Постанова

Іменем України

07 червня 2022 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/5841/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Желепи О.В., Кравець В.А.,

за участю секретаря: Ратушного А.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області

в складі судді Бебешко М.М.

від 11 січня 2022 року

у справі №357/3753/16-ц Білоцерківського міськрайонного суду Київської області

за скаргою ОСОБА_1

на дії державного виконавця Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Гончаренко Вікторії Олександрівни,

стягувач - АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК»,

В С Т А Н О В И В:

14 грудня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вищевказаною скаргою, в якій посилаючись на протиправність дій державного виконавця Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі - Білоцерківський МВДВС) Гончаренко В.О., просила визнати протиправними дії державного виконавця Гончаренко В.О. по виконавчому провадженню №64766384 з виконання виконавчого листа від 23.08.2016, виданого на підставі рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області у справі №357/3753/16-ц та зобов`язати державного виконавця повернути виконавчий лист стягувачу. Також, посилаючись на поважні причини просила поновити строк на звернення до суду зі скаргою на дії державного виконавця.

Скарга мотивована тим, що дії державного виконавця з примусового виконання виконавчого листа від 23.08.2016 у справі №357/3753/16-ц про стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» в розмірі 451 172 грн 20 коп. є незаконними, оскільки з відмітки на виконавчому листі слідує, що останній було повернуто стягувачу 30.01.2020 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» (відсутність у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення). А в подальшому виконавче провадження з виконання виконавчого листа від 23.08.2016 було відкрито 10.03.2021, тобто через 13 місяців 10 днів з моменту повернення виконавчого документа стягувачу.

Вважала, що стягувач пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, оскільки у виконавчому листі від 23.08.2016 встановлений строк для виконання протягом одного року з дня набрання рішенням законної сили і останнім днем пред`явлення виконавчого документа до виконання було 01.02.2021.

Також зазначила, що в порушення ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець не надсилав їй будь-яких документів виконавчого провадження. Додала, що в постанові державного виконавця по ВП №64766384 від 12.07.2021 містяться помилки, так як до виконання повинен підлягати виконавчий лист, виданий 23.08.2016, а не від 13.08.2016 і невірно зазначено прізвище боржника " ОСОБА_1 ", оскільки згідно паспорту прізвище боржника « ОСОБА_1 ».

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 січня 2022 року ОСОБА_1 поновлено строк для подання скарги на дії державного виконавця та відмовлено в задоволенні скарги.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 , діючи через свого представника ОСОБА_5 , подала до суду апеляційну скаргу, посилаючись на те, що ухвала суду є незаконною та необґрунтованою, постановлена з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначила, що судом помилково застосовано положення ч. 1 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII, якою встановлено строки пред'явлення виконавчих документів до виконання в строк три роки, оскільки на момент видачі виконавчого листа (23.08.2016) в редакції Закону України «Про виконавче провадження» №606-XIV статтею 22 було визначено, що строк пред'явлення виконавчого листа до виконання - один рік.

Судом не враховано, що в ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, на яку посилається суд, містяться вимоги про зазначення у виконавчому документі строку пред'явлення виконавчого листа до виконання, який в свою чергу у виконавчому листві від 23.08.2016 - один рік.

На думку скаржника, виконавчий лист від 23.08.2016 був виданий згідно законодавства, яке діяло на той момент і в ньому зазначені відповідні строки для пред'явлення, а державний виконавець посилаючись на редакцію нового Закону №1404-VIII самовільно порушив строк встановлений у виконавчому листі.

Судом проігноровано доводи скарги, що виконавче провадження відкрито щодо особи та зазначено прізвище особи, якої не існує.

Вказала, що є безпідставними висновки суду про технічну помилку у всіх документах виконавчого провадження та ігнорування посилання скаржника на те, що у виконавчому провадженні зазначена неправдива інформація щодо виконавчого листа у справі, а саме зазначено про виконавчий лист від 13.08.2016, тоді як у справі виданий лише один виконавчий лист від 23.08.2016.

За наведених обставин просила скасувати ухвалу Білоцерківськогоміськрайонного суду Київської області від 11.012.2022 та ухвалити нове судове рішення про задоволення скарги.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, АТ КБ «ПРИВАТБАНК" подав відзив, в якому посилаючи на безпідставність та необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду без змін.

Представник АТ КБ «ПРИВАТБАНК» - Яндульський Д.В. в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скраги заперечував, просив залишити без задоволення, а ухвалу суду без змін.

Боржника ОСОБА_1 , належним чином повідомлена день, час та місце розгляду справи шляхом надсилання судової повістки-повідомлення та відповідно до ч. 13 ст. 128 ЦПК України за допомогою засобів мобільного зв`язку.

Державний виконавець, належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності державного виконавця та боржника.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника АТ КБ "ПРИВАТБАНК" Яндульського Д.В., перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скаргане підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що на виконанні в Білоцерківському міському відділі державної виконавчої служби Білоцерківський МВДВС перебуває виконавче провадження №64766384 з примусового виконання виконавчого листа від 23 серпня 2016 року у справі №357/3753/16-ц (провадження №2/357/1868/16), виданого Білоцерківським міськрайонним судом Київської області на підставі рішення цього ж суду від 07 липня 2016 року про солідарне стягнення з ОСОБА_6 , ОСОБА_1. , ОСОБА_7 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість по кредитному договору №КІА3GА00000006 від 20.03.2007 в сумі 444 172,73 грн та 6 999, 47 грн судових витрат, а всього 451 172, 20 грн.

На зворотній стороні виконавчого листа міститься відмітка державного виконавця Левенець Є.С. про те, що 30.01.2020 виконавчий лист повернуто згідно з п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», а саме у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені виконавцем заходи щодо розшуку майна виявилися безрезультатними.

09 березня 2021 року стягувачем повторно пред'явлено виконавчий лист у справі №357/3753/16-ц від 23.08.2016.

10 березня 2021 року державним виконавцем Білоцерківського МВДВС Гончаренко В.О. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

Постановою державного виконавця Білоцерківського МВДВС Гончаренко В.О. від 12.07.2021 звернуто стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника ОСОБА_1 .

Постановляючи ухвалу про відмову в задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з того, що державний виконавець, приймаючи повторно до виконання виконавчий лист, діяв у відповідності до вимог закону.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його правильним, враховуючи наступне.

Як вже вказувалося вище, 23.08.2016 Білоцерківським міськрайонним судом Київської області видано виконавчий лист у справі №357/3753/16-ц, який вперше в строки визначені чинним законодавством було пред'явлено до примусового виконання.

На момент видачі виконавчого листа діяли положення Закону України «Про виконавче провадження» №606-XIV від 21.04.1999 (далі - Закон №606-XIV).

Статтею 22 Закону №606-XIV було передбачено, що виконавчі документи може бути пред`явлено до виконання протягом року, якщо інше не передбачено законом.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, ОСОБА_1 не наводила доводів, що виконавчий лист вперше не було пред'явлено в строк, визначений законом, який діяв на той час.

Доводи апеляційної скарги, що державним виконавцем повторно прийнято до виконання виконавчий лист, який подано з пропуском строку для пред'явлення виконавчого листа до виконання, відхиляються колегією суддів.

Обгрунтовуючи свої доводи в цій частині, скаржник посилався на те, що після переривання строку пред'явлення виконавчого листа до виконання (30.01.2020) державний виконавець повторно пред'явлений виконавчий лист прийняв до виконання з пропуском річного строку, встановленого Законом України "Про виконавче провадження" в редакції від 21.04.1999, який діяв на момент видачі виконавчого листа.

Колегія суддів вважає необґрунтованими такі доводи апеляційної скарги, враховуючи наступне.

На день винесення державним виконавцем постанови про повернення виконавчого листа стягувачу, тобто станом на 30.01.2020, вже діяли положення Закону України «Про виконавче провадження» в редакції від 02.06.2016.

Згідно пункту 5 Розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України "Про виконавче провадження" в редакції від 02.06.2016 виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред'являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.

В пункті 7 Розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України "Про виконавче провадження" в редакції від 02.06.2016 визначено, що виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Відповідно до частини 1 статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції від 02.06.2016 виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

В частині 4 статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції від 02.06.2016 визначено підстави, за яких строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються, а саме: у разі пред`явлення виконавчого документа до виконання; надання судом, який розглядав справу як суд першої інстанції, відстрочки або розстрочки виконання рішення.

За приписами ч. 5 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції від 02.06.2016 у разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення.

Системний аналіз наведених положень закону приводить до висновку, що після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання у зв`язку з його пред`явленням до виконання перебіг строку починається заново з наступного дня після його повернення. Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується

З наведеного слідує, що виконавчий лист, який було повернуто 30.01.2020, може бути пред'явлено до примусового виконання протягом трьох років, тобто до 30.01.2023. А як вже вказувалося вище, стягувачем повторно пред'явлено виконавчий лист до виконання 09.03.2021, а 10.03.2021 державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, тобто в межах строку, визначеного діючим законодавством.

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що постановляючи постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа від 23.08.2016, поданого повторно 09.03.2021 протягом трьох років після його повернення стягувачу, державний виконавець діяв у відповідності до вимог діючого на той час Закону України "Про виконавче провадження".

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції неправильно застосовано положення Закону України «Про виконавче провадження» в редакції від 02.06.2016. Більше того, як вбачається зі змісту апеляційної скарги, положення Закону України «Про виконавче провадження» №606-XIV від 21.04.1999 та Закону України «Про виконавче провадження» в редакції від 02.06.2016 скаржник трактує на власний розсуд без урахування Розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України "Про виконавче провадження" в редакції від 02.06.2016.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що згідно вимог ст. 4 Закону України "Про виконавче провадження" в редакції від 02.06.2016 у виконавчому листі зазначається строк його пред`явлення, який у виконавчому листі по цій справі встановлено в один рік, не вказує на неправильне застосування судом норм матеріального права, а відтак і не є підставою для скасування ухвали.

Колегія суддів вважає неприйнятними доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції проігноровано доводи скаржника про те, що виконавче провадження відкрито щодо особи, якої не існує, оскільки як вбачається з мотивувальної частини оскаржуваної ухвали судом враховано такі доводи.

Зокрема, судом в мотивувальній частині оскаржуваної ухвали зазначено, що невірність зазначення прізвища боржника " ОСОБА_1 " замість правильного " ОСОБА_1 , не є помилкою державного виконавця, так як згідно виконавчого листа від 23.08.2016 судом вирішено стягнути заборгованість по кредитному договору саме з " ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН № НОМЕР_1 . Відповідно до даних скарги, скаржник - ОСОБА_1 має ІПН № НОМЕР_1 , що свідчить про те, що державним виконавцем відкрито виконавче провадження конкретно щодо скаржника у цій справі. Також, суд першої інстанції слушно зауважив, що на момент відкриття виконавчого провадження 10.03.2021, у державного виконавця були відсутні дані про зміну прізвища боржника за виконавчим документом суду. І у виконавчому листі, і у постанові виконавця співпадає Ідентифікаційний код, що свідчить про те, що провадження відкрито саме відносно тієї особи, що і зазначено у виконавчому листі.

В свою чергу, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що згідно з ч. 2 ст. 15 Закону України "Про виконавче провадження" боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.

У разі якщо сторона виконавчого провадження змінила найменування (для юридичної особи) або прізвище, ім`я чи по батькові (для фізичної особи), виконавець, за наявності підтверджуючих документів, змінює своєю постановою назву сторони виконавчого провадження (абз. 2 ч. 5 ст. 15 Закону України "Про виконавче провадження").

Оскільки у визначеному законом порядку боржником не було подано державному виконавцю підтверджуючих документів про зміну прізвища, зазначення державним виконавцем у своїх постановах прізвища боржника " ОСОБА_1 / ОСОБА_1 ", що відповідає даним вказаним у виконавчому листі, не свідчить про порушення вимог діючого законодавства. Відтак, такі доводи апеляційної скарги не вказують на протиправність дій державного виконавця та відповідно не є підставою для скасування ухвали суду першої інстанції.

Також не є підставою для скасування ухвали суду і посилання в апеляційній скарзі про безпідставність висновків суду про технічну помилку у виконавчих документах щодо зазначення дати видачі виконавчого листа, оскільки таке питання вирішується шляхом виправлення помилки у виконавчому документі на підставі ч. 3 ст. 74 Закону України "Про виконавче провадження".

Сукупність вищезазначених обставин та положень закону приводить до висновку, що суд першої інстанції мотивував своє судове рішення та дійшов правомірного висновку про відсутність правових підстав для відмови в задоволенні скарги.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції постановлено ухвалу з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів приходить до висновку про залишення ухвали суду без змін, а апеляційної скарги без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 січня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 07 червня 2022 року.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді О.В. Желепа

В.А. Кравець