ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/406/22 Справа № 202/5137/19 Суддя у 1-й інстанції - Марченко Н. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2022 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

Головуючого - Куценко Т.Р.

суддів: Демченко Е.Л., Макаров М.О.

за участю секретаря - Заворотного К.Я.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 ,

на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 березня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Товарної біржі "Катеринославська", ОСОБА_3 в особі її законного представника - опікуна ОСОБА_4 , третя особа - державний нотаріус П`ятої дніпровської державної нотаріальної контори Бутова Алла Генрихівна про визнання недійсним договору дарування, скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності, витребування майна, -

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вище зазначеним позовом, та після уточнення позовних вимог просила визнати недійсним договір дарування від 30.03.1998 року виданий Товарною біржею "Катеринославська", скасувати рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності від 11.01.2019 року на підставі якого за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 та витребувати у ОСОБА_1 квартиру з незаконного володіння /т.1 а.с. 1-5, 69-78/.

В обгрунтування своїх вимог посилається на те, що на підставі договору дарування, нотаріально посвідченого 25.03.1998 року, вона є власницею квартири за адресою АДРЕСА_2 .

Квартира була закріплена за ОСОБА_3 ( ОСОБА_5 ) в результаті розподілу квартир між членами кооперативу 27.06.1976 року, ордер на квартиру ОСОБА_3 виданий 30.07.1976 року. В квартирі були прописані і проживали ОСОБА_3 , її мати ОСОБА_6 та син ОСОБА_4

25.06.1991 року позивач (на той час ОСОБА_7 ) та ОСОБА_4 одружилися, що підтверджується свідоцтвом про шлюб.

25.03.1998 року ОСОБА_4 , який діяв по дорученню від ОСОБА_3 , уклав договір дарування, за яким ОСОБА_3 подарувала, а ОСОБА_2 прийняла в дар квартиру АДРЕСА_3 . Договір дарування посвідчений державним нотаріусом Шостої дніпропетровської нотаріальної контори Черненко І.М., зареєстровано в реєстрі за № 2-2189.

У зв`язку з тим, що робота позивача та її чоловіка ОСОБА_4 була пов`язана з роз`їздами, для вирішення поточних питань по квартирі вона склала довіреність на ім`я голови кооперативу ОСОБА_8 , яка була нотаріально посвідчена та видана 14.12.2016 року терміном на три роки.

18.01.2019 року їй надійшов дзвінок від ОСОБА_8 , який повідомив, що в її квартиру намагаються вторгнутися невідомі особи та наполягав щоб позивачка терміново приїхала в м. Дніпро з усіма документами не пізніше 21.01.2019 року, що їй необхідно підписати у нього якийсь папір, також вимагав вислати йому усі документи на квартиру.

Позивачка не мала можливості приїхати, а тому звернулася до адвоката Борбунюка О.О. з приводу отримання інформації.

Як стало відомо позивачу, на запит адвоката від 24.01.2019 року, з державного реєстру речових прав на нерухоме майно 27.12.2018 року державним реєстратором Бутовой А.Г. з п`ятої дніпровської державної нотаріальної контори було зареєстровано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо власника - ОСОБА_1 на підставі договору дарування номер 002/612 -Н, виданий 30.03.1998 року, видавник Товарна біржа "Катеринославська", за яким квартира позивача змінила власника.

Позивачка посилається на те, що жодних договорів дарування або інших реєстраційних та нотаріальних дій щодо власної квартири не вчиняла, у вказаний проміжок часу жодних документів ОСОБА_1 не надавала та взагалі не володіє жодною інформацією щодо останньої.

В провадженні СВ Індустріального ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області перебувають матеріали досудового розслідування кримінального провадження за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст. 190 КК України.

Під час досудового розслідування було встановлено, що 27.12.2018 року невідомі особи за допомогою підробленого договору дарування шахрайським шляхом незаконно заволоділи квартирою, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , яка належить позивачу.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 березня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_2 було задоволено частково. Визнано недійсним договір дарування квартири, укладений між ОСОБА_3 , з однієї сторони та ОСОБА_9 , з другої сторони, як законного представника ОСОБА_10 , предметом якого є дарування квартири розташованої за адресою АДРЕСА_2 , який зареєстрований на Товарній біржі "Катеринославська" 30 березня 1998 року за № 612-Н (002/612-Н). В іншій частині позовних вимог - відмовлено. Вирішено питання щодо судових витрат /т.3 а.с. 43-49/.

З рішенням суду не погодилася ОСОБА_1 , представник якої подав апеляційну скаргу в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог у повному обсязі /т.3 а.с. 53-56/.

На виконання ст. 360 ЦПК України, 18 жовтня 2021 року представником позивача подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що доводи відповідача ОСОБА_1 , заявлені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції, яким прийнято законне та обґрунтоване рішення з наданням правової оцінки доводам сторін.

01 лютого 2022 року до суду надійшла заява ОСОБА_1 про відмову від апеляційної скарги в частині вимог про скасування рішення та постановлення нового рішення щодо залишення без задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Товарної біржі "Катеринославська", ОСОБА_3 про скасування рішення державного реєстратора, витребування майна та закриття апеляційного провадження в цій частині /т.3 а.с. 128-131/.

Ухвалою колегії суддів від 20 травня 2022 року заява ОСОБА_1 про відмову від апеляційної скарги в частині вимог задоволена, апеляційне провадження у цій частині вимог скарги закрито.

Так, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_11 , Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради 30.07.1976 рок було видано ордер № 695 на сім`ю з трьох чоловік на право зайняття 3 кімнатної кімнати площею 44,3 кв. метри будинку (8-в) 71 по АДРЕСА_4 , на підставі списків кооперативу 221, затверджений 29.07.1976 року /т.1 а.с. 16/.

Квартира була закріплена за ОСОБА_3 ( ОСОБА_5 ) в результаті розподілу квартир між членами кооперативу проведеного 27.06.1976 року. За нею закріплена у будинку АДРЕСА_5 , на сьомому поверсі, блок № 3 /т.1 а.с. 17/.

Відповідно реєстраційного посвідчення ДБТІ посвідчує, що кооперативна квартира АДРЕСА_6 , кооператив ЖСК -221, ідеальна частка в цілому зареєстрована за ОСОБА_3 на праві особистої власності, записано в реєстрову книгу № ХХІ за реєстровим номером 121 07 лютого 1994 року /т.1 а.с. 19/.

В квартирі були прописані і проживали ОСОБА_3 , її мати ОСОБА_6 та син ОСОБА_4

ІНФОРМАЦІЯ_1 син власниці квартири ОСОБА_4 укладає шлюб із ОСОБА_7 , яка приймає прізвище чоловіка - ОСОБА_12 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб /т.1 а.с. 22/.

25 березня 1998 року укладено договір дарування, яким ОСОБА_4 , діючи за дорученням матері ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_13 прийняла в дар квартиру, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_2 . Договір посвідчено державним нотаріусом Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори Черненко І.М., реєстровий номер 2-2183.

У договорі зазначено, що відповідно зі ст. 227 ЦК України він підлягає реєстрації в ДМБТІ /т.1 а.с. 20-21/.

Згідно довідки КП ДМБТІ Дніпропетровської обласної ради, станом на 31.12.2012 року в інвентаризаційній справі за адресою АДРЕСА_2 містяться відомості про право власності за ОСОБА_14 /т.2 а.с. 34/.

14.12.2016 року ОСОБА_2 , громадянка РФ, дає доручення ОСОБА_8 бути її представником, як власника квартири АДРЕСА_7 строком на три роки, довіреність видана нотаріусом нотаріального округу міста Костроми та Костромського району Костромської області, реєстровий № 10-7036 /т.1 а.с. 23/.

18.01.2019 року ОСОБА_8 повідомив позивачку, що в її квартиру намагаються вторгнутися невідомі особи, а оскільки вона не мала можливості приїхати, тому звернулася до адвоката Борбунюка О.О. з приводу отримання інформації, на запит якого від 24.01.2019 року державним реєстратором Бутовой А.Г. П`ятої дніпровської державної нотаріальної контори повідомлено, що згідно з відомостями з державного реєстру речових прав на нерухоме майно 27.12.2018 року було зареєстровано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо власника - ОСОБА_1 на підставі договору дарування номер 002/612 -Н, виданий 30.03.1998 року, видавник Товарна біржа "Катеринославська", за яким квартира позивача змінила власника /т.1 а.с. 57-58/.

В матеріалах справи є договір дарування від 30 березня 1998 року, укладений Товарною біржею "Катеринославська", відповідно до якого ОСОБА_3 та ОСОБА_9 , який діє в інтересах своєї неповнолітньої доньки ОСОБА_15 , уклали договір, яким дарувальник безоплатно передає в дар належну їй квартиру АДРЕСА_7 /т.2 а.с. 130/.

Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу ОСОБА_15 27 жовтня 2001 року укладає шлюб з ОСОБА_16 та приймає прізвище чоловіка /т.2 а.с. 131/.

Однак, згідно довідки генерального директора Товарної біржі "Катеринославська" від 25 серпня 2020 року № 2508-01 договір дарування квартири, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 на ТБ " ОСОБА_17 " не укладався та за реєстраційним за номером 002/612-Н від 30.03.1998 року не зареєстрований /т.2 а.с. 105/.

Вирішуючи спір між сторонами, суд першої інстанції вірно врахував, що відповідно до статті 4 ЦК України 1963 року, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, цивільні права і обов`язки виникають з підстав, передбачених законодавством, а також з дій громадян і організацій, які хоча і не передбачені законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права і обов`язки, зокрема цивільні права і обов`язки виникають з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно з частиною 1 статті 41 ЦК України 1963 року угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків.

Відповідно до статті 243 ЦК України 1963 року за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Частиною 3 статті 244 ЦК України 1963 року визначено, що до договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 цього Кодексу (зокрема щодо нотаріального посвідчення).

Аналіз наведених норм свідчить, що правом на розпорядження майном шляхом його передання у власність іншій особі (дарування) наділений лише власник майна.

Згідно з частинами 1, 3 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

За змістом частини 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до норм статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Згідно з частиною 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння,користування тарозпоряджання своїммайном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України).

Згідно зі статтею 41 Конституції України, частинами 1, 2 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Ці положення закону кореспондуються зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право вільно володіти своїм майном.

Таким чином, суд першої інстанції вірно дійшов висновку, з чим погоджується і колегія суддів, що лише власник наділений правом на відчуження та розпорядження своїм майном.

При цьому судом вірно зазначено, що право власності на спірну квартиру за відповідачем ОСОБА_1 , в силу ст. ст. 243-244 ЦК України 1963 року, виникло з моменту нотаріального посвідчення договору дарування від 25.03.1998 року, що незалежно від державної реєстрації цього права, яка відбулась у 2018 році, а оскільки такий перехід права власності у 1998 році не відповідав волі власника квартири ОСОБА_3 та спірний договір дарування квартири, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , не укладався на ТБ "Катеринославська" та за реєстраційним за номером 002/612-Н від 30.03.1998 року не зареєстрований, в матеріалах справи відсутні будь-які докази набуття ОСОБА_1 у законний спосіб, тому такий договір дарування від 30.03.1998 року № 002/612-Н, судом першої інстанції вірно визнано недійсним, в силу ст. 215 ЦК України, з чим погоджується і колегія суддів.

Доводи апеляційної скарги у цій частині колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо наявності підстав для задоволення позову у цій частині, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального та процесуального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Апелянт не скористалася наданими їй правами, не обґрунтувала свої доводи апеляційної скарги, не надала суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка.

Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 березня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров