П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 червня 2022 року місто Київ

Єдиний унікальний номер справи 761/1654/20

Номер провадження 22-ц/824/90/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Вербової І.М., суддів Поліщук Н. В., Нежури В. А.,

за участю секретаря судового засідання - Орел П.Ю.,

вивчивши апеляційну скаргу Житлово-будівельного кооперативу «Техніка» на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 07 вересня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Осаулова А. А., у справі за позовом Житлово-будівельного кооперативу «Техніка» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації про виселення без надання іншого приміщення,

в с т а н о в и в :

У січні 2020 року Житлово-будівельний кооператив «Техніка» звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації про виселення відповідачів із квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого приміщення; стягнення судових витрат.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ЖБК «Техніка» є власником квартири АДРЕСА_1 у якій, на даний час проживають відповідачі без належних на це підстав.

Відповідачам-1 та 2 були надіслані листи вимоги від 19 серпня 2019 року про укладення договору оренди квартири, проте вони були повернуті позивачу у зв`язку із закінченням їх строку зберігання. Пізніше, позивачем були здійснені спроби передати зазначені вимоги відповідачам-1 та 2 особисто, проте останні ухилялися від їх отримання.

У зв`язка з вищенаведеним, позивач був вимушений звернутися до суду.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 07 вересня 2021 року (т. ІІ а.с. 32-37) позовні вимоги Житлово-будівельного кооперативу «Техніка» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації про виселення без надання іншого приміщення, залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду, 21 жовтня 2021 року ЖБК «Техніка» направило апеляційну скаргу у якій, посилаючись на порушення вимог ст. 376 ЦПК України, просило рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 07 вересня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги, задовольнити, стягнути з відповідачів судовий збір у сумі 4 802 грн. 50 коп. та витрати на професійну правничу допомогу у сумі 10 000 грн.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що квартира АДРЕСА_1 не є службовою та належить на праві власності ЖБК «Техніка».

У 1975 році ЖБК «Техніка» прийняло на роботу двірника ОСОБА_4 , з наданням їй права на проживання у вищевказаній квартирі на період роботи. 28 липня 1980 року ОСОБА_4 була звільнена із займаної посади, а відтак, відповідно до умов трудового договору, остання була зобов`язана звільнити службову квартиру, що зроблено не було. На даний час у зазначені квартирі проживають відповідачі, які є донькою та внуками ОСОБА_4 .

На думку скаржника, інформація зазначена в листі ЖБК Київського міськвиконкому УССР від 29 серпня 1999 року про те, що ОСОБА_4 пропрацювала у ЖБК «Техніка» більше 10 років, а також те, що правління ЖБК затягує процес прийняття її в члени кооперативу та закріпленню за нею однокімнатної квартири з обов`язковою умовою виплати внеску, є суперечливою, оскільки згідно трудової книжки ОСОБА_4 , остання пропрацювала у ЖБК «Техніка» 5 років. Крім того, приймати ОСОБА_4 до членів ЖБК не було підстав, оскільки пайові внески за квартиру АДРЕСА_1 , 24 жовтня 1982 року були сплачені всіма власниками квартир зазначеного будинку.

Скаржник зазначає, що ним були здійснені спроби надати відповідачам листи вимоги про укладення договору оренди квартири, проте останні ухиляються від їх отримання.

Скаржник зазначає, що відповідачам не надавався дозвіл на вселення та/або проживання, реєстрацію у квартиру АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим, у них відсутні підстави для проживання в ній.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 24 листопада 2021 року, відкрито апеляційне провадження за поданою апеляційною скаргою, надано строк для подачі відзиву.

Відзиву подано не було.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 24 листопада 2021 року закінчено проведення підготовчих дій, справу призначено до розгляду у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

У судовому засіданні представник скаржника - адвокат Палій А.В. підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити з підстав, зазначених у ній.

