Справа № 364/196/22
Провадження № 2/364/113/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.06.2022 року, Володарський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Моргун Г. Л.,

за участі секретаря судового засідання Сіваченко Л. В.,

розглянувши в смт Володарка, у спрощеному позовному провадженні, без виклику сторін, справу за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю « Фінансова Компанія « Центр Фінансових Рішень» (адреса: Україна, 01033, місто Київ, вул. Сім`ї Прахових, 50 Б, адреса для листування: АДРЕСА_4, засоби зв`язку: № тел. 044364/0932)

представник позивача : Павленко Сергій Валерійович (АДРЕСА_4, засоби зв`язку: № тел НОМЕР_1 , e-mail: ІНФОРМАЦІЯ_1 )

до

ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_2 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 , засоби зв`язку не зазначено)

представник відповідача: Марценюк Леся Анатоліївна ( адвокат, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії КС №8616/10 від 27.12.2019 року, адреса: АДРЕСА_2 , засоби зв`язку: № тел. НОМЕР_3 , e-mail: ІНФОРМАЦІЯ_2 )

про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

До Володарського районного суду Київської області 03.05.2022 року надійшла вказана позовна заява, у якій позивач вказує, що 28.09.2020 року ОСОБА_1 з метою отримання банківських послуг звернувся до ТОВ «ФК «ЦФР» де підписав кредитний договір № та заяву - анкету на отримання кредитів та інших послуг. Відповідно до виявленого бажання йому було надано кошти в розмірі 116404,49 гривень строком на 48 місяців на будь-які законні цілі. Позичальник не виконує взяті на себе зобов`язання за кредитним договором. Таким чином станом на 23.11.2021 року загальний розмір заборгованості перед позивачем складає згідно наданого до позову розрахунку - 123684,26 гривень.

Позивач, посилаючись на вказані вище обставини та на ст. ст. 525-526, 625, 629, 642-644, 1048-1050, 1054 ЦК України, ст. ст. 4, 5, 6, 12, 18, 19, 43, 48, 80, 81, 175-177, 274, 276 ЦПК України, просить суд стягнути з відповідача на користь ТОВ « ФК «ЦФР» заборгованість за кредитним договором № від 28.09.2020 року у розмірі 123684,26 грн та суму сплаченого судового збору у розмірі 2481,00 гривень.

11.05.2022 року було відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін про дату та час розгляду справи без їх виклику в судове засідання.

30.05.2022 року відповідач подав до суду відзив, яким заперечує проти вимог позивача та просить відмовити у задоволенні позову ( а.с. 46-59).

06.06.2022 року позивач на виконання ухвали суду від 11.05.2022 року надав письмові докази, зокрема: копію заяву-анкету на отримання кредиту та інших послуг в ТОВ «ФК «ЦФР»; кредитний договір від 28.09.2020 року; паспорт кредиту від ТОВ «ФК «ЦФР» № 4970392; бухгалтерську довідку; витяг з реєстру сплачених страховок СК «ТАС» від 28.09.2020 року; довідка -графік руху коштів по кредиту ( а.с. 60-70).

08.06.2022 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив, якою позивач вказує на необгрунтованість заперечень позивача ( а.с.71-81).

Про час та місце розгляду справи сторони повідомлені належним чином ( а.с. 82, 83 ).

Заперечень щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходило.

Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило.

Судовий розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд, ознайомившись із позовною заявою, взявши до уваги позицію позивача, відповідача, взявши до уваги відзив та відповідь на відзив, оглянувши пакет документів ( кредитна справа відповідача) наданий позивачем, дослідивши матеріали справи вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних міркувань.

Судом із матеріалів справи встановлено, що 28.09.2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, шляхом підписання заяви-анкети на отримання кредиту та інших послуг ( паспорт кредиту від ТОВ «ФК «ЦФР» № 4970392 ), згідно якого відповідач отримав кошти у розмірі 116404, терміном кредитування 48 місяців, відсоткова ставка 34,63 %.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку, станом на 23.11.2021 року у відповідача наявна заборгованість перед позивачем, у розмірі - 123684,26 грн та складається із:

- 29959,62 грн прострочена заборгованість за тілом кредиту;

- 1,94 грн прострочена заборгованість за річними процентами;

- 11202,49 грн прострочена заборгованість за щомісячними процентами;

- 0,00 грн заборгованість за штрафом/пенею;

- 82 457,82 грн строкова заборгованість за тілом кредиту;

- 0,03 грн строкова заборгованість за річними процентами;

- 62,36 грн строкова заборгованість за щомісячними процентами.

Суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами у справі.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд виходить з наступних міркувань.

Так, частиною 1 ст. 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

При укладанні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України. Згідно цієї статті договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією зі сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

За вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Частиною 1 та 2 ст. 639 ЦК України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач обґрунтовував його тим, що сторони уклали кредитний договір, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит.

На підтвердження умов договору позивач на виконання ухвали надав суду:

- копію заяву-анкету на отримання кредиту та інших послуг в ТОВ «ФК «ЦФР»;

- кредитний договір від 28.09.2020 року; паспорт кредиту від ТОВ «ФК «ЦФР» № 4970392;

- бухгалтерську довідку;

- витяг з реєстру сплачених страховок СК «ТАС» від 28.09.2020 року;

- довідку -графік руху коштів по кредиту.

Однак, надані позивачем документи не у повній мірі підтверджують погодження сторонами саме умов кредитування. Так, анкета-заява містить лише анкетні дані відповідача, його контактну інформацію, та не містить даних про умови кредитування. Наразі відсутні підстави для задоволення позовних вимог у повному обсязі.

03 липня 2019 року Великою Палатою Верховного Суду було ухвалено постанову у справі за позовом ПАТ «КБ «Приватбанк» до фізичної особи про стягнення заборгованості за картковим кредитом (справа №342/180/17).

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, які не містять підпису позичальника, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Заява-анкета позичальника не містить положень щодо розміру процентів, неустойки. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Відповідно, у суду першої інстанції були відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь АТ КБ «Приватбанк» процентів та неустойки за договором кредиту.

В цій же постанові Велика Палата Верховного Суду вказала, що АТ КБ «Приватбанк» має право вимагати захисту своїх прав шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Отже, з урахуванням зазначеної позиції Великої Палати Верховного Суду позивач має право лише на повернення сум фактично отриманих коштів відповідачем.

Проте, без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу умови та правила надання банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами, неустойки, надані банком письмові докази не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин, а тому доводи, щодо актуальності вказаної редакції умов та правил надання банківських послуг у зв`язку із затвердженням їх наказом відхиляються.

За наведених обставин відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем, позивач дотримався вимог, передбачених ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Сам по собі факт користування відповідачем грошовими коштами не дає підстав вважати, що з відповідачем погоджені розмір відсотків, пені та штрафів, порядок та підстави їх нарахування.

З огляду на наведене, суд дійшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту у розмірі - 29 959,62 гривень.

При цьому судом взято до уваги позицію відповідача викладену у відзиві та позицію позивача, яка міститься у позові та відповіді на відзив.

Так, відповідач позов заперечує, посилаючись на його необґрунтованість про що зазначає його представник у відзиві. Вказує, що кредитний договір № від 28.09.2020 року є неукладеним, а відповідно таким, що не породжує жодних прав та обов`язків для відповідача перед позивачем. Представник посилається на норми чинного законодавства доводить, що наразі позивачем не було належним чином укладено договір кредиту ( в електронній формі) , через відсутність електронного підпису та вказує, що сторонами при укладенні кредитного договору не було дотримано письмової форми тому вважає кредитний договір неукладеним, оскільки зазначені факти свідчать про відсутність волі відповідача до укладення такого договору. Просить суд поновити строки для відзиву та відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, судові витрати покласти на позивача.

Суд, ознайомившись з відзивом та запереченнями проти позову не погоджується з такою позицією, де зазначено, що у відповідача відсутні будь які зобов`язання перед позивачем, оскільки кредитний договір позивач у судовому порядку не оспорив, натомість отримав кредитні кошти, користувався ними та частково погашав тіло кредиту. Окрім того твердження представника позивача на відсутність у відповідача електронного підпису є голослівними та не стверджені доказами. Так, відповідно до п. п. 1, 6 ч. 1ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору; одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію.

Згідно із частиною 3статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.

Частиною 6 статті 11 вищевказаного закону передбачено, що відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: - надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; - заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; - вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Статтею 12 вказаного закону встановлено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; - електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; - аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Тому суд вважає, що твердження відповідача та його представника не містять в собі належного обґрунтування із зазначенням відповідних доказів та є безпідставними.

Позивач у відповіді на відзив наполягає на задоволенні позову у повному обсязі. При цьому зазначає, що ст. 639 ЦК України вказує, що якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Тобто правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010 (провадження №14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Підсумовуючи вищевикладене та встановлені судом обставини, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти у добровільному порядку позивачу не повернуті, а також вимоги ч. 2 ст. 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, ТОВ «ФК «ЦФР» вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Наведене вище узгоджується із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду під час розгляду справи №342/180/17, провадження № 14-131цс19, висловленими в постанові від 03 липня 2019 року, а відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховуються судом.

Таким чином, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог і стягнення в примусовому порядку суми заборгованості за кредитним договором від 28.09.2020 року у розмірі 29 959,62 грн . Вимога позивача , щодо стягнення : 1,94 грн простроченої заборгованості за річними процентами; 11202,49 грн простроченої заборгованості за щомісячними процентами; 0,00 грн заборгованості за штрафом/пенею; 82 457,82 грн строкової заборгованості за тілом кредиту; 0,03 грн строкової заборгованості за річними процентами; 62,36 грн строкової заборгованості за щомісячними процентами - не підлягає задоволенню.

Відповідно ст. 141 ЦПК України у разі часткового задоволення позову судовий збір покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, отже з відповідача на користь позивача слід стягнути в рахунок судових витрат судовий збір у розмірі 595,44 грн з розрахунку, що вимоги позивача задоволено на 24 відсотки від заявлених .

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 525, 526, 530, 1050, 1054 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 76-81, 89, 141, 274-279, 280-284, 352, 354 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю « Фінансова Компанія « Центр Фінансових Рішень» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ( РНОКПП НОМЕР_2 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_3 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю « Фінансова Компанія « Центр Фінансових Рішень» ( IBAN № НОМЕР_4 в АТ «ТАС Скомбанк», код 339500, адреса: Україна, 01033, місто Київ, вул. Сім`ї Прахових, 50 Б ) заборгованість за кредитом у розмірі 29959,62 грн та судові витрати у розмірі 595,44 грн, всього - 30555 ( тридцять тисяч п`ятсот п`ятдесят п`ять ) гривень 06 копійок.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення рішення.

Суддя Г. Л. Моргун