Справа № 348/880/22
Провадження № 22-ц/4808/1284/22
Головуючий у 1 інстанції Матолич В. В.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів: Девляшевського В.А., Пнівчук О.В.,

секретарів Мельник О.В., Петріва Д.Б.,

з участю ОСОБА_1 , його представника та представника органу опіки і піклування,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Орган опіки та піклування Надвірнянської міської ради Івано-Франківської області про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Надвірнянського районного суду від 27 вересня 2022 року під головуванням судді Матолич В.В. у м. Надвірна,

в с т а н о в и в:

В червні 2022 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , третя особа Орган опіки та піклування Надвірнянської міської ради Івано-Франківської області, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини.

Позовні вимоги обґрунтував тим, що шлюб між ними зареєстровано 05.09.2015 у Відділі державної реєстрації актів громадянського стану Надвірнянського районного управління юстиції в Івано-Франківській області. В даному шлюбі у них народився син ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 ..

Останнім часом сторони не ведуть спільного побуту та шлюбних відносин не підтримують, подальше примирення та спільне життя є неможливим. Шлюб носить формальний характер, тому подальше збереження шлюбу та подальше спільне життя суперечить інтересам сім`ї. Дитина проживає з позивачем. Відповідачка планує виїхати на роботу за кордон, а тому не матиме змоги опікуватися дитиною. Вважає, що визначення місця проживання дитини з позивачем не позбавляє відповідачку брати участь у вихованні дитини.

Позивач просив розірвати шлюб між ним та ОСОБА_2 , а неповнолітнього сина ОСОБА_3 залишити проживати разом з ним.

Рішенням Надвірнянського районного суду від 27 вересня 2022 року задоволено частково позов ОСОБА_1 .

Розірвано шлюб укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 05.09.2015 у відділі державної реєстрації актів громадянського стану Надвірнянського районного управління юстиції в Івано-Франківській області, актовий запис № 237.

Відмовлено в задоволенні вимог про визначення місця проживання дитини.

Апелянт не погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині відмови у визначенні місця проживання дитини.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що судом неповно з`ясовано обставини справи, неправильно застосовано норми матеріального права.

Вказує на те, що до матеріалів справи було додано висновок комісії з питань захисту прав дитини Надвірнянської міської ради, затверджений рішенням виконавчого комітету від 10.08.2022 №80 про визначення місця проживання дитини, згідно з яким визначено доцільне місце проживання малолітнього ОСОБА_3 разом з батьком.

Однак суд першої інстанції встановив, що між сторонами з того моменту, як вони почали проживати окремо не виникало спору про визначення місця проживання дитини.

Проте, приймаючи рішення по суті спору, суд не врахував судову практику та висновків Верховного Суду в аналогічних правовідносинах, де вказано, що за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу.

При цьому, суд першої інстанції вказав, що лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини, а матеріали справи не містять доказів про наявність такого спору між сторонами.

З огляду на зазначене, апелянт вважає, що суд мав вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу.

Просить рішення в частині відмови у задоволенні позову скасувати, ухвалити нове рішення, яким неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 залишити на проживанні з батьком.

ОСОБА_2 правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася.

ОСОБА_1 та його представник апеляційну скаргу підтримали з мотивів, наведених у ній.

ОСОБА_2 в засідання апеляційного суду не з`явилася, хоча судом належним чином повідомлялася про день, час і місце слухання справи.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за її відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , його представника та представника органу опіки і піклування, які підтримали доводи скарги, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги з огляду на таке.

Судом встановлено, що шлюб між сторонами зареєстровано 05.09.2015 у Відділі державної реєстрації актів громадянського стану Надвірнянського районного управління юстиції в Івано-Франківській області, що стверджується свідоцтвом про шлюб від 05.09.2015 серії НОМЕР_1 (а.с. 5).

У сторін у шлюбі народилася дитина: син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що стверджується копією свідоцтва про народження від 30.05.2017 серії НОМЕР_2 (а.с.6).

Позивач зареєстрований та проживає з матір`ю ОСОБА_4 і сином ОСОБА_3 по АДРЕСА_1 , що стверджується актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 08.06.2022 (а.с. 8).

Згідно з висновком про визначення місця проживання дитини комісії з питань захисту прав дитини Надвірнянської міської ради, затверджено рішенням виконавчого комітету від 10.08.2022 №80, доцільно визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 разом з батьком (а.с.40-41).

Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов від 08.07.2022 за місцем проживання позивача дитині створені всі належні умови для проживання та розвитку (а.с. 43).

Малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає з батьком з січня 2022 року, що визнається сторонами і у суду немає обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Відповідно до ч. 2, 8 та 9 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Водночас у постанові від 15 січня 2020 року у справі №200/952/18 (провадження №61-14859св19) Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини.

Верховний Суд у постанові від 18 липня 2022 року у справі № 405/4659/21 (провадження № 61-5775св22) вказав, що враховуючи, що сторони не зверталися до суду при розгляді цієї справи із вимогами про визначення місця проживання дитини з одним із батьків, суд, враховуючи принципи змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обґрунтовано в межах доводів та вимог позову про розірвання шлюбу та залишення дитини проживати з матір`ю, встановивши, що дитина до розірвання шлюбу після припинення фактичних шлюбних відносин батьків проживала разом з матір`ю, залишив проживати дитину з нею, чим лише констатував місце проживання дитини, не визначаючи та не змінюючи його.

У постанові від 22 грудня 2021 року у справі № 339/143/20 (провадження № 61-6809св21) Верховний Суд встановив, що зазначення у резолютивній частині рішення суду про те, щоб малолітнього сина залишити на проживання з матір`ю, не свідчить, що суд вирішив позов про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю, оскільки суд лише констатував, з ким залишається проживати дитина після розірвання шлюбу, не змінюючи при цьому її місце проживання.

Відмовляючи у вирішенні питання про залишення неповнолітнього сина ОСОБА_3 проживати з батьком, суд першої інстанції вказав, що уході розгляду справи було встановлено, що дитина проживає з батьком з січня 2022 року, а позовні вимоги про визначення місця проживання дитини пред`явлено 09.06.2022. Між сторонами з того моменту як вони почали проживати окремо не виникало спору про визначення місця проживання дитини. Ще у січні 2022 року вони спільно за взаємною згодою вирішили, що дитина залишиться з позивачем. Відповідач не чинить позивачу перешкод з цих підстав.

Колегія суддів зазначає, що оскільки на момент розгляду справи в суді першої інстанції між сторонами був відсутній спір щодо місця проживання дитини, такий позов ані позивач, ані відповідачка не пред`являли і суд не міг вирішувати питання визначеннямісця проживання дитини, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

У своєму позові ОСОБА_1 просив розірвати шлюб між ним та ОСОБА_2 і неповнолітнього сина ОСОБА_3 залишити проживати разом з ним.

Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув і за встановлених обставин справи, а саме щодо проживання малолітнього сина ОСОБА_3 з батьком після фактичного припинення шлюбних відносин сторін понад пів року, помилково відмовив у вирішенні питанняпро залишення неповнолітнього сина ОСОБА_3 проживати разом з батьком. Такий висновок суперечить позиціям, викладеним у постановах Верховного Суду 15 січня 2020 року у справі №200/952/18 (провадження №61-14859св19), від 22 грудня 2021 року у справі № 339/143/20 (провадження № 61-6809св21), від 18 липня 2022 року у справі № 405/4659/21 (провадження № 61-5775св22).

З цих підстав на доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Таким чином, рішення суду першої інстанції слід змінити в частині вирішенні питанняпро залишення неповнолітнього сина ОСОБА_3 проживати разом з батькомшляхом задоволення вимоги позивача в цій частині та залишення неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживати з батьком ОСОБА_1 .

Колегія суддів також вважає, що рішення суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні вимоги про визначення місця проживання неповнолітньої дитини слід скасувати, оскільки позивачем такої вимоги не заявлялося.

В решті рішення суду першої інстанції не оскаржувалося і відсутні підстави для його скасування чи зміни в іншій частині. Тому в решті рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Надвірнянського районного суду від 27 вересня 2022 року змінити.

Вимогу ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про залишення малолітньої дитини на проживанні з батьком задовольнити. Залишити неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживати з батьком ОСОБА_1 .

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимоги про визначення місця проживання неповнолітньої дитини скасувати.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 16 грудня 2022 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: В.А. Девляшевський О.В. Пнівчук