Єдиний унікальний номер судової справи 489/4953/21
Номер провадження 22-ц/812/44/22
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

17 січня 2022 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Лисенка П.П., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,

за участі:

представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 рішення, яке ухвалено Ленінським районним судом міста Миколаєва 19 листопада 2021 року, під головуванням судді Кирильчука О.І., в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про зменшення розміру аліментів,

УСТАНОВИЛА:

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про зменшення розміру аліментів.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 25 травня 2021 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі в розмірі 4 000 грн. щомісячно, починаючи з 07 квітня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 09 липня 2021 року рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 25 травня 2021 року в частині стягнення аліментів на утримання дитини залишено без змін.

Позивач зазначає, що сім`я ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розпалась в травні 2019 року З цього часу сторони стали проживати окремо, та донька ОСОБА_4 залишилась проживати разом з матір`ю.

З травня 2019 року по лютий 2020 року позивач добровільно сплачував аліменти на утримання дитини в розмірі 10 000 грн. щомісячно, а з березня 2020 року почав сплачувати аліменти в розмірі 3 000 грн., оскільки заробітки останнього значно зменшились.

Вже тоді ОСОБА_1 порушував питання щодо нецільового витрачання відповідачем коштів, які спрямовувались ним на сплату аліментів. Стверджував, що донька носила одяг меншого розміру, перестала відвідувати басейн та займатись плаванням, а також додатково вивчати англійську мову.

Також, під час розгляду справи про стягнення аліментів ОСОБА_3 надала виписки з її банківської картки, на яку ОСОБА_1 перераховував кошти (аліменти). Згідно цих виписок, на думку позивача, вбачається, що ОСОБА_3 витрачала вказані кошти на особисті цілі, а не в інтересах дитини.

Крім того, відповідач орендує квартиру за 5 500 грн. на місяць, хоча має у власності 1/4 частку трикімнатної квартири, де могла б проживати безкоштовно.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просив змінити розмір аліментів, які стягуються з нього на користь ОСОБА_3 на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 на утримання доньки ОСОБА_4 , аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 3 000 грн. щомісячно, починаючи з 07 квітня 2020 року та до досягнення дитиною повноліття, а 1 000 грн. зобов`язати ОСОБА_1 вносити на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України, щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до повноліття дитини.

Відповідач ОСОБА_3 надала до суду відзив, в якому просила в задоволені позовних вимог відмовити. Зазначала, що факт перерахування позивачем аліментів на її особисту банківську картку, не позбавляє її права користуватися нею, оскільки на цю картку також надходять і інші кошти та зберігаються заощадження. За такого, виписки по картці не можуть розглядатись як доказ нецільового витрачання нею коштів по сплаті аліментів. При цьому, припущення позивача щодо не забезпечення дитини одягом та невідвідування нею курсів з англійської мови теж не відповідають дійсності. Також вказувала на те, що з червня 2020 року вони з дочкою мешкають в будинку, який їй належить.

Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 19 листопада 2021 року в задоволені позовних вимог відмолено.

В апеляційній скарзі, представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення районного суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 .

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, особа, яка подала апеляційну скаргу, посилається на те, що в суді першої інстанції позивачем були наведені аргументи та підтверджено обставини про те, що відповідач, яка отримує кошти (аліменти) на утримання дочки, використовує їх частково на особисті потреби, які не пов`язані з дитиною.

Стверджує, що суд першої інстанції жодним чином не сприяв стороні позивача в отриманні належних та допустимих доказів, які могли б підтвердити чи спростувати доводи щодо цільового чи нецільового використання грошових коштів (аліментів) відповідачем, формально відмовивши у витребуванні таких доказів, як виписка з банківської картки ОСОБА_3 . Натомість позивач аргументував необхідність дослідження такого доказу.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, з огляду на таке.

Відповідно до частин 1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає в повному обсязі.

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог про зменшення розміру аліментів, районний суд своє рішення обґрунтовував тим, що відсутні підстави для зменшення розміру аліментів, визначені ч.2 ст.186 СК України, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту нецільового витрачання аліментів відповідачем.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

У ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року і набула чинності 27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до положень, що містяться у частинах 1, 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року і набула чинності 27 вересня 1991 року) держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно зі ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч.5 ст.157 цього Кодексу.

За змістом ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Статтями 180,181 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 31) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 32) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Відповідно до ст.186 СК України контроль за цільовим витрачанням аліментів здійснюється органом опіки та піклування у формі інспекційних відвідувань одержувача аліментів, порядок та періодичність здійснення яких визначаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері усиновлення та захисту прав дітей. За заявою платника аліментів (крім тих, які мають заборгованість зі сплати аліментів) інспекційні відвідування одержувача аліментів здійснюються органом опіки та піклування позапланово, але не більше одного разу на три місяці. У разі нецільового витрачання аліментів платник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів або про внесення частини аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України.

Частиною 1 ст.192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Отже, суд може прийняти рішення про зменшення розміру стягуваних аліментів, якщо буде встановлено зміну (погіршення) матеріального стану платника аліментів, або те, що вони витрачаються не за цільовим призначенням у зв`язку з тим, що стягуються в недоцільно великому розмірі. Водночас, одного факту нецільового витрачання аліментів недостатньо для постановлення судом рішення про зменшення розміру аліментів, оскільки це порушувало б права дитини.

Механізм здійснення контролю за цільовим витрачанням аліментів визначений Порядком здійснення органами опіки та піклування контролю за цільовим витрачанням аліментів на дитину, затвердженим наказом Міністерства соціальної політики України від 15 листопада 2018 року №1713, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 28 січня 2019 року за №102/33073 (далі - Порядок), відповідно до пунктів 8,9,10 якого уході проведення інспекційного відвідування здійснюється обстеження умов проживання дитини з метою визначення рівня задоволення її індивідуальних потреб. При цьому береться до уваги розмір аліментів, що сплачуються на дитину. У разі якщо розмір аліментів, що сплачується на дитину, не перевищує розміру двох прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку (на кожну дитину), оцінюється рівень забезпечення базових потреб дитини, а саме: забезпечення харчуванням, необхідними ліками у разі потреби, одягом та взуттям відповідно до сезону, іграшками та іншими засобами для розвитку та навчання дитини відповідно до її віку.У разі якщо розмір аліментів складає понад два прожиткових мінімуми для дитини відповідного віку (на кожну дитину), підтвердженням цільового використання аліментів на дитину можуть бути: наявність облаштованих відповідними меблями та речами місць для сну та відпочинку дитини; її розвитку та навчання; приміщень для прийняття їжі та санітарно-гігієнічних потреб; обладнання для занять спортом; музичних інструментів; відвідування дитиною навчальних курсів, гуртків та секцій; відкриття на ім`я дитини банківського рахунку; витрати на оздоровлення та лікування дитини, придбання засобів реабілітації тощо.

За змістом пункту 14 Порядку чеки, квитанції, довідки та інші документи для підтвердження цільового використання коштів одержувач аліментів може надати виключно за власним бажанням та за умови їх наявності. Також виключно за власним бажанням одержувач аліментів може надати письмове пояснення щодо цільового використання аліментів, яке долучається до висновку за результатами проведення інспекційного відвідування.

Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.1,2 ст.77 ЦПК України).

Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною першою ст.89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З матеріалів справи убачається, що сторони є батьками неповнолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає разом з матір`ю.

Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 25 травня 2021 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі в розмірі 4 000 грн. щомісячно, починаючи з 07 квітня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 840 грн. 80 коп. (а.с.5-7).

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 09 липня 2021 року рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 25 травня 2021 року в частині розподілу судових витрат змінено в бік їх зменшення до 240 грн. В іншій частині судове рішення залишено без змін (а.с.8-11).

Зі змісту позовної заяви у даній справі, а також зі змісту апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 25 травня 2021 року у цивільній справі №487/2014/20 убачається, що виписка по рахунку відповідача, на яку ОСОБА_1 посилається, як на підставу задоволення позову у даній справі, досліджувалась при розгляді цивільної справи №487/2014/20 про стягнення аліментів і такий розмір було встановлено і, зокрема, з урахування вказаного документу (а.с.2-3,65,66).

При цьому, вирішуючи справу по суті, колегія суддів виходить з того, що обов`язок перевіряти цільове витрачання аліментів покладений на орган опіки та піклування, проте правом на звернення до суду заявник може скористатися і без попереднього звернення до органів опіки та піклування, особисто зібравши необхідні докази, які підтверджують нецільове використання аліментних платежів.

Так, факт нецільового витрачання аліментів може бути виявлено у ході перевірки органом опіки та піклування та відображено у складеному ним висновку.

Водночас, висновок органу опіки та піклування про встановлення факту нецільового використання коштів в матеріалах справи відсутній.

Натомість, позивачем також не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту нецільового використання відповідачем аліментів.

Посилання позивача на відсутність відомостей про відвідування дитини басейну чи гуртків не може бути беззаперечним доказом на підтвердження нецільового використання сплачених позивачем аліментів. Такі доводи апеляційної скарги ґрунтується на припущеннях, а тому колегією суддів до уваги не беруться.

Посилання позивача на те, що суд першої інстанції жодним чином не сприяв йому в отриманні належних та допустимих доказів, які могли б підтвердити чи спростувати доводи щодо цільового чи нецільового використання грошових коштів (аліментів) відповідачем та формально відмовив у витребуванні таких доказів, колегія суддів відхиляє, як необґрунтовані, оскільки таке не підтверджено матеріалами справи.

Інших вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить.

Суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження підстав для встановлення нецільового використання аліментів з боку відповідача, а тому, підстави для задоволення позовних вимог відсутні. Що стосується позовних вимог про внесення коштів на особистий рахунок дитини, то суд правильно вважав, що вони не підлягають задоволенню, оскільки, такі позовні вимоги є похідними від основної вимоги про встановлення нецільового використання аліментів, у задоволенні якої судом відмовлено.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За правилами п.п. «в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 19 листопада 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: П.П. Лисенко

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення

складено 19 січня 2022 року