Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"17" травня 2022 р. Справа № 608/2973/21

Номер провадження2/608/244/2022

Чортківський районний суд Тернопільської області в складі:

головуючої судді Запорожець Л. М.

за участю секретаря с/з Фаштиковської М.І,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача адвоката Тарарука Л.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Чортків цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним і скасування наказу № 253 від 08 грудня 2021 року «Про відсторонення від роботи заступника начальника Чортківської дистанції колії Гевка Ігора» без збереження заробітної плати, поновлення на роботі та зобов`язання виплатити невиплачену заробітну плату за час незаконного відсторонення в сумі 73219 гривень 17 копійок, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ВСП «Чортківська дистанція колії» РФ «Львівська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним і скасування наказу № 253 від 08 грудня 2021 року «Про відсторонення від роботи заступника начальника Чортківської дистанції колії Гевка Ігора» без збереження заробітної плати, поновлення на роботі та зобов`язання виплатити невиплачену заробітну плату за час незаконного відсторонення в сумі 73219 гривень 17 копійок.

В позовній заяві вказав, що в грудні 2021 року стикнувся з грубим порушенням його конституційних прав на роботу з боку відповідача, що виразилось у постійному незаконному вимаганні на роботі медичної інформації щодо його вакцинації від респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 та обмеженням прав працівника щодо повноцінної роботи. Вказав, що 8 грудня 2021 року йому було вручено відповідачем ВСП «Чортківська дистанція колії РФ «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниця» наказ про відсторонення його від роботи з підстав відсутності щеплення від респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Наказ був мотивований тим, що у нього відсутнє відповідне щеплення згідно до Наказу Міністерства охорони здоров`я України та його відсторонено від роботи. Однак, ні в трудовому контракті, ні в посадовій інструкції, ні в будь-якому іншому документі, які підписано між ним та відповідачем , такого зобов`язання з боку позивача немає і не передбачено повноваження відповідача на відсторонення позивача від роботи і підстав відсутності вищезгаданого щеплення без збереження заробітної плати (коштів для прожиття), а у нього є малолітні діти. Вважає даний наказ незаконним, який порушує його права та винесений в порушення вимог ст. 43 Конституції України, суперечить вимогам ст. 23 загальної Декларації прав людини (ООН, 1948), ст. 1 Європейської соціальної хартії (1996), Міжнародному пакту про економічні, соціальні і культурні права (ООН, 1966), ст. ст. 60, 64 Конституції України, Постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996 року, рішенню Конституційного Суду України № 10-р/2020 від 28.08.2020 року, Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», ст. 43 КЗпП України.

Вказує, що відповідно до ст. 43 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння, відмови від ухилення від обов`язків, медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Зазначає, що ні цією статтею, ні іншими Законами України не передбачено правової можливості відсторонення працівника від роботи із підстав відсутності у нього щеплення від Ковід-19, а тому вважає наказ незаконним та таким, що суперечить статтям 8, 19, 43, 64 Конституції України та підлягає скасуванню, що буде належним його правовим захистом. Крім того, посилається на те, що вакцинування від Ковід-19 є ризикованою медичною процедурою, вакцина не є традиційною, це генно-інженерний продукт та вплив даної технології на людський організм не вивчений. На сьогоднішній день вакцинацію проти коронавірусної хвороби є примусовим медичним експериментом над громадянами України. Відмова від участі в медичних експериментах не може бути підставою для відсторонення його від роботи та позбавлення заробітної плати.

Вказує, що у резолюції ПАРЄ від 27.01.2021 року зазначено, що вакцинація від Ковід 19 не є обов`язковою передумовою будь-якого медичного втручання без отримання відповідної на те інформативної згоди пацієнта та наказ МОЗ № 2153 від 04.10.2021 року був прийнятий з численними порушеннями процесуальних норм.

27 січня 2022 року позивач ОСОБА_1 подав суду письмове клопотання про заміну відповідача на належного а саме: на Акціонерне товариство «Українська залізниця», місцезнаходження: 03150, м. Київ, вул. Єжи Гедройця, б. 5 .

31.01.2022 року позивачем ОСОБА_1 подано суду відповідь на відзив.

Ухвалою Чортківського районного суду Тернопільської області від 03 березня 2022 року вирішено замінити відповідача на належного.

Позивач ОСОБА_1 просить визнати та скасувати наказ про відсторонення його від роботи від 08 грудня 2021 року без збереження заробітної плати та поновити його на роботі. Зобов`язати відповідача виплатити невиплачену заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи в сумі (з урахуванням заяви про уточнення позову в частині розрахунку суми невиплаченої заробітної плати за час відсторонення) 73219,17 гривень.

Представник відповідача адвокат Тарарук Л.Р. уточнені позовні вимоги не визнає, просить в задоволенні відмовити. На позовну заяву представником відповідача був поданий відзив, згідно якого відповідач позов вважає необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

У відзиві представник відповідача зазначає, що 08 грудня 2021 року, відповідно до наказу №253 по виробничому структурному підрозділу «Чортківська дистанція колії», позивача ОСОБА_1 було відсторонено від роботи з 09.12.2021 року, на час відсутності щеплення від гострої респіраторної хвороби СОVID-19 без збереження заробітної плати. Вважають наказ про відсторонення від роботи заступника начальника ВСП «Чортківська дистанція колії» ОСОБА_1 таким, що відповідає вимогам діючого законодавства, враховуючи наступне. Статтею 46 Кодексу законів про працю України передбачено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Стаття 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06 квітня 2000 року №1645- III встановлює, що профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюку, кору, поліомієліту, правця туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв, та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Підпунктами 1-2 пункту 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1236 (в редакції чинній станом на 08.12.2021 року) «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОУШ-19, спричиненої коронавірусом 8АК8-СоУ-2» на керівників державних органів (державної служби), керівників підприємств, установ та організацій покладено забезпечення : 1) контролю за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти СОУГО-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 04 жовтня 2021 року №2153; 2) відсторонення від роботи ( виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти СОУШ-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти СОУШ-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти СОУГО-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти СОУГО-19, виданий закладом охорони здоров`я. Посилається на те, що за переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 04 жовтня 2021 року №2153 ( із змінами та доповненнями, внесеними наказом Міністерства охорони здоров`я від 01.11.2021 року №2393, який зареєстрований у Міністерстві юстиції України 08 листопада 2021 року за № 1452/37074 - набули чинності з 09.12.2021 року) обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби СОУШ-19, спричиненої корона вірусом 8АК8-СоУ-2 на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОУШ-19, спричиненої корона вірусом 8АК8-СоУ-2, підлягають працівники : 1) центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; 2) місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; 3) закладів вищої, післядипломної, фахової перед вищої, професійної ( професійно-технічної ), загальної середньої, у томі числі спеціальних, дошкільної позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форм власності: 4) підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади; 5) установ і закладів, що надають соціальні послуги, закладів соціального захисту дітей, реабілітаційних закладів; 6) Підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року №83. Вказує, що Акціонерне товариство «Українська залізниця» зазначеною Постановою КМУ №83 (із змінами та доповненнями) включено до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки та безпеки держави. Таким чином, із наведених вище законів та підзаконних нормативно правових актів випливає об`єктивний обов`язок керівників підрозділів АТ «Укрзалізниця» (роботодавців) провести відсторонення від роботи усіх підлеглих працівників у разі їх відмови або ухилення від проведення профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби СОVID -19 на період карантину. Тим більше, що у разі порушення цих приписів законодавства, посадові особи можуть бути притягнуті до адміністративної відповідальності на підставі ст. 44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення у вигляді накладення штрафу у розмірі від двох до десяти тисяч неоподаткованих мінімумів доходів громадян ( від 34000 гривень до 170000 гривень).

Вважає, що посилання позивача ОСОБА_1 у позовній заяві на порушення його конституційного права на працю, передбаченого ст. 43 Конституції України, зокрема в частині гарантування захисту від незаконного звільнення, а також на безпосереднє застосування Конституції України до цих правовідносин, як акту прямої дії, не заслуговують на увагу, оскільки: по -перше, наведені у цьому відзиві на позовну заяву положення законів України та підзаконних актів, на підставі яких відбулось відсторонення у встановленому порядку від роботи позивача ОСОБА_1 такими, що не відповідають Конституції України, не визнавались, а відтак протилежне твердження позивача слід вважати його припущенням; по - друге, Конституція України гарантує захист громадян саме від незаконного звільнення.

Вказує, що в даному випадку Позивача відсторонено від роботи на час дії обставин (відмови чи ухилення від проведення обов`язкової вакцинації) з якими законодавець пов`язує неможливість працівника виконувати передбачену трудовим договором роботу.

Відповідачем при видачі оспорюваного наказу про відсторонення позивача від роботи не порушено конституційний принцип, закріплений ст. 64 Конституції України, про неможливість обмеження конституційних прав громадян.

У рішенні Конституційного суду України від 28.08.2020 р. №10-р/2020 за наслідками розгляду подання Пленуму Верховного Суду щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень постанови Кабінету Міністрів України «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОУГО-19, спричиненої корона вірусом 8АК.8-СоУ-2 та етапів послаблення протиепідемічних заходів» від 20 травня 2020 року №392 зазначено, що обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина може встановлюватись виключно законом - актом, ухваленим Верховною Радою України як єдиним органом законодавчої влади в Україні. Встановлення такого обмеження підзаконним актом суперечить статтям 1,2,3,5,6,8,9,64 Конституції України. Таким законом, який встановлює обов`язок роботодавця відсторонити працівника від роботи у передбачених випадках - є Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб». Перераховані у цьому відзиві підзаконні акти - Постанова Кабінету Міністрів України та наказ Міністерства охорони здоров`я України видані на виконання зазначеного закону.

Норма статті 12 цього Закону передбачає крім наведеного у ній переліку інфекційних хвороб, при яких профілактичні щеплення є обов`язковими, також обов`язкові профілактичні щеплення «проти інших відповідних інфекційних хвороб».

Відсторонення працівника від роботи на підставі ст.46 КЗпП України, не являється також заходом відповідальності за порушення трудової дисципліни, як про це стверджує Позивач.

Статтею 9-2 Закону України «Про лікарські засоби» від 04 квітня 1996 року №123/96-ВР (із змінами та доповненнями) передбачено, що у зв`язку з поширенням пандемії корона вірусної хвороби (СОУГО-19) для забезпечення можливості екстреного медичного застосування окремих вакцин під час дії карантину у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, така вакцина для специфічної профілактики корона вірусної хвороби може підлягати прискореній реєстрації у разі прийняття центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, рішення про державну реєстрацію вакцини для специфічної профілактики корона вірусної хвороби ( СОУГО-19) з метою екстреного медичного застосування з урахуванням певних зобов`язань у разі, якщо заявник може довести, що у нього відсутні можливості для надання повних даних про ефективність та безпеку вакцини для специфічної профілактики корона вірусної хвороби (СОУШ-19) за нормальних умов застосування з об`єктивних причин та якщо: 1) наявні дані про успішне проведення до клінічних випробувань/досліджень, окремих фаз клінічних випробувань/досліджень та отримані результати містять в сукупності науково обґрунтовані докази, у тому числі дані адекватних та добре контрольованих досліджень, які дають змогу вважати, що вакцини можуть бути ефективними для екстреного застосування на час дії карантину; 2) вакцина для специфічної профілактики корона вірусної хвороби (СОУЮ-19) має дозвіл на екстрене застосування, наданий компетентним органом Сполучених штатів Америки, Великої Британії, Швейцарської Конфедерації, Японії, Австралії , Канади, Ізраїлю, Китайської Народної Республіки або за централізованою процедурою компетентним органом Європейського Союзу відповідно до національного законодавства країни надання дозволу чи Європейського Союзу, або вакцина прекваліфікована Всесвітньою організацією охорони здоров`я.

Усі зареєстровані в Україні вакцини від СОУЮ-19 іноземного походження з країн, перерахованих у зазначеному законі. При їх реєстрації норми цього закону порушені не були. Твердження Позивача про «що він не може брати участь у проведенні медичних експериментів» є його суб`єктивною думкою. Проведення вакцинації від СОУШ-19 мільйонів людей по всьому світу підтвердило ефективність вакцин для запобігання ( чи легкого протікання) корона вірусної хвороби.

Позицію щодо виправданості та допустимості обов`язкової вакцинації населення дотримується і Верховний Суд.

Так, у рішенні першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 17.04.2019 року у справі №682/1692/17 ( справа про обов`язкову вакцинацію дітей) зроблено наступний висновок «є виправданою вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб з огляду на потребу охорони громадського здоров`я. У цьому питанні переважає принцип важливості суспільних інтересів над особистими. Але лише у тих випадках, якщо таке втручання є виправданим». Безпідставною відповідач вважає також додаткову вимогу позивача про зобов`язання відповідача виплатити заробітну плату, невиплачену за час незаконного відсторонення позивача від роботи, оскільки у п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України від 24.12.1999 р. №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», на яку посилається Позивач, йдеться про виплату середнього заробітку у випадку, якщо роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати. У нашому випадку відсторонення Позивача від роботи не було ініціативою роботодавця, а було вимушеною необхідністю з метою виконання приписів чинного законодавства щодо вакцинації окремих категорій громадян. Також не може бути задоволена вимога про поновлення на роботі позивача, оскільки звільнення позивача не проводилось. Вказує, що Постанова Кабінету Міністрів України №1236 від 09.12.2020 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої корона вірусом SARS-CoV-2» є нормативно правовим актом, який обов`язковий до виконання в силу положень ст. 117 Конституції України. Отже, дії відповідача вважає законними та такими, що відповідають вимогам Кодексу законів про працю та Конституції України, а викладені позивачем в позовній заяві твердження є безпідставними. 10 лютого 2022 року представником відповідача подано суду також заперечення на відповідь на відзив.

Позивач ОСОБА_1 уточнені позовні вимоги підтримує, просить визнати незаконним і скасувати наказ № 253 від 08 грудня 2021 року «Про відсторонення від роботи заступника начальника Чортківської дистанції колії Гевка Ігора» без збереження заробітної плати, поновити його на роботі та зобов`язати виплатити невиплачену заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи з 17.12.2021 до 01.03.2022 (часу поновлення на роботі) в сумі 73219 гривень 17 копійок.

Представник відповідача адвокат Тарарук Л.Р. уточнені позовні вимоги не визнає, просить в задоволені позову відмовити за безпідставністю та недоведеністю позовних вимог.

Вислухавши учасників процесу, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

За положеннями ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За положеннями ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (п.1 ч.2 ст.16 цього Кодексу).

За положеннями ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 263 Цивільного процесуального кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Згідно із частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 працює на посаді заступника начальника дистанції колії по інженерних спорудах з 04 вересня 2002 року по даний час.

25 листопада 2021 року працівнику Чортківської дистанції колії Гевку Ігору, в присутності в.о. помічника з кадрових питань І.Міщанчук, інженера з охорони праці І.Петрик, інженера Л.Перепелиця було доведено до відому телеграфну вказівку від 24.11.2021 року № НЗК-11/349 за підписом заступника директора виконавчого з управління персоналом та соціальної політики А.Кирди, про необхідність отримання обов`язкового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19; можливі місця (пункти )проведення обов2язкового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19; правові наслідки у разі відмови або ухилення від обов`язкового проведення профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (відсторонення від роботи). Від підпису позивач ОСОБА_1 відмовився, надавши письмові пояснення відмову, в яких детально виклав причини такої його позиції та вказана відмова була оформлена відповідним актом від 25.11.2021 року.

Вказані обставини та факти позивач ОСОБА_1 підтвердив в судовому засіданні.

Таким чином, на думку суду, позивача було належним чином повідомлено відповідачем про необхідність такого профілактичного щеплення проти COVID-19 та наслідки, які наступлять у виді відсторонення від роботи без збереження заробітної плати.

Однак, як було встановлено в судовому засіданні, на запит начальника Чортківської дистанції колії позивач ОСОБА_1 документ, виданий закладом охорони здоров`я, який би підтверджував наявність у нього профілактичного щеплення проти COVID-19 щодо отримання повного курсу вакцинації або однієї дози дводозної вакцини від COVID-19 або медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, не надав та як наслідок, начальником Чортківської дистанції колії ОСОБА_2 було винесено наказ № 253 від 08.12.2021 року «Про відсторонення від роботи заступника начальника Чортківської дистанції колії Гевка Ігора», яким вирішено : « ОСОБА_3 , заступника начальника виробничого структурного підрозділу Чортківської дистанції колії, відсторонити від роботи з 09.12.2021 на час відсутності щеплення проти COVID-19, без збереження заробітної плати.»

В судовому засіданні, позивач ОСОБА_1 суду пояснив, що фактично на підставі оспорюваного ним наказу від 08.12.2022 року, його не було відсторонено від роботи, та оплату за відпрацьовані дні він отримав, а було відсторонено фактично від роботи з 17.12.2021 року відповідно до іншого наказу, а тому він провів розрахунок суми за час незаконного відсторонення та вираховував таку суму з 17.12.2021 року по 01.03.2022 року (час його фактичного поновлення) та така сума на його думку, відповідно до вимог законодавства, становить 73219 гривень 17 копійок.

Судом встановлено, що було видано начальником Чортківської дистанції колії інший наказ № 272 від 16.12.2021 року «Про відсторонення від роботи заступника начальника дистанції колії Гевка Ігора», яким фактично і було відсторонено позивача від роботи.

Так, згідно наказу № 22 від 28.02.2022 «Про призупинення наказу від 16.12.2021 року «Про відсторонення від роботи заступника начальника дистанції колії Гевка Ігора» вбачається, що у зв`язку із введенням воєнного стану на території України призупинити дію наказу від 16.12.2021 року № 272 «Про відсторонення від роботи заступника начальника дистанції колії ОСОБА_1 » та приступити до роботи з 01.03.2022 року. Підстава: Указ Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», наказ від 25.02.2022 року № 380 «Про зупинення дії наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153.»

Однак, позовних вимог про визнання незаконним наказу № 272 від 16.12.2021 року, яким позивача фактично було відсторонено від роботи, позивачем ОСОБА_1 не заявлено, в той час, як саме позивач вправі на свій розсуд користуватись процесуальними правами, визначеними в ст. 49 ЦПК України, в тому числі відмовитись від позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання, змінювати предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви до закінчення підготовчого засідання.

Суд розгладає цивільний позов в межах пред`явлених позовних вимог позивачем та сам не вправі змінювати їх, збільшувати чи зменшувати, в тому числі уточнювати.

Таким чином, судом встановлено, що права позивача оспорюваним ним наказом від 08.12.2021 року, порушені не були.

Згідно наказу № 48 від 28.02.2022 року «Про допуск до роботи заступника начальника дистанції колії виробничого структурного підрозділу Чортківська дистанція колії Гевка Ігора»» , виданого начальником Чортківської дистанції колії І.Чернеги також вбачається, що враховуючи наданий працівником документ, а саме: довідку № 028-1/0 від 28.02.2022 року щодо наявності протипоказань до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, наказано ОСОБА_3 , заступника начальника дистанції колії виробничого структурного підрозділу Чортківської дистанції колії, допустити до роботи з 01 березня 2022 року.

Відповідно до п. п. а, б ст. 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» встановлено обов`язки громадян у сфері охорони здоров`я, зокрема, піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян; у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення.

Стаття 46 КЗпП України передбачає можливість відсторонення працівників від роботи лише у випадках, прямо передбачених законодавством.

Згідно ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та ст. 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» в Україні обов`язковими є профілактичні щеплення проти туберкульозу, поліомієліту, дифтерії, кашлюка, правця та кору.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт.

Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Наказом МОЗ від 04.10.2021 № 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (далі - Перелік № 2153). Відповідно до цього Переліку обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України цієї хвороби, підлягають працівники: 1) центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; 2) місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; 4) закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності; 5) підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади; 6) установ і закладів, що надають соціальні послуги, закладів соціального захисту для дітей, реабілітаційних закладів; 7) підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83.

Цим наказом передбачається, що щеплення є обов`язковим в разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку № 2153 медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16.09.2011 № 595, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10.10.2011 за № 1161/19899 (у редакції наказу МОЗ від 11.10.2019 № 2070).

Міністерство юстиції України зробило висновок, що наказ МОЗ України № 2153 відповідає Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема, статті 8 Конвенції «Право на повагу до приватного і сімейного життя», а також практиці Європейського суду з прав людини, свідченням чого є реєстрація цього наказу Міністерством юстиції України.

Державна реєстрація нормативно-правового акта полягає у проведенні правової експертизи на відповідність його Конституції та законодавству України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколам до неї, міжнародним договорам України, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та зобов`язанням України у сфері європейської інтеграції та праву Європейського Союзу (acquis ЄС), з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, а також прийнятті рішення про державну реєстрацію цього акта, присвоєнні йому реєстраційного номера та занесенні до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів (п. 4 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою КМУ від 28.12.1992 № 731)

Таким чином, якщо ставити питання обов`язковості вакцинації для працівників з наведеного вище переліку наказу МОЗ № 2153, то його можуть не робити лише ті працівники, які мають саме абсолютні протипоказання до проведення профілактичних щеплень.

Протипоказання до вакцинації може встановлювати сімейний або лікуючий лікар та надати відповідний висновок про тимчасове чи постійне протипоказання або про відтермінування через COVID-19 в анамнезі. Якщо в пацієнта є протипоказання до щеплення однією з вакцин проти COVID-19, за можливості, особа має вакцинуватися іншими типами вакцин.

В матеріалах справи відсутні докази про те, що ОСОБА_1 має такий стан здоров`я, що є перешкодою для його вакцинування на момент винесення як оскаржуваного наказу від 08.12.2021 року, так і від 16.12.2021 року.

Пунктом 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV- 2» (згідно постанови КМ № 1096 від 20.10.2021) керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій визначено забезпечити: контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень, яких передбачена Переліком № 2153; відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19, яких визначена Переліком № 2153 та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; а також взяти до відома, що на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 КЗпП України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу»; відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома осіб, які відсторонюються; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

Відсторонення працівника від роботи слід розуміти, як один із передбачених законодавством випадків призупинення трудових правовідносин, яке полягає в тимчасовому увільненні працівника від обов`язку виконувати роботу за укладеним трудовим договором і тимчасовому увільненні роботодавця від обов`язку забезпечувати працівника роботою або створювати умови для її виконання.

Тимчасове увільнення працівника від виконання його трудових обов`язків в порядку відсторонення від роботи на умовах та з підстав, встановлених законодавством, по суті не є дисциплінарним стягненням, а є особливим запобіжним заходом, який застосовується у виняткових випадках і має на меті запобігання негативним наслідкам.

Оскільки, під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, то за загальним правилом такому працівникові заробітна плата в період відсторонення не виплачується, якщо інше не встановлено законодавством.

Чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19.

Відповідач, видавши оспорюваний наказ, а також наказ від 16.12.2021 року, яким фактично було відсторонено позивача від роботи, застосував відсторонення позивача від роботи, оскільки це прямо передбачено законодавством, та відповідно до вимог п. 41-6 постанови КМУ № 1236 (в оновленій редакції).

Однак, фактично позивача ОСОБА_1 цим наказом не було відсторонено від роботи, про що підтвердив і сам позивач.

Фактично позивача було відсторонено від роботи іншим наказом, а саме № 272 від 16.12.2021 року, однак вказаний наказ позивач до суду не оскаржував.

При цьому, суд зазначає, що бездіяльність роботодавця з відсторонення працівників може мати негативні наслідки для нього, оскільки, статтею 44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення «Порушення правил щодо карантину людей» визначено, що за порушення правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», іншими актами законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами, він може бути притягнений до адміністративної відповідальності.

Працівники мають право на звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством (ст. 2 КЗпП України).

В законодавстві України відсутня норма, яка дозволяла б примусову вакцинацію. Навіть якщо щеплення обов`язкове, змусити будь-кого вакцинуватися примусово неможливо, а тому у разі відсутності вакцинації діюче законодавство дозволяє відсторонювати деяких працівників без виплати заробітної плати.

У рішенні від 15 березня 2012 року у справі «Соломахін проти України» (заява № 24429/03), ЄСПЛ сформулював правовий висновок, що обов`язкове щеплення як примусовий медичний захід є втручанням у гарантоване пунктом 1 статті 8 Конвенції право на повагу до приватного життя особи, що включає фізичну та психологічну недоторканність особи. Порушення фізичної недоторканності заявника можна вважати виправданим для дотримання цілей охорони здоров`я населення та необхідності контролювати поширення інфекційного захворювання.

Для визначення законності таких втручань ЄСПЛ вказує на те, що «аби визначити, що це втручання потягнуло за собою порушення ст. 8 Конвенції, суд повинен (має) обґрунтувати доцільність та виправданість таких дій відповідно до другого абзацу цієї статті тобто встановити, чи є втручання виправданим «відповідно до закону» і чи має воно на меті законні цілі, і чи були вони «виправданими в демократичному суспільстві».

Досліджуючи питання наявності закону, ЄСПЛ в ухваленому 08.04.2021 рішенні (п. 266) у справі «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки (заява № 47621/13), наголосив таке: «Суд повторює, що оспорюване втручання мало би опиратися на певну законодавчу базу внутрішнього законодавства, при чому ці закони повинні бути як адекватно доступними, так і сформульованими з достатньою точністю, аби дозволити тим, до кого вони застосовуються, регулювати свою поведінку і, при необхідності, з відповідними порадами передбачити до ступеня, який є розумним за даних обставин, наслідки, які можуть спричинити за собою дані дії …».

ЄСПЛ встановив, що втручання у приватне життя у вигляді обов`язку зробити щеплення ґрунтується на законі, а тому у цьому немає порушень.

В Україні таким законом є Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб».

Розглядаючи питання, чи є мета, за для якої був встановлений обов`язок робити щеплення, законною, ЄСПЛ навів наступні аргументи (п. 272): «Що стосується мети, яку переслідує обов`язкове вакцинування, як стверджує Уряд і визнано національними судами, ціллю відповідного законодавства є захист від хвороб, які можуть становити серйозну загрозу для здоров`я населення. Це стосується як тих, хто отримує відповідні щеплення, так і тих, хто не може бути вакцинованим, і, таким чином, знаходиться в групі осіб високого ризику інфікування, покладаючись на досягнення високого рівня вакцинації в суспільстві в цілому для захисту від розглянутих заразних хвороб. Ця мета відповідає цілям захисту здоров`я і захисту прав інших осіб, визнаним статтею 8».

А у відповідь на питання необхідності в демократичному суспільстві обов`язкової вакцинації суд наводить такі доводи (п. 285): «… Хоча система обов`язкових вакцинацій не єдина і не найпоширеніша модель, прийнята європейськими державами, Суд повторює, що в питаннях політики в галузі охорони здоров`я національні влади найкраще можуть оцінити пріоритети, використання ресурсів і соціальних потреб. Усі ці аспекти є актуальними в даному контексті, і вони підпадають під широку свободу розсуду, яку Суд повинен надати державі-відповідачу.

В контексті охорони здоров`я найкращим інтересам суспільства служить забезпечення найвищого досяжного рівня здоров`я.

Коли справа доходить до імунізації, мета повинна полягати в тому, щоб кожна людина була захищена від серйозних захворювань. У переважній більшості випадків це досягається за рахунок обов`язкових щеплень. Ті, кому таке лікування не може бути призначено, побічно захищені від інфекційних захворювань, поки в їх оточенні підтримується необхідний рівень вакцинації, тобто їх захист забезпечується колективним імунітетом.

Таким чином, якщо вважати, що політика добровільної вакцинації недостатня для досягнення і підтримки колективного імунітету або колективний імунітет незалежний від природи захворювання (наприклад правця), національні влади можуть розумно ввести політику обов`язкової вакцинації для досягнення відповідного рівня захисту від серйозних захворювань».

З цих підстав суд визнав, що рішення застосувати обов`язкову вакцинацію має вагомі причини.

Стосовно наслідків, які чітко передбачені в основному законодавстві, недотримання загальних правових обов`язків, спрямованих на охорону, зокрема здоров`я людей, то суд зауважує, що вони по суті захисні, а не каральні за своїм характером.

Щодо доводів позивача про сумнівність ефективності вакцини, то ЄСПЛ посилається на загальний консенсус щодо життєвої важливості такого заходу та засобу захисту населення від хвороб, які можуть мати серйозні наслідки для здоров`я людини та які в разі серйозних спалахів можуть викликати проблеми в суспільстві. Зважаючи на те, що частота ускладнень є досить незначною, однак безсумнівно, їх виникнення є досить загрозливим для здоров`я людини, органи Конвенції підкреслили важливість прийняття необхідних запобіжних заходів перед вакцинацією. Очевидно, це стосується перевірки в кожному окремому випадку можливих протипоказань. Це також відноситься до моніторингу безпеки застосовуваних вакцин. У кожному з цих аспектів Суд не вбачає підстав ставити під сумнів адекватність національної системи вакцинації. Вакцинація проводиться медичними працівниками тільки при відсутності протипоказань, які попередньо перевіряються відповідно до звичайного протоколу, відповідні медичні працівники зобов`язані повідомляти про будь-які підозри на серйозні або несподівані побічні ефекти. Відповідно, безпека використовуваних вакцин знаходиться під постійним контролем компетентних органів».

Стосовно порушення прав на працю, про що зазначає позивач ОСОБА_1 , який відмовився від щеплення, ЄСПЛ зазначив таке (п. 306):

«Суд визнає, що відсторонення особи ( позивача ) від роботи означало втрату заробітної плати і як наслідок позбавлення засобів існування. Однак, це було прямим наслідком її рішення свідомо обрати саме цей шлях для себе особисто, відмовитися від виконання юридичного обов`язку, метою якого є захист здоров`я».

У постанові від 17 квітня 2019 року у справі № 682/1692/17 Верховний Суд України дійшов висновку, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я заінтересованих осіб, є виправданою.

Таким чином, в цьому питанні принцип важливості суспільних інтересів превалює над особистими правами, однак лише тоді, коли таке втручання має об`єктивні підстави, тобто є виправданим.

Верховний Суд України у постанові від 10 березня 2021 року у справі № 331/5291/19 зазначив, що інтереси однієї особи не можуть домінувати над інтересами держави в питанні безпеки життя і здоров`я її громадян. Держава, встановивши правило про те, що без щеплень вчитель не може бути допущений до роботи, не тільки реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я всіх учнів та працівників школи, а й захищає таким чином власне особу, яка не отримала профілактичних щеплень.

З огляду на суспільні інтереси тимчасове відсторонення позивача ОСОБА_1 від роботи (до проведення щеплення, отримання позитивного висновку лікарсько-консультативної комісії, інше) не призвело до порушення конституційного права на працю, яку він може отримати в інших формах.

Отже, право позивача на працю було тимчасово обмежено з огляду на суспільні інтереси, оскільки ОСОБА_1 відмовився від обов`язкового щеплення та не надав будь-яких доказів, що він має такий стан здоров`я, який є перешкодою для вакцинування.

Втручання у вигляді обов`язковості певних щеплень ґрунтується на законі, має законну мету, є пропорційним для досягнення такої мети, та є цілком необхідним у демократичному суспільстві.

Доводи позивача про те, що щеплення проти COVID-19 не відноситься до переліку профілактичних та обов`язкових щеплень визначених Законом і не може бути підставою для відсторонення від роботи особи в разі відмови від участі в такому не заслуговують на увагу, оскільки, відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Наказом МОЗ від 04.10.2021 № 2153 затверджено Перелік № 2153, відповідно до якого обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України цієї хвороби, підлягають працівники, зокрема, АТ «Укрзалізниці».

З вищенаведених підстав також є безпідставними доводи позивача про те, що втручання у вигляді обов`язковості певних щеплень не ґрунтується на законі, а на незаконному підзаконному акті.

Твердженням позивача про те, що суспільні інтереси ніяк не страждають від її відмови від щеплення проти COVID-19 та передумовою будь-якого медичного втручання є отримання відповідної на те інформованої згоди пацієнта, суд надає наступну правову оцінку.

Наслідком рішення позивача ОСОБА_1 за відсутності абсолютних протипоказань відмовитися від вакцинації, метою якої є захист від хвороби, яка може становити серйозну загрозу для здоров`я населення, було саме відсторонення його від роботи, при наявності можливості уникнення такого за умови відповідних протипоказань щодо вакцинації, задля забезпечення загального блага у формі права на охорону здоров`я, що, крім іншого, гарантоване ст. ст. 3, 27 та 49 Конституції України, гарантування безпеки як власне позивачки, так і іншим співробітникам, учням навчального закладу та є необхідним у демократичному суспільстві.

Посилання позивача на те, що відсторонення працівників відбувається тільки у порядку встановленому законом, а не підзаконним актом, чи наказом керівника міністерства, підприємства чи організації тощо, суд оцінює критично, оскільки, таке відсторонення позивача здійснено відповідно до вимог ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», ст. 46 КЗпП України.

Відсторонення працівника від роботи слід розуміти як один із передбачених законодавством випадків призупинення трудових правовідносин, яке полягає в тимчасовому увільненні працівника від обов`язку виконувати роботу за укладеним трудовим договором і тимчасовому увільненні роботодавця від обов`язку забезпечувати працівника роботою або створювати умови для її виконання. Тимчасове увільнення працівника від виконання його трудових обов`язків в порядку відсторонення від роботи на умовах та з підстав, встановлених законодавством, по суті не є дисциплінарним стягненням, а є особливим запобіжним заходом, який застосовується у виняткових випадках і має на меті запобігання негативним наслідкам.

Отже, враховуючи діюче законодавство України, практику ЄСПЛ суд дійшов висновку, що вимоги позивача про скасування наказу від 08.12.2021 року про відсторонення його від роботи із зупиненням виплати заробітної плати та стягнення заробітної плати за час відсторонення не підлягають до задоволення, оскільки цим наказом права позивача взагалі порушені не були.

У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України у разі відмови у позові судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 3, 27, 49 Конституції України, Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», Законом України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», Кодексом законів про працю України, постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV- 2», Наказом Міністерства охорони здоров`я від 04.10.2021 року № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», постановою Верховного Суду України від 17 квітня 2019 року у справі № 682/1692/17, постановою Верховного Суду України від 10 березня 2021 року у справі № 331/5291/19, ст. ст. 76, 81, 89, 141, 263, 264, 265, 273 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні уточнених позовних вимог ОСОБА_1 , жителя АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця», вул. Єжи Гедройця, 5 м. Київ, 03150, ідентифікаційний код 40075815 про визнання незаконним і скасування наказу № 253 від 08 грудня 2021 року «Про відсторонення від роботи заступника начальника Чортківської дистанції колії Гевка Ігора» без збереження заробітної плати, поновлення на роботі та зобов`язання виплатити невиплачену заробітну плату за час незаконного відсторонення в сумі 73219 гривень 17 копійок - відмовити.

Судові витрати покласти на сторони, в межах ними понесеними.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо Тернопільському апеляційному суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя/підпис/

Копія вірна:

Оригінал рішення знаходиться в матеріалах справи № 608/2973/21

Рішення набрало законної сили " " _________________ року.

Суддя: Л. М. Запорожець

Копію рішення видано " " _________________ року.

Секретар