КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження №22-ц/824/1585/2022 Головуючий суддя: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

22 червня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Суханової Є.М., Сушко Л.П.,

при секретарі: Панчошній К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м.Києва від 25 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у вихованні дитини, визначення способів участі батька у вихованні дитини та спілкуванні з нею, -

в с т а н о в и в :

У червні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом, який обґрунтовував тим, що сторони перебували у шлюбі від серпня 2009 року до грудня 2011 року, від якого у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 08.12.2011 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано і місце проживання дитини визначено з матір`ю.

Наголошує, що від початку 2011 року ОСОБА_1 перешкоджає його зустрічі з дитиною. Він неодноразово намагався зустрітись з сином за адресою: АДРЕСА_1 , проте відповідачка не допускала до сина і не повідомляє про місцезнаходження дитини. Намагання врегулювати дану ситуацію, за твердженням позивача, призводить лише до конфліктів.

З огляду на викладене, позивач звернувся до суду та просив зобов`язати ОСОБА_1 не перешкоджати йому брати участь у вихованні та вільному спілкуванні з сином ОСОБА_3 , визначити способи участі батька у вихованні сина ОСОБА_3 , а саме, особисте спілкування: побачення один раз на тиждень від 10.00 суботи до 21.00 неділі; спільний відпочинок: зимові канікули та першу половину літніх канікул дитина проводить з батьком з правом виїзду за кордон; необмежене спілкування з сином засобами телефонного, електронного та іншого зв'язку; в день побачення з сином, позивач хоче мати право забирати сина з дому особисто та проводити час в будь-якому місці на свій розсуд відповідно з інтересами дитини; також просив зобов`язати ОСОБА_1 за один день до дня зустрічі батька з сином надавати точну інформацію щодо фактичного місця перебування дитини.

Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 25 червня 2021 року позов задоволено частково.

Зобов`язано ОСОБА_1 не перешкоджати ОСОБА_2 брати участь у вихованні та вільному спілкуванні з сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визначено способи участі батька ОСОБА_2 у вихованні та спілкуванні з сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 :

перші дванадцять місяців після набрання судовим рішення законної сили у формі зустрічей першу та третю суботу місяця від 10:00 год до 19:00 год у присутності матері дитини ОСОБА_1 шляхом забирання та повернення сина за місцем перебування матері;

у подальшому: у формі зустрічей першу та третю суботу місяця від 10:00 год до 19:00 год без присутності матері дитини ОСОБА_1 з дотриманням режиму дня та харчування дитини, шляхом забирання та повернення сина за місцем перебування матері, а також, половину всіх канікул;

у будь-який інший день (період) року у формі зустрічей за бажанням дитини та за домовленістю з матір`ю дитини;

у будь-який інший день (період) року за бажанням дитини у формі спілкування за допомогою засобів телефонного, електронного, іншого зв`язку.

Зобов`язано ОСОБА_1 за один день до дня зустрічі батька ОСОБА_2 з сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 надавати точну інформацію щодо фактичного місця перебування.

Здійснено розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та закриття провадження у справі, а у випадку відсутності підстав для закриття, ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Скаргу обґрунтовувала тим, що ОСОБА_4 проживає та має відповідно тісний зв`язок та центр життєвих інтересів у США, що підтверджується: інформацією зі школи про навчання студента ОСОБА_3 , довідкою зі школи китайської мови, довідкою лікаря-стоматолога, довідкою лікаря.

На підставі викладеного вище у суду немає підстав для висновку, що дитина не прижилась в новому середовищі, і відповідно до положень ст.ст.5, 7 Конвенції від 19.10.1996 року спір відноситься до юрисдикції компетентних органів Сполучених Штатів Америки, що в тому числі, сприятиме досягненню цілей, визначених не лише Гаазькою конвенцією, але й Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки процес прийняття рішення судом України без, не так процесуальної, як ефективної і дієвої можливості поглибленого вивчення всієї сімейної ситуації, а також цілої низки факторів не буде відповідати процесуальним вимогам, притаманним статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в частині пропорційного втручання в право відповідача на повагу до свого сімейного життя.

Вказує, що матеріали справи не містять підтвердження, що позивач змінював позовні вимоги та просив про будь-які інші види участі у вихованні ОСОБА_3 , тому відповідачка вважає, що суд першої інстанції, змінивши спосіб участі батька у вихованні ОСОБА_3 , вийшов за межі позовних вимог та розглянув вимогу, що не була предметом розгляду у суді першої інстанції.

Наголошує, що позивач отримав неодноразово пропозицію представника відповідачки безпосередньо у підготовчих засіданнях щодо мирного врегулювання спору, організації зустрічі сторін, але відхилив їх.

Вважає, що примусове знайомство і встановлення зустрічей ОСОБА_3 з ОСОБА_2 суперечить інтересам дитини в частині дотримання рекомендацій психолога, оскільки призведе безумовно до виникнення стресу у дитини, та надмірних хвилювань.

Зазначає, що ухваливши оскаржуване рішення суд першої інстанції взяв до уваги лише доводи позивача та не навів мотивів відхилення суттєвих аргументів і доводів відповідачки щодо наявності обставин, які виключають можливість зустрічей на даному етапі неповнолітнього ОСОБА_3 з позивачем, а також не зазначив мотивів, на підставі яких дійшов висновку про наявність підстав для виходу за межі позовних вимог та розширення, у порівнянні із заявленими, задоволених способів участі ОСОБА_2 у вихованні неповнолітнього ОСОБА_3 .

Відповідачка вважає, що позивачем не надано допустимих та беззаперечних доказів того, що позивач, який є батьком дитини, не несе загрозу та його подальше спілкування з дитиною не суперечило б інтересам сина.

Матеріалами справи підтверджується, що між сторонами по справі склалися конфліктні неприязні стосунки, а відсутність компромісу щодо порядку зустрічі та вихованню дитини самі по собі можуть впливати на психоемоційний стан дитини.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення та зазначає, що доводи апеляційної скарги спростовуються наступним.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції, всупереч вимог ст.255 ЦПК України не закрив провадження у справі є надуманим, оскільки згідно ч.1 ст.7 Закону України «Про громадянство України» особа, батьки або один з батьків якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином України.

Вказує, що оскільки батько та мати ОСОБА_3 на момент його народження та на даний час були та є громадянами України, дитина є громадянином України.

Так, за інформацією Державної прикордонної служби дитина - ОСОБА_3 11.03.2019 в`їхав на територію України та більше не виїжджав (а.с.100, 146).

Крім того, відповідачка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , місце проживання дитини, хоча й не зареєстровано за адресою реєстрації місця проживання матері, проте згідно з рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 12.11.2012 року місце проживання дитини визначено з матір`ю (а.с.10). В судовому засіданні (а.с.180-181) представник відповідачки підтвердила, що дитина проживає зі своєю матір`ю (відповідачкою у справі).

Як визначено ч.1 ст.16 Закону України «Про міжнародне приватне право», особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є.

Оскільки неповнолітній ОСОБА_3 та відповідачка є громадянами України, на момент подачі позову та на даний час постійно проживають на території України, доводи сторони відповідача про непідсудність справи Святошинському районному суду м. Києва є необгрунтованими.

Щодо твердження представника відповідачки про те, що « ОСОБА_3 проживає та має відповідно тісний зв`язок та центр життєвих інтересів у Сполучених Штатах Америки», то вважає це твердження необгрунтованим і не підтвердженим належними доказами. Довідки про навчання дитини в школі на території США впродовж 2018- 2019 років (при цьому без зазначення дати закінчення навчання в 2019 року) та відвідування ним лікаря на території США до 09 червня 2017 року не спростовують того факту, що від 11.03.2019 року до цього часу дитина постійно проживає на території України.

Зазначає, що не відповідає матеріалам справи також твердження представника відповідачки про те, що суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки предметом даного позову є визначення способів участі батька у вихованні дитини та спілкуванні з нею.

Саме в рамках предмету позову судом вирішено спір, при цьому, з метою найбільш повного врахування інтересів дитини судом позов задоволено частково та визначено найбільш сприятливі для інтересів дитини умови спілкування батька з дитиною.

Наголошує, що відповідачкою альтернативні умови спілкування батька з дитиною не пропонувались, будь-яких позовних вимог, які б не були предметом розгляду у суді першої інстанції, всупереч твердженням представника відповідачки, судом не розглядалися, а суд в інтересах малолітньої дитини змінив спосіб участі батька у вихованні сина, запропонований позивачем, не виходячи за межі позовних вимог.

Як стверджує представник відповідачки, позивачем не надано доказів того, що відповідачка перешкоджає зустрічі з дитиною, а також, як зазначено в апеляційній скарзі, «сторона позивача отримувала неодноразово пропозицію представника відповідачки безпосередньо у підготовчих засіданнях щодо мирного врегулювання спору, організації зустрічі сторін, але відхилила їх».

Вказує, що дійсно, в підготовчих засіданнях суду представник відповідачки просила про оголошення перерви для вирішення питання про мирне врегулювання спору, проте поза судовими засіданнями ні відповідачка, ні її представник на контакт з позивачем чи його представниками не йшли, від пропозицій представника позивача щодо вирішення питання про мирне врегулювання спору представник відповідачки відмовлялася, місцезнаходження відповідачки чи її контакти не надавала. Тобто, клопотання про оголошення перерви в підготовчих судових засіданнях було способом затягування справи, зловживання процесуальними правами, а не бажанням вирішити спір позасудовим шляхом.

Більше того, в листопаді 2020 року саме позивач направив відповідачці, а не навпаки, пропозицію щодо укладення мирової угоди з наданням її проекту, проте, зазначена пропозиція залишилася без відповіді відповідачки. Представник відповідачки в ході судового розгляду справи категорично заперечувала проти задоволення позовних вимог, не пропонувала альтернативних способів участі батька у вихованні сина, що свідчить про небажання відповідачки надати можливість позивачу брати участь у вихованні сина.

Будучи допитаним як свідок, попереджений про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання, позивач пояснив, що останній раз бачив свого сина, коли йому було 9 місяців від народження, зазначив, що неодноразово намагався позасудово врегулювати зазначене питання, погоджувався на будь-які умови зустрічі з сином, проте відповідачка категорично перешкоджає зустрічі з дитиною, переховується сама та переховує від нього їхнього сина.

Крім того, попри визнання судом явки відповідачки обов`язковою, вона жодного разу не відвідала судові засідання, приховує своє місце знаходження не тільки від позивача та суду, але і від органів опіки.

Тому вважає, що на підставі процесуальної поведінки відповідачки та наявних у справі доказів суд прийшов до обґрунтованого висновку, що відповідачка створює перешкоди позивачу у вихованні та спілкуванні з сином, а твердження про те, що примусове знайомство і встановлення зустрічей ОСОБА_3 з позивачем суперечить інтересам дитини в частині дотримання рекомендацій психолога, оскільки призведе до виникнення у дитини надмірних хвилювань, є надуманим.

Вказує, що відповідно до висновку психолога у поведінці ОСОБА_3 спостерігаються елементи емоційно-вольової незрілості, рекомендована стабільна спокійна обстановка, мінімізація стресів, уникнення агресивних ситуацій, проте, психологом не досліджено причини «емоційно-вольової незрілості». Вважає, що причиною такого психологічного стану дитини є порушення відповідачкою права дитини на спілкування з батьком, позбавлення його батьківського турбування. Такий психологічний стан дитини свідчить, що відповідачка не створила належних умов виховання та психологічного розвитку сина. Наявність у відповідачки співмешканця, за її ж твердженням, та позашлюбних дітей при відсутності спілкування з батьком жодним чином не сприяє зміцненню психологічного стану сина ОСОБА_3 .

Твердження представника відповідачки про те, що « ОСОБА_3 від травня 2012 зростає, навчається у США. У ОСОБА_3 повна сім`я, ОСОБА_3 виховує ОСОБА_1 та з півторарічного віку сина - також її чоловік, якого Лев вважає татом» не підтверджено жодним доказом, більш того, спростовується наявними в справі доказами, а саме інформацією (довідками) Державної прикордонної служби України, згідно якої дитина - ОСОБА_3 11.03.2019 року в`їхав на територію України та більше не виїжджав, а ОСОБА_1 в`їхала на територію України 07.01.2020 року, при цьому, подорожі відповідачки та дитини за кордон, здебільшого, носять нетривалий характер (а.с.100, 146).

Зазначає, що твердження представника відповідачки про те, що « ОСОБА_2 вчиняв щодо ОСОБА_1 , насильство, викрадав сина, заподіював їм моральні та фізичні страждання», не відповідають дійсності та не підтверджуються належними та допустимими доказами. Надані відповідачкою повідомлення правоохоронних органів про звернення ОСОБА_1 в 2011-2013 роках до правоохоронних органів із заявами про протиправні дії з боку позивача, підтверджують лише факти таких звернень, а не вчинення дій, про які йде мова в цих зверненнях. В ході проведення перевірок зазначених звернень викладені в них факти не знайшли підтверджень, жодного разу до кримінальної чи адміністративної відповідальності позивач не притягувався, а метою подання зазначених заяв було створення негативної уяви щодо нього перед судом, який на той час розглядав цивільну справу щодо визначення місця проживання дитини.

Вважає, що суд першої інстанції вірно зазначив, надаючи оцінку вказаним доказам, що звернення відповідачки до правоохоронних органів із заявами про неправомірні дії позивача, проведення перевірки за цими зверненнями не є підтвердженням винної поведінки останнього по відношенню до дитини, негативного впливу на неї і як наслідок усунення його від участі у вихованні сина.

Таким чином, всупереч твердженню представника відповідачки, суд розглянув та надав оцінку всім доказам, наданим відповідачем, досліджено всі наявні докази, які маються в матеріалах справи, в апеляційній скарзі відсутні посилання на те, які докази залишилися поза увагою суду. Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують правильність рішення суду першої інстанції, таким чином, підстави для скасування рішення відсутні.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не дає можливості ОСОБА_2 спілкуватись з сином, між сторонами склалися неприязні стосунки, тому з метою забезпечення сприятливих умов для адаптації дитини визначив зазначені способи участі батька у вихованні та спілкуванні з сином.

Проте, колегія суддів не може повністю погодитись з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Судом встановлено, що 22.08.2008 року сторони уклали шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у

м. Києві, актовий запис №896.

В період шлюбу між сторонами, які є громадянами України, у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (місце народження: Сполучені Штати Америки, штат Каліфорнія, місто Лос Анжелес) (а.с.7-9).

Відповідно до рішення Святошинського районного суду м. Києва 08.12.2011 року шлюб між сторонами розірвано (а.с 6).

Згідно заочного рішення Святошинського районного суду м. Києва від 12.11.2012 визначено місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з мамою ОСОБА_8 (а.с.10). Рішення набрало законної сили.

За ч.1 ст.7 Закону України «Про громадянство України» особа, батьки або один з батьків якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином України.

Відповідно до положень ст.ст.1-3 Конвенції ООН «Про права дитини» в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи.

Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, яка знайшла своє відображення і в Конвенції ООН про права дітей від 20.11.1989 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Конвенція про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей (Про приєднання до Конвенції із заявами та застереженням додатково прийнято Закон №136-V від 14.09.2006 року) визначила у ч.1 ст.5, що судові або адміністративні органи Договірної Держави звичайного місця проживання дитини мають юрисдикцію вживати заходів, спрямованих на захист особи чи майна дитини.

Згідно зі ст.66 Закону України «Про міжнародне приватне право», права та обов`язки батьків і дітей визначаються особистим законом дитини або правом, яке має тісний зв`язок із відповідними відносинами і якщо воно є більш сприятливим для дитини.

Водночас, відповідно до ч.1 ст.75 Закону України «Про міжнародне приватне право» підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися, крім випадків, передбачених у ст.76 цього Закону.

Статтею 76 цього Закону передбачено підстави визначення підсудності справ судам України, зокрема: якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження.

За п 2 ч.1 ст.77 Закону України «Про міжнародне приватне право» підсудність судам України є виключною у справах з іноземним елементом, якщо у справі, яка стосується правовідносин між дітьми та батьками, обидві сторони мають місце проживання в Україні.

За інформацією Державної прикордонної служби, дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 11.03.2019 року в`їхав на територію України та більше не виїжджав, а ОСОБА_1 в`їхала на територію України 07.01.2020 року, при цьому, подорожі відповідача та дитини за наданою інформацією, здебільшого, носять нетривалий характер (а.с.100, 146).

З матеріалів справи вбачається, що позивач та відповідачка зареєстровані на території України, фактичне місце проживання малолітньої дитини за даними відповідача знаходиться на території Святошинського району м. Києва, враховуючи, що питання про визначення місця проживання дитини вирішувалось за позовом позивача до Святошинського районного суду м.Києва, враховуючи інформацію щодо в`їздів/виїздів відповідачки та сина з/на територію України, доводи сторони відповідачки про непідсудність справи Святошинському районному суду м. Києва, як вірно вважав суд першої інстанції, спростовуються матеріалами справи.

Згідно з ч.4, 5 ст.19 Сімейного кодексу України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

За пунктами 73, 74 Постанови Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 року №866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини», розгляд вищезазначеного питання та надання відповідного висновку до суду щодо розв`язання спору розглядається службою у справах дітей та сім`ї за місцем проживання дитини.

При ухваленні рішення суд бере до уваги той факт, що судовим розглядом не підтвердилась реєстрація дитини за місцем реєстрації відповідача, разом з цим, на виконання ухвали суду, як вже було зазначено, представником відповідачки в судовому засіданні 16.06.2020 року було повідомлено, що фактичне місце проживання (місце реєстрації) дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , знаходиться за місцем реєстрації матері за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.180-181).

За результатами розгляду питання про надання висновку щодо розв`язання спору, Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації вирішила залишити питання на розгляд суду через неможливість підготувати та надати до суду висновок про визначення способів участі позивача у вихованні малолітнього сина, враховуючи відсутність інформації про фактичне місце проживання/перебування малолітнього ОСОБА_3 , стан його здоров`я, навчальний заклад, який відвідує дитина тощо. При цьому, зазначено, що представники Служби неодноразово здійснювали виїзд за адресою реєстрації відповідачки, проте, двері ніхто не відчиняв за вказаною адресою і зі слів консьєржа в даній квартирі проживають квартиранти, господарка квартири ОСОБА_1 перебуває за кордоном, про що були складені відповідні акти.

Також, Службою неодноразово направлялись листи відповідачці з пропозицією надати пояснення. У телефонній розмові представник відповідачки - адвокат Ковальчук В.Л. повідомила, що відповідачка разом з сином перебувають в Україні тимчасово і планують повернутись до США, адресу проживання чи перебування матері представник не повідомила.

А тому з врахуванням вищенаведеного, при ухваленні рішення суд вірно виходив з того, що під час розгляду справи судом були використані всі можливі заходи для визначення фактичного місця проживання дитини, за отриманою інформацією, місце фактичного проживання збігається з місцем реєстрації матері. При цьому, судовим рішенням, яке набрало законної сили встановлено, що місце проживання дитини визначено з мамою.

У даному випадку процесуальні зловживання та приховування будь-яких інших місць фактичного проживання дитини не можуть бути перешкодою для вирішення справи по суті.

Частиною 1 ст.2 СК України врегульовано сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, усиновлювачами та усиновленими, між матір`ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання.

Згідно з ч.7 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, у томі числі і спілкуватися зі своїм батьком, бабусею та дідусем.

За ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього.

Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність з виховання, навчання і розвитку дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

За вимогами ст.15 вказаного Закону дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом буде визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

У разі, коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини.

Дані положення законодавства повністю знайшли відображення і з Положеннями Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року.

Відповідно до вимог ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони в шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

На підставі ч.ч.1, 3 ст.151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства.

Стаття 52 Конституції України вказує на те, що форми та методи виховання дитини не повинні суперечити Конституції України, Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, Декларації з прав дитини від 20.11.1959 року та Закону України «Про охорону дитинства».

За вимогами ст.153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Відповідно до ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно зі ст.158 СК України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини.

У випадку вчинення перешкод того з батьків, з ким проживає дитина, тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий з батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

При встановленні судом перешкод з боку того з батьків з ким проживає дитина, тому з батьків, який проживає окремо, суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини.

Суд при встановленні способу спілкування, має дотримуватись розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини.

У даному випадку, створення відповідачем перешкод позивачу у вихованні та спілкуванні є очевидним, з огляду на процесуальну поведінку сторони відповідача та визнання того факту, що дитина навіть не знайома зі своїм батьком, а також, з огляду на позицію позивача, який під час допиту погоджувався з будь-якими умовами спілкування з чином та направляв пропозицію щодо укладення мирової угоди.

Зважаючи на те, що мати малолітнього ОСОБА_3 з якою він мешкає, чинить позивачеві перешкоди у спілкуванні, суд дійшов до висновку про необхідність усунення перешкод батьку малолітньої дитини у спілкуванні з сином шляхом зобов`язання відповідачки не чинити перешкоди позивачеві у спілкуванні з дітьми та визначив дні побачень.

За змістом ч.2 ст.159 СК України суд визначає способи у вихованні дитини (періодичні чи систематичні, побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування.

Одним із принципових положень, закріплених у Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, є те, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Відповідно до статей 3, 18 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно з принципом 6 Декларації прав дитини, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків, і принаймні в атмосфері любові, моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлученою зі своєю матір`ю.

За ч.4, 5 ст.19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, орган опіки та піклування подає письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, в також на підставі інших документів, які стосуються справи.

В матеріалах справи відсутні дані щодо негативного впливу батька на розвиток дитини і наявність такого впливу не підтверджено відповідними доказами. Відповідачем були надані підтвердження щодо її звернень до правоохоронних органів відносно протиправної поведінки позивача по відношенню до відповідачки та її майна, при цьому, відомості про притягнення позивача до відповідальності, чи встановлення його вини у діях, про які зазначає відповідач, надані докази не містять.

Інформації щодо позбавлення позивача батьківських прав, або щодо ініціювання вказаного питання відповідачем суду теж не надано.

Звернення відповідача до правоохоронних органів із заявами про неправомірні дії позивача та проведення перевірки за цими зверненнями не є підтвердженням винної поведінки останнього по відношенню до дитини, негативного впливу на неї і як наслідок, усунення його від участі у вихованні сина.

При цьому, у висновку Служби зазначено про те, що ОСОБА_2 проживає за адресою: АДРЕСА_3 . Умови проживання - задовільні, для дитини створені належні умови для комфортного перебування та повноцінного розвитку, про що спеціалісти Служби у справах дітей Солом`янської районної в м.Києві державної адміністрації склали відповідний акт, згідно з яким, батько здатний виконувати батьківські обов`язки.

З матеріалів справи вбачається наявність непорозуміння сторін щодо участі у вихованні дитини, при цьому, за твердженням відповідача, дитина вважає батьком іншу особу. Разом з тим, національні і європейські норми права визначають право дитини, яка розлучається з одним із батьків, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти.

Негативний вплив на психоемоційний стан малолітніх та їх розвиток спричиняють конфлікти, які виникають між їх батьками на ґрунті неприязних стосунків, мимовільним свідком яких є діти.

Водночас, суд бере до уваги твердження відповідачки щодо необхідності адаптаційного періоду для дитини для того, щоб розпочати спілкування з батьком.

Враховуючи, що відповідачка не дає можливості позивачу спілкуватись з сином, між сторонами склалися неприязні стосунки, з метою забезпечення сприятливих умов для адаптації дитини, суд вірно вважає за необхідне, визначити такий спосіб участі батька ОСОБА_2 у вихованні та спілкуванні з сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 :

перші дванадцять місяців після набрання судовим рішення законної сили у формі зустрічей першу та третю суботу місяця з 10:00 год до 19:00 год у присутності матері дитини ОСОБА_1 шляхом забирання та повернення сина за місцем перебування матері;

у подальшому: у формі зустрічей першу та третю суботу місяця з 10:00 год до 19:00 год без присутності матері дитини ОСОБА_1 з дотриманням режиму дня та харчування дитини, шляхом забирання та повернення сина за місцем перебування матері, а також, половину всіх канікул.

Також, враховуючи відсутність інформації щодо всіх місць фактичного проживання дитини, суд першої інстанції вірно вважав за необхідне зобов`язати ОСОБА_1 за один день до дня зустрічі батька ОСОБА_2 з сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , надавати точну інформацію щодо фактичного місця перебування.

Разом з цим, вимоги щодо надання права спільного відпочинку батька з чином з правом виїзду за кордон - до задоволенню не підлягали, оскільки чинне законодавство передбачає порядок тимчасового виїзду дитини за межі України з безумовним дотриманням встановлених вимог.

При цьому, суд звертає увагу, що уданому випадку сторони мають докласти всіх зусиль шляхом взаємних поступок та компромісів з метою забезпечення максимально комфортного сприйняття дитиною інформації про батька.

Щодо способів участі батька, а саме:

у будь-який інший день (період) року у формі зустрічей за бажанням дитини та за домовленістю з матір`ю дитини; у будь-який інший день (період) року за бажанням дитини у формі спілкування за допомогою засобів телефонного, електронного, іншого зв`язку, то колегія суддів вважає необхідним рішення Святошинського районного суду м.Києва від 25 червня 2021 рокуцій частині змінити, виключивши з резолютивної частини рішення зазначені способи участі батька ОСОБА_2 у вихованні та спілкуванні з сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як такі, що не можуть бути виконані в цій частині у зв`язку з відсутністю в них конкретики.

Відповідно до ст.ст.77-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно зі ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Зокрема, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.376 підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає за необхідне рішення Святошинського районного суду м.Києва від 25 червня 2021 рокузмінити, виключивши з резолютивної частини рішення способи участі батька ОСОБА_2 у вихованні та спілкуванні з сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме, у подальшому: у будь-який інший день (період) року у формі зустрічей за бажанням дитини та за домовленістю з матір`ю дитини; у будь-який інший день (період) року за бажанням дитини у формі спілкування за допомогою засобів телефонного, електронного, іншого зв`язку.

В решті рішення слід залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м.Києва від 25 червня 2021 рокузмінити, виключивши з резолютивної частини рішення способи участі батька ОСОБА_2 у вихованні та спілкуванні з сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме, у подальшому: у будь-який інший день (період) року у формі зустрічей за бажанням дитини та за домовленістю з матір`ю дитини; у будь-який інший день (період) року за бажанням дитини у формі спілкування за допомогою засобів телефонного, електронного, іншого зв`язку.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 24 червня 2022 року.

Головуючий:

Судді: