Номер провадження: 22-ц/813/5913/22
Справа № 947/5309/21
Головуючий у першій інстанції Калініченко Л.В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23.05.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
суддів: Дришлюка А.І., Громіка Р.Д.,
при секретарі: Хухрові С.В.,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» на рішення Київського районного суду м. Одеси від 01 грудня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пономарьова Дар`я Володимирівна, про визнання недійсним договору купівлі-продажу та рішення суб`єкта державної реєстрації про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, -

В С Т А Н О В И В:
16 лютого 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», ТОВ «ФК «Позика», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пономарьова Д.В., про визнання недійсним договору купівлі-продажу та рішення суб`єкта державної реєстрації про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.
Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що вона з 04 березня 2006 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , за час перебування в якому вони мають спільну малолітню дитину ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_3 , спадкоємцем до майна якого є його малолітній син ОСОБА_2 , з урахуванням того, що вона ОСОБА_1 23 січня 2014 року відмовилась від своєї спадщини, як спадкоємець за законом першої черги, на користь сина спадкодавця ОСОБА_2 . До спадкового майна, яке залишилось після смерті ОСОБА_3 входить квартира АДРЕСА_1 , яка належала померлому на праві власності.
15 січня 2014 року ПАТ «КБ «НАДРА» було направлено на адресу ОСОБА_1 повідомлення про необхідність виконання зобов`язань за укладеним з нею з ПАТ «КБ «НАДРА» договором поруки №05/06/2007/840-П/298 від 08.06.2007р. та іпотечним договором від 08.06.2007 року, а саме: передати в управління ПАТ «КБ «НАДРА» предмет іпотеки трьохкімнатну квартиру, загальною площею 61,8 м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , та надати банку право продажу вказаного вище нерухомого майна.
Позивачкою також зазначено, що після отримання вказаної вимоги вона дізналась, що за життя, ОСОБА_3 08.06.2007 року уклав з ВАТ КБ «НАДРА» кредитний договір №05/06/2007/840-К/298, за умовами якого отримав кредит у сумі 80 100,00 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,49 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення до 07.06.2017 року. Виконання зобов`язань ОСОБА_3 за наведеним кредитним договором було забезпечено іпотекою, а саме вищевказаною квартирою за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі іпотечного договору від 08.06.2007р., укладеним між ВАТ «КБ «НАДРА» та ОСОБА_3 ..
Також позивачка дізналась із вказаної вимоги, що вона начебто уклала договір поруки до вказаного кредитного договору, який (договір поруки) позивачка оскаржила до Малиновського районного суду м. Одеси.
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 21.05.2014р. у справі №521/1997/14-ц, яке набрало законної сили, позовні вимоги ОСОБА_1 до ПАТ «КБ «Надра» в особі Центрального відділення філії ПАТ «КБ «Надра» Одеське РУ про визнання недійсним договору поруки залишено без задоволення. При цьому, рішенням суду встановлено, що при дослідженні належним чином засвідченої копії примірника договору поруки №05/06/2007/840-П/298 від 08.06.2007 року, наданого представником відповідача, судом з`ясовано, що договір не містить підпису поручителя, а саме ОСОБА_1 .. Тобто, станом на 21.05.2014р. (дату винесення вказаного рішення суду) кредитор ПАТ «КБ «Надра» знав про відкриття спадщини після померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 , однак свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, не пред`явив.
В подальшому, 08.04.2020 року між ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» було укладено договір №GL3N016222 про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого відбулось відступлення прав вимоги за кредитними договорами, в тому числі і за Кредитним договором №05/06/2007/840-К/298 та Іпотечним договором від 08.06.2007р., що укладались між ВАТ «КБ «НАДРА» та ОСОБА_3
22 січня 2021 року між ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» та ТОВ «ФК «Позика» укладено Договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_2 , який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Д.В., за наслідком чого ТОВ «ФК «Позика» зареєструвала право власності на вказану квартиру.
ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього сина Нестора, як спадкоємця до майна ОСОБА_3 , стверджує, що оскільки ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», як правонаступник ПАТ «КБ «Надра», пропустило строк на пред`явлення вимоги до спадкоємця, у ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» були відступні підстави і повноваження для укладення договору купівлі-продажу стосовно спірної квартири, що стало підставою для звернення до суду з цим позовом.
31 березня 2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від директора ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», в якому останній просив суд відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що свідоцтво про право на спадщину до майна померлого ОСОБА_3 не видавалось і нотаріус не повідомляв кредитора про те, що останнє комусь видавалось, що стало причиною чому банк не звернувся з вимогою до фактичних спадкоємців боржника.
У судовому засіданні представник позивача позов підтримав у повному обсязі та просив суд задовольнити.
Представник відповідача ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» заперечував проти задоволення позову та просив суд відмовити у його задоволенні.
Представник відповідача ТОВ «ФК «Позика» у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце проведення якого повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив.
Третя особа приватний нотаріус Пономарьова Д.В. у судове засідання не з`явилась, однак в матеріалах справи наявна заява про розгляд справи за її відсутності.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 01 грудня 2021 року позов задоволено частково.
Визнано договір купівлі-продажу нерухомого майна від 22 січня 2021 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Д.В., зареєстрований в реєстрі за №65, укладений між ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» та ТОВ «ФК «Позика» стосовно квартири АДРЕСА_1 - недійсним.
Скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис №40223804, зареєстрований 22 січня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Д.В., на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 56265267 від 22.01.2021 року, про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , за ТОВ «ФК «Позика».
Стягнуто з ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» на користь ОСОБА_1 у відшкодування витрат зі сплати судового збору 1 135,00 гривень.
Стягнуто з ТОВ «ФК «Позика» на користь ОСОБА_1 у відшкодування витрат зі сплати судового збору 1 135,00 гривень.
В апеляційній скарзі директор ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.
На підставі ст. 29 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», на виконання рішень зборів суддів Одеського апеляційного суду від 02.03.2022р. та 16.03.2022р., у зв`язку із введенням на території України воєнного стану відповідно до Указу Президента України №64/2022 від 24.02.2022р., керуючись статтею 26 ЗУ «Про правовий режим воєнного стану», враховуючи рішення Ради суддів України №9 від 24.02.2022р. та рекомендації Ради суддів України від 02.03.2022р. щодо роботи судів в умовах воєнного стану, з метою вжиття невідкладних заходів для забезпечення безперебійного функціонування Одеського апеляційного суду, головою суду видано Розпорядження №1 від 02 березня 2022 року, до якого внесені зміни розпорядженням №2 від 16 березня 2022 року, відповідно до п.п. 3-4 якого:
Зважаючи на те, що велика кількість учасників судових процесів не завжди мають змогу подати заяву про відкладення розгляду справи через задіяння до функціонування критичної інфраструктури, вступ до лав Збройних сил України, підрозділів територіальної оборони, добровольчих воєнних формувань та інших форм протидії збройної агресії проти України, або не можуть прибути в суд у зв`язку з небезпекою для життя, розгляд цивільних справ продовжити без участі учасників провадження в приміщенні Одеського апеляційного суду.
Справи розглядаються без участі учасників провадження за наявності повідомлення про дату, час та місце розгляду справи та за відсутності заяви (заяв) про відкладення розгляду справи.
Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Сторони по справі сповіщені належним чином, при цьому, явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Повне судове рішення виготовлене 23 травня 2022 року.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм процесуального та матеріального права.
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.
Стаття 204 ЦК України регламентує принцип презумпції правомірності правочину, за змістом якого правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Правомірний правочин є підставою виникнення та підтвердженням наявності цивільних прав та обов`язків (ч. 2 ст. 11 ЦК України).
За правилами статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 04 березня 2006 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції м. Одеси зареєстровано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , про що складено актовий запис №152, під час чого ОСОБА_4 змінила прізвище на « ОСОБА_5 ».
За час перебування у шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_1 мають спільну малолітню дитину ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 .
08 червня 2007 року між ВАТ «КБ «НАДРА» (правонаступником якого є ПАТ «КБ «НАДРА») та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №05/06/2007/840-К/298, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у сумі 80 100,00 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,49 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення до 07.06.2017 року.
З метою забезпечення виконання умов вказаного договору, 08.06.2007р. між ВАТ «КБ «НАДРА» (правонаступником якого є ПАТ «КБ «НАДРА») та ОСОБА_6 був укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Скопелідіс Т.Г., зареєстрований в реєстрі за №1228, за умовами якого ОСОБА_3 передав в іпотеку банку нерухоме майно - квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , яка належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу від 20.08.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Луняченко Н.В., зареєстрованого в реєстрі за №2286 та договору дарування від 08.11.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Луняченко Н.В., зареєстрованого в реєстрі за №4788.
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 .

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (статті 1216, 1218 ЦК України). Часом відкриття спадщини є день смерті спадкодавця (частина 2 статті 1220 ЦК України).

Частинами 1, 3, 5 статті 1268 ЦК України, визначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Отже, за наслідком смерті ОСОБА_3 , відкрилась спадщина на належне останньому майно за час життя, спадкоємцями до майна якого є дружина останнього ОСОБА_1 та син ОСОБА_2 .

25 грудня 2013 року на підставі заяви-претензії кредитора ПАТ «Альфа-Банк» Третьою Одеською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу №1265/2013 до майна ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ..

27 січня 2014 року ОСОБА_1 звернулась до Третьої одеської державної нотаріальної контори із заявою, зареєстрованою в реєстрі за №98, згідно якої відмовилась від своєї спадщини до майна померлого ОСОБА_3 , як спадкоємець за законом першої черги, на користь сина спадкодавця ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

На час відкриття спадщини, син спадкодавця ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , постійно проживав разом із батьком ОСОБА_3 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Доказів відмови від спадщини сина спадкодавця ОСОБА_2 , матеріали спадкової справи № 1265/2013 не містять.

Таким чином, син ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 вважається таким, що прийняв спадщину, до складу якої входить квартира за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотекодавецем може бути боржник або інша особа майновий поручитель.

Відповідно до статті 23 Закону України «Про іпотеку», у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Зі смертю позичальника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, строки пред`явлення кредитодавцем вимог до спадкоємців позичальника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України. Тобто,

стаття 1281 ЦК України, яка визначає преклюзивні строки пред`явлення таких вимог, застосовується і до кредитних зобов`язань, забезпечених іпотекою.

Частинами 2-4 статті 1281 ЦК України, в редакції чинної на час відкриття спадщини, передбачено, що кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.

Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги.

Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Усуваючи розбіжності у застосуванні статей 1268, 1281, 1282, 1296 ЦК України, Верховний Суд України у постанові від 12 квітня 2017 року у справі №6-2962цс16 зробив наступний правовий висновок: «згідно із частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Чинне законодавство розмежовує поняття прийняття спадщини (глава 87 ЦК України «Здійснення права на спадкування») та оформлення спадщини (глава 89 цього Кодексу «Оформлення права на спадщину»).

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Разом з тим незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).

Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Таким чином, спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що хоч отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК України є правом, а не обов`язком спадкоємця, однак відсутність у спадкоємця такого свідоцтва не може бути підставою для відмови в задоволенні вимог кредитора.

Якщо спадкоємець прийняв спадщину стосовно нерухомого майна, але зволікає з виконанням обов`язку, передбаченого статтею 1297 ЦК України, зокрема, з метою ухилення від погашення боргів спадкодавця, кредитор має право звернутися до нього з вимогою про погашення заборгованості спадкодавця.

Згідно зі статтею 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен зі спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі.

Разом із тим положення зазначеної норми застосовуються у випадку дотримання кредитором норм статті 1281 ЦК України щодо строків пред`явлення ним вимог до спадкоємців. Недотримання цих строків, які є присічними (преклюзивними), позбавляє кредитора права вимоги до спадкоємців.

Отже, встановлені статтею 1281 ЦК України строки - це строки, у межах яких кредитор, здійснюючи власні активні дії, може реалізувати своє суб`єктивне право.

Із матеріалів спадкової справи №1265/2013 заведеної до майна ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , вбачається, що 11.03.2014 року на адресу Третьої одеської державної нотаріальної контори надійшов лист ПАТ «КБ «НАДРА» за вих. №1104 від 04.03.2014 року, яким банк, як первісний кредитор, повідомив, що ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 помер та просив повідомити про наявність спадкоємців, які звернулися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та про направлення вимог щодо погашення боргу померлого. До вказаного листа вих. №1104 від 04.03.2014 р. ПАТ «КБ «НАДРА» додано копію свідоцтва про смерть ОСОБА_3 серії НОМЕР_2 на якому міститься посвідчувальний напис «Копия верна ОСОБА_7 (жена) 30.08.2013 г.».
Наведене свідчить про виконання спадкоємцями ОСОБА_3 свого обов`язку, передбаченого 1 ст. 1281 ЦК України, щодо повідомлення кредитора спадкодавця про відкриття спадщини та, відповідно, про обізнаність ПАТ «КБ «Надра» станом на 30.08.2013р. про смерть ОСОБА_3 , у зв`язку з чим, в цій частині суд вважає доведеними вимоги позивача.
ПАТ «КБ «Надра» вимог до спадкоємців ОСОБА_3 в строк встановлений статтею 1281 ЦК України у редакції, що була чинною на час смерті позичальника, не пред`явило.
08 квітня 2020 року між ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» укладено Договір №GL3N016222 про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого відбулось відступлення прав вимоги за кредитними договорами, в тому числі і за кредитним договором №05/06/2007/840-К/298 та іпотечним договором від 08.06.2007р., що укладались між ВАТ «КБ «НАДРА» та ОСОБА_3 ..
Як вбачається ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» неодноразово надсилались на адресу померлого ОСОБА_3 вимоги про усунення порушень, в порядку ст. 35 Закону України «Про іпотеку» за №GL3N016222, від 16.07.2020 року, 16.09.2020 року, 23.10.2020 року.
22 січня 2021 року між ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» та ТОВ «ФК «Позика» укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Д.В., зареєстрований в реєстрі за № 65.
Згідно із пунктом 1 наведеного договору купівлі-продажу продавець, діючи відповідно до ст. 38 Закону України «Про іпотеку», розуміючи значення своїх дій, без будь-якого примушення, як фізичного так і морального, продав, а покупець купив нерухоме майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 . Право на продаж вказаного нерухомого майна будь-якій особі належить Іпотекодержателю на підставі: Іпотечного договору від 08.06.2007 року, зареєстрованого в реєстрі за №1228, та Договору №GL3N016222 про відступлення права вимоги від 08.04.2020р..
У пункті 2 договору купівлі-продажу вказано, що продавець стверджує, що він за 30 днів до укладання цього договору письмово повідомив Іпотекодавця про свій намір укласти договір купівлі-продажу предмета іпотеки. Продавець, як Іпотекодержатель, одночасно з підписанням цього договору надає свою згоду на відчуження вищевказаного нерухомого майна.
В пункті 3 даного договору передбачено, що Іпотекодержатель був повідомлений нотаріусом про його відповідальність перед такими особами за відшкодування збитків у випадку неповідомлення у встановлений законом строк осіб та Іпотекодавця про свій намір укласти цей договір.
Оспорюваний договір купівлі-продажу від 22 січня 2021 року був укладений з боку ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» в порядку звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору у відповідності до статті 38 Закону України «Про іпотеку».
Судова колегія зазначає, що права вимоги ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» щодо квартири, яка належала позичальнику, після його смерті могло реалізувати відповідно до правил, визначених статтями 1281 і 1282 ЦК України.
Однак, як вбачається кредитодавцем за спірним кредитним договором №05/06/2007/840-К/298 від 08.06.2007 року, забезпеченим іпотекою, пропущено преклюзивні (тобто такі, що не підлягають продовженню) строки звернення до спадкоємця боржника із вимогою про погашення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення, що свідчить про припинення кредитних зобов`язань, забезпечених іпотекою.
Крім того, судом приймається, що за наслідком укладеного 08.04.2020 року договору №GL3N016222 про відступлення прав вимоги, до ТОВ «ФК» Довіра та Гарантія» з правом вимоги за кредитним договором №05/06/2007/840-К/298 та забезпечувальним до нього іпотечним договором від 08.06.2007р., що укладались між ВАТ «КБ «НАДРА» та ОСОБА_3 , перейшли права і зобов`язання первісного кредитора.
З огляду на пропуск строку, встановленого статтею 1281 ЦК України, ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» не мало юридичних підстав для звернення до приватного нотаріуса з метою укладання оспореного договору купівлі-продажу від 22 січня 2021 року, оскільки право вимоги до позичальника за договором іпотеки, а також його зобов`язання за цим договором припинилося.
Крім того, судом першої інстанції була встановлена наявність порушень з боку ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» під час звернення стягнення в позасудовий порядок на підставі ст. 38 Закону України «Про іпотеку» на предмет іпотеки за іпотечним договором від 08.06.2007 року, зареєстрованим в реєстрі за №1228, а саме квартиру АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим суд вважає в цій частині вимоги позивача обґрунтованими та доведеними, за наслідком чого договір купівлі-продажу нерухомого майна від 22.01.2021 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Д.В., зареєстрований в реєстрі за №65, укладений між ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» та ТОВ «ФК «Позика» стосовно квартири АДРЕСА_1 . А тому судова колегія колегія погоджується із висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в частині визнання спірного договору купівлі-продажу від 22 січня 2021 року недійсним.
Як вбачається з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності за №244074623 від 11.02.2021 року, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Д.В. 22.01.2021 року, за наслідком посвідченого договору, діючи як суб`єкт державної реєстрації прав було винесено рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 56265267 від 22.01.2021 року, на підставі якого проведено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ТОВ «ФК «ПОЗИКА» (), запис про право власності 40223804 від 22.01.2021 року.
Суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що для ефективного захисту прав позивача підлягають задоволенню й позовні вимоги щодо скасування запису про право власності 40223804 зареєстрованого 22.01.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Д.В. на підставі протиправного рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 56265267 від 22.01.2021 року, про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ТОВ «ФК «Позика», оскільки договір купівлі продажу від 22 січня 2021 року на підставі якого було проведено зазначену реєстрацію визнано недійсним.
Основним доводом апеляційної скарги ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» є те, що ОСОБА_1 є неналежним позивачем у справі, оскільки спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, а право розпорядження спадщиною виникає після оформлення успадкованого права власності щодо нерухомого майна у встановленому законом порядку. А тому ОСОБА_1 не може визнавати спірний договір недійсним, оскільки такий не порушує її права (права сина, якого вона представляє), оскільки право власності на квартиру виникає з моменту державної реєстрації. Однак дані доводи спростовуються наступним.

Відповідно до довідки від 27.01.2014р. ОСОБА_3 з 29.03.2005р. по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 мешкав та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , також в квартирі за вказаною адресою зареєстровані його дружина ОСОБА_1 починаючи з 21.01.2009 року та син ОСОБА_2 , з 17.08.2010 року.

За наслідком викладеного встановлено, що на час відкриття спадщини, син спадкодавця ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , постійно проживав разом із батьком ОСОБА_3 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Таким чином, ОСОБА_2 вважається таким, що прийняв спадщину після смерті свого батька, до складу якої входить квартира за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до ч. ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до ст. 1296 ЦК України є правом, а не обов`язком спадкоємця і відсутність такого свідоцтва не позбавляє спадкоємця права на спадщину, а тому зазначене спростовує доводи апеляційної скарги щодо відсутності порушеного права у позивача відносно квартири та спірного договору.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Отже, суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», дав їм правильну оцінку та вірно виходив з того, що є законні підстави для відмови у задоволенні позову.

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28 жовтня 2010 року, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».
Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Тому, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі немає.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).
Так у своєму відзиві на апеляційну скаргу адвокат Аврамов В.П., який діє в інтересах ОСОБА_1 просить стягнути з ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 10 000 гривень.
Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.
Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно зі ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

При цьому, згідно вимог ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Однак, на підтвердження понесених витрат на правову допомогу адвокатом Аврамовим В.П. не було надано жодного доказу, а тому судова колегія залишає вказане клопотання без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» залишити без задоволення, рішення Київського районного суду м. Одеси від 01 грудня 2021 року року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.
Повний текст судового рішення складено: 23 травня 2022 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік