Провадження № 22-ц/812/185/22 Головуючий суду першої інстанції Гуденко О.А.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 січня 2022 року м. Миколаїв Справа 490/430/21

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

при секретарі судового засідання Біляєвій В.М.,

за участю представника позивача Бабченка Д.І.,

представника третьої особи Чокой А.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Комунального некомерційного підприємства Миколаївської міської ради «Міська стоматологічна поліклініка» (далі КНП ММР «МСП») на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 02 листопада 2021 року, ухвалене під головуванням судді Гуденко О.А., в залі судового засідання в м. Миколаїв, повний текст якого складено 08 листопада 2021 року, за позовом ОСОБА_1 до КНП ММР «МСП», третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Комунального некомерційного підприємства Миколаївської міської ради «Міська дитяча лікарня № 2», про стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки при виплаті,

В С Т А Н О В И В:

19 січня 2021 року ОСОБА_1 , в особі свого представника ОСОБА_2 , звернулася до суду з позовом до КНП ММР «МСП» про стягнення грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку та середнього заробітку за час затримки при виплаті.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 травня 2021 року до участі у справі у якості третьої особи залучено Комунальне некомерційне підприємство Миколаївської міської ради «Міська дитяча лікарня № 2».

Доводи позовної заяви мотивовано тим, що у період з 01 січня 2012 року по 30 червня 2020 року вона знаходилась у трудових відносинах з КНП ММР «МСП».

Під час знаходження у трудових відносинах з відповідачем, з боку останнього була нарахована, але не виплачена компенсація за невикористану щорічну відпустку тривалістю 50 календарних днів у розмірі 10 078 грн 19 коп.

30 червня 2020 року вона була звільнена за згодою сторін.

На підставі довідки № 133 від 30 червня 2020 року у зв`язку із її звільненням їй було нараховано до виплати 24 635 грн 49 коп., з них виплачено 14 557 грн 30 коп.

За таких обставин, з відповідача підлягає стягненню в судовому порядку 10 078 грн 19 коп.

Згідно довідки відповідача середньомісячна заробітна плата за 2 календарних місяці роботи склала 10 500 грн, а тому середньоденна заробітна плата позивача складає 172 грн 13 коп.

Таким чином відповідно до норм чинного законодавства України відповідач повинен сплатити компенсацію за невикористану щорічну відпустку у розмірі 10 078 грн 19 коп., а також середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за 6 місяців (156 днів) в сумі 26 852 грн 28 коп.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила суд стягнути з КНП ММР «МСП» на її користь заборгованість із невиплаченої компенсації за невикористану щорічну відпустку у сумі 10 078 грн 19 коп, середній заробіток за час затримки виплати компенсації за невикористану щорічну відпустку у сумі 26 852 грн 28 коп. та витрати на правову допомогу у розмірі 4 000 грн.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 02 листопада 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з КНП ММР «МСП» на користь ОСОБА_1 , грошову компенсацію за невикористану відпустку за період роботи з 14 листопада 2007 року по 01 січня 2012 року у розмірі 10 078 грн 19 коп. з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті, та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 2000 грн, а також витрати на правову допомогу у розмірі 2 300 грн.

Стягнуто з КНП ММР «МСП» на користь держави судовий збір в розмірі 940 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий суд виходив із того, що безумовне право позивача на отримання грошової компенсації за невикористану відпустку порушено при звільнені і підлягає відновленню та судовому захисту. Роботодавцем не був дотриманий встановлений трудовим законодавством порядок виплат компенсації за невикористану відпустку при звільненні працівника, внаслідок чого невиплачені кошти підлягають стягненню з відповідача в судовому порядку. Оскільки мала місце невиплата грошової компенсації за невикористану відпустку при звільненні працівника, яка входить до заробітної плати, то до таких правовідносин застосовуються положення статті 117 КзПП України.

З огляду на очевидну не співмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача суд вважав справедливим, пропорційним і таким, що відповідає обставинам цієї справи розмір відповідальності відповідача за прострочення сплати належних при звільненні позивача виплат у розмірі 2 000 грн.

Не погодившись з судовим рішенням, КНП ММР «МСП» подало апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просило скасувати оскаржене судове рішення та ухвалити нове судове рішення про відмову у позові.

Апеляційну скаргу КНП ММР «МСП» мотивувало тим, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення саме із відповідача компенсації за невикористану щорічну відпустку за період роботи з 14 листопада 2007 року по 01 січня 2012 року (тобто період в який позивач не працювала на КНП ММР «МСП» та грошова компенсація за невикористану відпустку за який не була переведена на підприємство відповідача) у розмірі 10 078 грн 19 коп., середній заробіток за час затримки при звільненні у розмірі 2 000 грн, витрати на правову допомогу у розмірі 2 300 грн та судовий збір ухвалено без застосування до спірних правовідносин вимог частини 3 статті 83 КЗпП України, статті 24 Закону України «Про відпустки», які підлягали застосуванню, що є підставою для скасування оскарженого рішення суду.

Відповідач повністю виконав обов`язки передбачені трудовим законодавством щодо розрахунку із позивачем.

При звільненні ОСОБА_1 з роботи за пунктом 5 статті 36 КЗпП України Комунальне некомерційне підприємство Миколаївської міської ради «Міська дитяча лікарня № 2», не виконало вимоги статті 24 Закону України «Про відпустки» та частину 3 статті 83 КЗпП України в частині перерахування суми компенсації за невикористану відпустку на рахунок підприємства, на яке перейшов працівник, а лише обмежилося зазначенням у наказі про збереження невикористаних днів відпустки при звільненні працівника, що не передбачено, ні нормами КЗпП України, ні статтею 24 Закону України «Про відпустки».

Отже у КНП ММР «МСП» не виникло обов`язку здійснювати виплату компенсації за невикористані відпустки, які виникли у ОСОБА_1 за період роботи на іншому підприємстві за робочий період з 14 листопада 2009 року по 01 січня 2012 року 50 календарних днів.

Саме така правова позиція застосування статей 74, 83, 116, 117 КЗпП України та статті 24 Закону України «Про відпустки» викладена Верховним Судом в постанові від 05 серпня 2019 року у справі № 295/4036/17.

Суд порушив вимоги процесуального закону, визначивши належним відповідачем КНП ММР «МСП».

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів та обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Склад сторін у справі має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

У постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Отже суд першої інстанції зробив висновок про те, що при переводі працівника на інше підприємство обов`язок переведення такої компенсації на нове підприємство, куди переводиться працівник, покладається на попереднє підприємство, але не дивлячись на це зазначив, що безумовне право позивача на отримання грошової компенсації за невикористану відпустку порушено і відповідальність за таке порушення не може покладатись на третю особу, порушив вимоги частини 1 статті 60 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, частини 2 статті 19 Конституції України, статей 2, 3, 4, 50, 51, частин 1, 2, 4 статті 263 ЦПК України, що є підставою для скасування рішення суду відповідно до пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України.

На день слухання справи від інших учасників справи відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 14 листопада 2007 року ОСОБА_1 була прийнята на посаду спеціаліста економіста Міської дитячої лікарні № 2, а 01 січня 2012 року звільнена за пунктом 5 статті 36 КЗпП України по переводу до міської дитячої стоматологічної поліклініки на підставі наказу № 455-л від 30 грудня 2011 року, де зазначено, що невикористані 50 календарних днів щорічної відпустки зберегти за ОСОБА_3 , за її бажанням.

За інформацією в Єдиному державному реєстрі юридичних, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань з 05 серпня 2019 року внаслідок реорганізації правонаступником Міської дитячої лікарні № 2 стало Комунальне некомерційне підприємство Миколаївської міської ради «Міська дитяча лікарня № 2» (КНП ММР «МДЛ № 2»).

З 01 січня 2012 року ОСОБА_1 прийнята на посаду провідного спеціаліста економіста з фінансового обліку бухгалтерської служби Миколаївської дитячої стоматологічної поліклініки, правонаступником якої з 01 березня 2013 року став Комунальний заклад Миколаївської міської ради «Миколаївська міська стоматологічна поліклініка».

Відповідно до запису в Єдиному державному реєстрі юридичних, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань з 27 червня 2019 року Комунальний заклад Миколаївської міської ради «Миколаївська міська стоматологічна поліклініка» реорганізована в Комунальне некомерційне підприємство Миколаївської міської ради «Міська стоматологічна поліклініка» (КНП ММР «МСП»).

За інформацією трудової книжки на підставі частини 3 статті 36 КЗпП України за наказом директора КНП ММР «МСП» від 01 липня 2019 року ОСОБА_1 продовжена дія трудового договору на посаді провідного спеціаліста-економіста з фінансової роботи бухгалтерської служби поліклініки Комунального некомерційного підприємства Миколаївської міської ради «Міська стоматологічна поліклініка».

Відповідно до наказу директора КНП ММР «МСП» № 100-к від 30 червня 2020 року ОСОБА_4 була звільнена з займаної посади за згодою сторін згідно з частиною 1 статті 36 КЗпП України на підставі особистої заяви останньої. В наказі зазначено, що компенсація за 86 календарних днів невикористаної щорічної відпустки.

Відповідно до наказу директора КНП ММР «МСП» від 03 липня 2020 року № 110-к «Про доповнення та зміни до наказу» залишено компенсацію за невикористані 36 календарних днів щорічної відпустки за період з 01 січня 2019 року по 30 червня 2020 року на підставі того, що Комунальне некомерційне підприємство Миколаївської міської ради «Міська дитяча лікарня № 2» не перерахувало на рахунки підприємства, до якого її було переведено в 2012 році кошти грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки. Компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки з КНП «Міська дитяча лікарня № 2», яка складає 50 календарних днів КНП ММР «МСП» не здійснює.

Отже судом першої інстанції встановлено, що 86 календарних днів невикористаної щорічної відпустки складає: 50 календарних днів невикористаної щорічної відпустки, компенсація за які залишилася невиплаченою при звільненні з Комунального некомерційного підприємства ММР «Міська дитяча лікарня № 2» за робочий період 14 листопада 2009 року 01 січня 2012 року, про що свідчить лист цього підприємства від 26 червня 2020 року № 467/6.2-2/10, а 36 календарних днів невикористаної відпустки залишилося за період роботи в КНП ММР «МСП», компенсація за які була виплачена згідно з платіжним дорученням від 09 липня 2020 року.

17 листопада 2020 року ОСОБА_1 проведено виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день виплати згідно з вимогами частини 1 статті 117 КЗпП України.

Згідно з частинами 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Положеннями статей 43, 45 Конституції України визначено право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та встановлено гарантії права на відпочинок, що забезпечується, зокрема, наданням працівнику оплачуваної щорічної відпустки, на період якої за працівником зберігається його місце роботи (посада) та заробітна плата в силу статті 74 КЗпП України.

Аналіз частини 1 статті 83 КЗпП України та частини 1 статті 24 Закону України «Про відпустки» дозволяє дійти висновку про встановлення законодавцем права працівника, який звільняється, вимагати виплати йому роботодавцем грошової компенсації за всі невикористані ним дні щорічної відпустки.

За змістом статті 2 Закону України «Про оплату праці», якою визначено структуру заробітної плати, вбачаються три її складові - «основна заробітна плата», до якої законодавцем віднесено винагороду за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці; «додаткова заробітна плата», що включає доплати, надбавки, гарантійні та компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, а також премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій; «інші заохочувальні та компенсаційні виплати», до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Отже, чинним законодавством грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку працівника у разі його звільнення віднесено до додаткової заробітної плати, а частиною 1 статті 47 КЗпП України гарантовано її виплату у день звільнення працівника разом з іншими належними працівнику виплатами на дату звільнення.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Отже статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

За змістом частини 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Судом встановлено, що при звільненні за пунктом 5 статті 36 КЗпП України ОСОБА_1 була звільнена з посади спеціаліста - економіста Міської дитячої лікарні № 2 (нині - Комунальне некомерційне підприємство Миколаївської міської ради «Міська дитяча лікарня № 2») з переводом до міської дитячої стоматологічної поліклініки (нині - Комунальне некомерційне підприємство Миколаївської міської ради «Міська стоматологічна поліклініка»). На дату звільнення у ОСОБА_1 за період роботи з 14 листопада 2009 року по 01 січня 2012 року були невикористані 50 календарних днів щорічної відпустки, тобто за приписами частини 1 статті 47 та частини 1 статті 83, статті 116 КЗпП України компенсацію за невикористану щорічну відпустку (додаткову заробітну плату) повинна була виплатити ОСОБА_1 . Міська дитяча лікарня № 2 (нині - Комунальне некомерційне підприємство Миколаївської міської ради «Міська дитяча лікарня № 2») в день звільнення.

Однак така компенсація за невикористану щорічну відпустку при звільненні ОСОБА_1 . Міською дитячою лікарнею № 2 не була виплачена.

Між тим частиною 3 статті 83 КЗпП України передбачено, що у разі переведення працівника на роботу на інше підприємство, в установу, організацію грошова компенсація за не використані ним дні щорічних відпусток за його бажанням повинна бути перерахована на рахунок підприємства, установи, організації, куди перейшов працівник.

Аналогічна норма міститься у статті 24 Закону України «Про відпустки», згідно якої у разі переведення працівника на роботу на інше підприємство грошова компенсація за не використані ним дні щорічних відпусток за його бажанням повинна бути перерахована на рахунок підприємства, на яке перейшов працівник.

Проте як встановлено Міська дитяча лікарня № 2 (нині - Комунальне некомерційне підприємство Миколаївської міської ради «Міська дитяча лікарня № 2») не перерахувала Міській дитячій стоматологічній поліклініці (нині - Комунальне некомерційне підприємство Миколаївської міської ради «Міська стоматологічна поліклініка»), куди була переведена ОСОБА_1 , суму грошової компенсації за невикористані нею дня щорічної відпустки.

Таким чином, оформивши звільнення позивача та видавши їй трудову книжку, Міська дитяча лікарня № 2 (нині - Комунальне некомерційне підприємство Миколаївської міської ради «Міська дитяча лікарня № 2») свій обов`язок із проведення з працівником ОСОБА_1 розрахунку не здійснила, а тому саме з Комунального некомерційного підприємство Миколаївської міської ради «Міська дитяча лікарня № 2» повинно бути стягнена компенсація за невикористану відпустку за період з 14 листопада 2009 року по 01 січня 2012 року та застосована відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, передбачену статтею 117 КЗпП України.

Про таке застосування частини 3 статті 83 КЗпП України та частини 3 статті 24 Закону України «Про відпустки» зазначено в постанові Верховного Суду від 05 серпня 2019 року у справі № 295/4036/17, де була розглянута близька за змістом правова ситуація.

Таким чином, суд першої інстанції, ухвалюючи судове рішення про стягнення з Комунального некомерційного підприємства Миколаївської міської ради «Міська стоматологічна поліклініка» суми компенсації за невикористану відпустку та застосовуючи відповідальність, передбачену статтею 117 КЗпП України, помилково вважав, що обов`язок виплати компенсації за невикористану відпустку за період з 14 листопада 2009 року по 01 січня 2012 року є обов`язком підприємства, куди була переведена позивач. При цьому не застосувавши до спірних правовідносин положення частини 3 статті 83 КЗпП України та частини 3 статті 24 Закону України «Про відпустки», безпідставно застосував до відповідача відповідальність, передбачену статтею 117 КЗпП України за затримку такого розрахунку при звільненні ОСОБА_1 .

При зверненні до суду з вказаним позовом ОСОБА_1 свої вимоги обґрунтовувала порушенням її трудових прав при звільненні Комунальним некомерційним підприємством Миколаївської міської ради «Міська стоматологічна поліклініка», зазначивши в позові відповідачем саме цю юридичну особу.

Між тим, з огляду на вищезазначене, порушення трудових прав позивача щодо невиплати компенсації за невикористану відпустку за період з 14 листопада 2009 року по 01 січня 2012 року відбулося внаслідок порушення обов`язку щодо такої виплати при звільненні позивача з Міської дитячої лікарня № 2, правонаступником якої є Комунальне некомерційне підприємство Миколаївської міської ради «Міська дитяча лікарня № 2».

Відповідно до частин 1, 3 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Частиною 1 статті 48 ЦПК України визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами, та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

За результатами розгляду справи суд приймає рішення, в якому, серед іншого, робить висновок про задоволення позову чи відмову в задоволенні позову вирішуючи питання про права та обов`язки сторін (позивача та відповідача).

Згідно частин 1, 3, 4 статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала.

Визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

З матеріалів справи вбачається, що під час розгляду справи за ухвалою суду першої інстанції Комунальне некомерційне підприємство Миколаївської міської ради «Міська дитяча лікарня № 2» залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача.

Між тим, заявлені позивачем вимоги безпосередньо стосуються прав та обов`язків Комунального некомерційного підприємства Миколаївської міської ради «Міська дитяча лікарня № 2» і не можуть бути розглянуті судом і вирішені у спорі позивача з третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача та яка в такій ситуації має бути залучена співвідповідачем, оскільки лише за наявності належного складу відповідачів у справі суд у змозі вирішувати питання про обґрунтованість позовних вимог та вирішити питання про їх задоволення, без залучення таких належних відповідачів позовні вимоги вирішені бути не можуть.

Апеляційний суд при перегляді справи за апеляційною скаргою позбавлений процесуальної можливості залучити до участі у справі співвідповідача або замінити неналежного відповідача належним.

З урахуванням зазначеного, доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржене рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального, що призвело до неправильного вирішення спору.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права (пункт 4 частина 1 статті 376 ЦПК України).

Оскільки суд першої інстанції не застосував до спірних правовідносин положення частини 3 статті 83 КЗпП України та частини 3 статті 24 Закону України « Про відпустки», не надав належної оцінки встановленим обставинам справи та наданим сторонами доказам, не визначився з суб`єктним складом учасників справи, чим порушив норми процесуального права, щодо встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, то ухвалене у справі судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, відповідно змінює розподіл судовий витрат, до яких відповідно до статті 133 ЦПК України віднесені витрати з судового збору та витрати, пов`язані з розглядом справи, зокрема на професійну правничу допомогу.

Ураховуючи наведене, судові витрати у цій справі підлягають перерозподілу.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру заявлених позовних вимог. Судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови у позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частини 1, 2 статті 141 ЦПК України).

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 Кодексу законів про працю України та статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», згідно з якою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, не поширюється на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях.

З урахуванням заявлених позовних вимог, а також тієї обставини, що ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору за вимогу про стягнення заборгованості з невиплаченої компенсації за невикористану щорічну відпустку, то з ОСОБА_1 в дохід держави підлягає стягненню судовий збір за подачу позовної заяви в частині вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 908,00 грн. У зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог, не підлягають відшкодуванню позивачу витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката.

З огляду на те, що Комунальне некомерційне підприємство Миколаївської міської ради «Міська стоматологічна поліклініка» в апеляційній скарзі повністю оскаржувало судове рішення, то з урахуванням наведеного, із ОСОБА_1 на користь Комунального некомерційного підприємства Миколаївської міської ради «Міська стоматологічна поліклініка» підлягає стягненню 454 грн судового збору за подання апеляційної скарги стосовно вирішення вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки виплат при звільненні, а також відповідачу слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, 908.00 грн судового збору за подання апеляційної скарги в частині вирішення вимог про стягнення компенсації за невикористану відпустку.

Керуючись статтями 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу комунального некомерційного підприємства Миколаївської міської ради «Міська стоматологічна поліклініка» задовольнити.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 02 листопада 2021 року скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства Миколаївської міської ради «Міська стоматологічна поліклініка» про стягнення заборгованості невиплаченої компенсації за невикористану відпустку у розмірі 10 078 грн 19 коп та середнього заробітку за час затримки виплати такої компенсації при звільненні у розмірі 26 852 грн 28 коп відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави 908.00 грн судового збору за подачу позовної заяви.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального некомерційного підприємства Миколаївської міської ради «Міська стоматологічна поліклініка» 454.00 грн судового збору та компенсувати Комунальному некомерційному підприємству Миколаївської міської ради «Міська стоматологічна поліклініка» за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, 908.00 грн судового збору.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 19 січня 2022 року.