Відповідачі до суду апеляційної інстанції не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, шляхом направлення судових повісток-повідомлень на їх поштові адреси.

Третя особа до суду апеляційної інстанції не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, що підтверджується повідомленням про доставлення судової повістки-повідомлення на її електронну адресу, у зв`язку з чим колегія суддів вважала за можливе розпочати та завершити розгляд справи за відсутності осіб, що не з`явилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши доводи представника скаржника, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Виходячи зі змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено самоправного заняття відповідачами квартири АДРЕСА_1 .

Колегія суддів погоджується з вищевказаним висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Судом встановлено, що згідно архівного витягу із рішення виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих від 01 листопада 76 року № 1257 «Про затвердження рішень загальних зборів членів ЖБК про закріплення службової площі в будинках ЖБК» наданого Державним архівом м. Києва від 07 листопада 2019 року, службову однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 шосе закріплено за ЖБК «Техніка» (т. І а.с. 159).

Згідно витягу з рішення № 1257 Київської міської ради депутатів трудящих від 01 листопада 1976 р., затверджено рішення загальних зборів членів ЖБК про закріплення службових квартир в наступних кооперативах: ЖБК «Техніка» - однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 (т. І а.с. 161).

Із інформаційної довідки від 02 серпня 2019 року вбачається, що згідно даними реєстрових книг Бюро, квартира АДРЕСА_1 , на праві власності зареєстрована за ЖБК «Техніка» на підставі довідки, виданої ЖБК «Техніка» від 26 травня 1993 року № 146 (т. І а.с. 14).

Згідно листа ЖБК «Техніка» № 14/05-19 від 14 травня 2019 року, квартира АДРЕСА_1 з числа службових квартир не виключалась та не була приватизована (т. І а.с. 179).

Згідно трудового договору від 1975 року по найму на роботу двірника в ЖБК «Техніка», Брест-Литовське шосе, 17, Радянського району міста Києва, правління ЖБК «Техніка» прийняло на роботу в якості двірника ОСОБА_4 з наданням їй службового приміщення (квартиру АДРЕСА_3 для житла на період роботи в розмірі 18,3 кв.м. зі всіма комунальними послугами безоплатно (т. Іа.с. 174).

Згідно трудової книжки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 остання прийнята на роботу двірника у ЖБК «Техніка». 28 липня 1980 року ОСОБА_4 звільнена із ЖБК «Техніка» у зв`язку переводом. 31 липня 1980 року ОСОБА_4 зачислена на посаду двірника по переводу з ЖБК «Техніка». 12 вересня 1985 року ОСОБА_4 була звільнена із займаної посади за власним бажанням (т. І а.с. 180-190).

Згідно трудового договору від 1975 року укладеного між ЖБК «Техніка» та ОСОБА_4 , правління ЖБК «Техніка» надає двірнику ОСОБА_4 службове приміщення для проживання на період роботи, в розмірі 18,3 кв.м. зі всіма комунальними послугами безкоштовно(т. І а.с. 174).

Згідно листа Управління розподілу жилої площі та керівництву житлово-будівельними кооперативами Київського міськвиконкому від 29 серпня 1991 року № 49/84-652, у вказане управління звернулася ОСОБА_4 , яка проживає в ЖБК «Техніка» пропрацювавши двірником більше 10 років, згідно наданим Ф-3 та виписки із трудової книжки. В заяві указується про затягування правлінням ЖБК вирішення питання прийому її в члени кооперативу та закріплення за її сім`єю однокімнатної квартири, у якій вони проживають з 1977 року.

Згідно довідок ЖБК «Техніка» № 174 від 19 квітня 2005 року та № 97 від 22 травня 2007 року, в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_4 (власник особового рахунку), ОСОБА_1 (дочка), ОСОБА_2 (онук) (т. І а.с. 156, 178).

Згідно листа Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації № 478 від 16 квітня 2021 року, документи, які були підставою реєстрації місця проживання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Шевченківська районна в місті Києві адміністрація не володіє, оскільки їх реєстрація була здійснена до 04 квітня 2016 року (т. І а.с. 139).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла (т. І а.с. 165).

19 серпня 2019 року ЖБК «Техніка» направило на поштові адреси ОСОБА_1 та ОСОБА_2 письмові вимоги про укладення договору оренди квартири АДРЕСА_1 (т. І а.с. 15, 16, 17, 18).

Із акту від 10 жовтня 2019 року вбачається, що ОСОБА_1 відмовилась отримати та підписати вимогу про укладення договору оренди квартири (т. І а.с. 19).

Із акту від 03 жовтня 2019 року вбачається, що ОСОБА_2 відмовився отримати та підписати вимогу про укладення договору оренди квартири (т. І а.с. 20).

Згідно витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва у житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_4 станом на 26 червня 2020 року зареєстровані: ОСОБА_1 , дата реєстрації - 19 червня 1984 року, ОСОБА_2 , дата реєстрації - 09 жовтня 2001 року, ОСОБА_3 , дата реєстрації - 08 липня 2019 року (т. І а.с. 70).

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (ст. 317 ЦК України).

Статтею 384 ЦК України встановлено, що будинок, споруджений або придбаний житлово-будівельним (житловим) кооперативом, є його власністю. Член житлово-будівельного (житлового) кооперативу має право володіння і користування, а за згодою кооперативу - і розпоряджання квартирою, яку він займає в будинку кооперативу, якщо він не викупив її. У разі викупу квартири член житлово-будівельного (житлового) кооперативу стає її власником.

Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з частиною першою статті 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, передбачених законом.

Частиною третьою статті 116 ЖК УРСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Самоправними визнаються дії, що свідчать про заняття жилого приміщення особою, яка усвідомлювала, що права на це вона не мала, або зайняла помешкання після відмови відповідного органу в його наданні (без відповідного рішення про надання цього приміщення та ордера на житлове приміщення). Виселення такої особи пов`язане з відсутністю у неї будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

Згідно приписів ст. 125 ЖК Української РСР, без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено, зокрема, осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, архівного витягу із рішення виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих від 01 листопада 76 року № 1257 «Про затвердження рішень загальних зборів членів ЖБК про закріплення службової площі в будинках ЖБК», витягу з рішення № 1257 Київської міської ради депутатів трудящих від 01 листопада 1976 р., квартира АДРЕСА_5 , є службовою квартирою ЖБК «Техніка».

На даний час, квартира АДРЕСА_5 є квартирою АДРЕСА_1 , що не заперечується сторонами.

01 липня 1975 року ОСОБА_4 прийнято на роботу двірника у ЖБК «Техніка», у зв`язку з чим, останній було надано для проживання службову квартиру АДРЕСА_1 .

28 липня 1980 року ОСОБА_4 звільнена із займаної посади у зв`язку з переводом, а 31 липня 1980 року зачислена на посаду двірника до Домоуправления № 1 по переводу з ЖБК «Техніка».

Згідно довідки ЖБК «Техніка» від 20 січня 2004 року (т. І а.с. 177), ОСОБА_4 дійсно зареєстрована та проживає у вищевказаній квартирі. У довідці у графі «Когда прописан по паспорту» зазначено, що ОСОБА_4 зареєстрована у вказаній квартирі 19 червня 1984 року. Того ж дня, у зазначеній квартирі була зареєстрована й донька ОСОБА_4 - ОСОБА_1 , а 13 березня 1996 року у ній зареєстровано внука ОСОБА_4 - ОСОБА_2 .

12 вересня 1985 року ОСОБА_4 була звільнена із займаної посади за власним бажанням.

Тобто, службова квартира АДРЕСА_1 була надана ОСОБА_4 у зв`язку з її працевлаштуванням на посаду двірника, на якій вона пропрацювала більше 10 років, а отже вселена до неї на законних підставах та не може бути виселене з неї без надання іншого житлового приміщення. В свою чергу, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 набули право користування спірною квартирою згідно із законом, як члени сім`ї ОСОБА_4 . Доказів на підтвердження наявності у відповідачів іншого житлового приміщення, матеріали справи не містять.

Колегія суддів також бере до уваги, що ОСОБА_4 зверталася до ЖБК «Техніка» з метою вирішення питання про прийняття її в члени кооперативу та закріплення за її сім`єю однокімнатної квартири, у якій вони проживають з 1977 року. Тобто, остання мала сподівання та очікування й на подальше користування квартирою.

Таким чином, наявні підстави вважати, що відповідачі були вселені до квартири АДРЕСА_1 та проживають у ній на законних підставах, а відтак, останні не можуть бути виселені з неї без надання іншого житлового приміщення.

Крім того, відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), Європейський суд з прав людини у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях Європейського суду з прав людини, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Отже, враховуючи, що відповідачі вселилися до спірної квартири на законних підставах, проживають у ній постійно доволі тривалий час, тобто мають достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, крім того, останні не мають іншого житла, виходячи зі змісту статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, вищенаведеної практики ЄСПЛ та норм чинного законодавства України наведених вище, колегія суддів вважає, що при позбавленні відповідачів житла, виселенні їх із спірної квартири не буде дотримано розумного балансу між інтересами позивача, який не довів необхідність виселення відповідачів, та інтересами відповідачів, які зареєстровані та протягом тривалого часу користуються спірним житлом на законних підставах, та мають обґрунтовані очікування на подальше користування ним.

Крім того, слід зазначити, що втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи позивачем не доведено.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дослідивши наявні в матеріалах справи докази, дослідивши питання балансу між інтересами відповідачів у подальшому проживанні в спірній квартирі та інтересами позивач у виселенні їх з вказаного приміщення, дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову.

Посилання скаржника на те, що відповідачам не надавався дозвіл на вселення та/або проживання, реєстрацію у квартиру АДРЕСА_1 , не спростовує висновки суду першої інстанції, оскільки в даному випадку, відповідачі набули право користування спірною квартирою, як члени сім`ї ОСОБА_4 , яка була вселена до спірної квартири на законних підставах.

Посилання скаржника на ухилення відповідачів від укладення договору оренди квартири, є безпідставним, що не ґрунтується на чинному законодавстві.

Колегія суддів оцінює критично довідку № 120 від 20 листопада 2020 року, як підтвердження того, що мати відповідача-1 - ОСОБА_4 не працювала у ЖБК «Техніка», оскільки вона суперечить відомостям наявним у трудовій книжці ОСОБА_4 , з якої вбачається, що 01 липня 1975 року остання прийнята на роботу двірника у ЖБК «Техніка» (т. І а.с. 180-190) та трудовому договору від 1975 року по найму на роботу двірника в ЖБК «Техніка», Брест-Литовське шосе, 17, з якого вбачається, що правління ЖБК «Техніка» прийняло на роботу в якості двірника ОСОБА_4 (т. І а.с. 174).

Посилання скаржника на те, що 28 липня 1980 року ОСОБА_4 була звільнена із займаної посади, а відтак, відповідно до умов трудового договору, була зобов`язана звільнити службову квартиру, крім того, ОСОБА_4 пропрацювала у ЖБК Техніка» менше 10 років, є безпідставним, оскільки, як вбачається з трудової книжки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 остання прийнята на посаду двірника у ЖБК «Техніка» у зв`язку з чим, їй надано для проживання службову квартиру АДРЕСА_6 ). 28 липня 1980 року ОСОБА_4 звільнена із ЖБК «Техніка» у зв`язку з переводом, а 31 липня 1980 року вона була зачислена на посаду двірника по переводу з ЖБК «Техніка» до Домоуправления № 1. 12 вересня 1985 року ОСОБА_4 була звільнена із займаної посади за власним бажанням. Тобто, 28 липня 1980 року ОСОБА_4 була звільнена із посади двірника за згодою ЖБК «Техніка» у зв`язку з переводом її на посаду двірника у Домоуправления № 1 , а відтак, її трудовий стаж не перервався. В свою чергу, ОСОБА_4 була звільнена із посади двірника 12 вересня 1985 року. Тобто, на посаді двірника ОСОБА_5 пропрацювала більше 10 років.

Згідно приписів ст. 125 ЖК Української РСР, без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено, зокрема, осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років.

Таким чином, ОСОБА_4 була вселена до службової квартири АДРЕСА_5 у зв`язку з працевлаштуванням на посаді двірника, на якій вона пропрацювала більше 10 років, а відтак, остання мала право на подальше право проживання у ній та не могла б бути виселена з неї без надання іншого житлового приміщення.

Посилання скаржника на те, що відповідно до витягу з рішення № 1237, площа квартири № 166 - 18,29 кв.м., проте в трудовому договорі її площа - 18,3 кв.м., а насправді загальна площа квартири 34,0 кв.м., житлова - 18,6 кв.м., не спростовує висновки суду першої інстанції, оскільки як вбачається з матеріалів справи, службова квартира з якої позивач просить виселити відповідачів, є службовою квартирою, що надавалась ОСОБА_4 для проживання, при цьому, встановлення площі зазначеної квартири, в даному випадку, не є обставиною, яка впливатиме на правильність вирішення спору.

Посилання скаржника на те, що квартира АДРЕСА_8 не є службовою, спростовується наявними в матеріалах справи архівним витягом із рішення виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих від 01 листопада 1976 року № 1257 «Про затвердження рішень загальних зборів членів ЖБК про закріплення службової площі в будинках ЖБК» та витягом з рішення № 1257 Київської міської ради депутатів трудящих від 01 листопада 1976 р. Крім того, згідно листа ЖБК «Техніка» № 14/05-19 від 14 травня 2019 року, вказана квартира з числа службових квартир не виключалась.

Посилання скаржника на те, що інформація зазначена в листі ЖБК Київського міськвиконкому УССР від 29 серпня 1999 року про те, що ОСОБА_4 пропрацювала у ЖБК «Техніка» більше 10 років, а також те, що правління ЖБК затягує процес прийняття її в члени кооперативу та закріпленню за нею однокімнатної квартири з обов`язковою умовою виплати внеску, суперечить відомостям з трудової книжки ОСОБА_4 , є помилковим, оскільки згідно відомостей із трудової книжки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 остання прийнята на посаду двірника у ЖБК «Техніка». 28 липня 1980 року ОСОБА_4 звільнена із ЖБК «Техніка» у зв`язку переводом, а 31 липня 1980 року зачислена на посаду двірника по переводу з ЖБК «Техніка» до Домоуправления № 1 з якої була звільнена 12 вересня 1985 року за власним бажанням. Тобто, 28 липня 1980 року ОСОБА_4 була звільнена із посади двірника за згодою ЖБК «Техніка» у зв`язку з переводом її на посаду двірника у Домоуправления № 1 , а відтак, її трудовий стаж не перервався. Тобто, на посаді двірника ОСОБА_5 пропрацювала більше 10 років.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції та не впливають на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення.

Колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування рішення суду, як і не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення залишити без змін, як таке, що ухвалене з вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права, є законним та обґрунтованим.

У апеляційній скарзі скаржником порушено питання про стягнення судових витрат, які складаються із судового збору та витрат на правничу допомогу.

Разом з тим, враховуючи що у задоволенні апеляційної скарги ЖБК «Техніка» судом відмовлено, підстави для стягнення на його користь судових витрат, відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Житлово-будівельного кооперативу «Техніка» - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 07 вересня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 13 червня 2022 року.

Суддя-доповідач: І.М. Вербова

Судді: Н. В. Поліщук

В.А. Нежура