Дата документу 24.01.2022 Справа № 322/382/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 322/382/21 Головуючий у 1 інстанції: Гасанбеков С.С. провадження № 22-ц/807/231/22 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Гончар М.С.

Кримської О.М.

розглянувши у порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 у особі представника адвоката Рогозіна Олексія Вікторовича на рішення Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 16 серпня 2021 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2021 року ТОВ «Вердикт Капітал» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 01.10.2015 між ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 укладено оферту на укладення Угоди про надання особистого кредиту № 500984702 (кредитний договір), сума кредиту 9620,17 грн., процентна ставка 15,99% річних, дата остаточного повернення кредиту, що є датою припинення нарахування відсотків та комісій 02.10.2018. За умовами кредитного договору банк зобов`язувався надати позичальнику кредит на умовах та в порядку, визначених Додатком до Публічної пропозиції на оформлення договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, а позичальник, в свою чергу, зобов`язувався здійснювати сплату грошових коштів. Банк належним чином виконав свої зобов`язання за кредитним договором, відкривши позичальнику відновлювальну кредитну лінію з лімітом 9 620,17 грн.

28 січня 2019 року між AT «Альфа-Банк» та ТОВ «ФК «ВЕСТА» було укладено Договір факторингу № 2019-1АБ/ВЕСТА, відповідно до якого AT «Альфа-Банк» відступило ТОВ «ФК «ВЕСТА», а ТОВ «ФК «ВЕСТА» набуло право вимоги заборгованості за договорами кредиту, в тому числі за договором кредиту № 500984702 від 01.10.2015, укладеним між ПАТ «Альфа-Банк» та боржником ОСОБА_1

29 січня 2019 року між ТОВ «ФК «ВЕСТА» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено

договір відступлення прав вимоги № 29-01/19/2, відповідно до якого ТОВ «ФК «ВЕСТА» ві-

дступило ТОВ «Вердикт Капітал», а ТОВ «Вердикт Капітал» набуло право вимоги заборгованості за договорами кредиту, в тому числі за договором кредиту № 500984702 від 01.10.2015 року, укладеного між ПАТ «Альфа-Банк» та боржником ОСОБА_1 .

Загальний розмір заборгованості по поверненню кредитних коштів, сплаті процентів за користування кредитом та пені за порушення умов кредитного договору, що підлягає стягненню з позичальника станом на 17.03.2021, відповідно до розрахунку заборгованості становить 27 521,23 грн., з яких: заборгованість за кредитом (за тілом кредиту) 8 981,80 грн.; заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги 11 939,43 грн.; заборгованість з пені 6 600,00 грн.

Станом на день подання позовної заяви відповідач не повернув отримані кредитні кошти на підставі кредитного договору № 500984702 від 01.10.2015.

З огляду на те, що позичальником прострочено грошове зобов`язання з повернення кредитних коштів, отриманих на підставі кредитного договору № 500984702 від 01.10.2015 року, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат в розмірі 1 662,39 грн. та 3% річних в розмірі 809,10 грн.

Виходячи з наведеного, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» заборгованість за кредитним договором № 500984702 від 01.10.2015 у загальному розмірі 29 992,72 грн.

Рішенням Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 16 серпня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Вердикт Капітал» заборгованість за кредитним договором № 500984702 від 01 жовтня 2015 року у розмірі 29 818,11 грн., а саме: 8 981,80 грн. заборгованість за кредитом; 11 939,43 грн. заборгованість за відсотками; 6 600,00 грн. заборгованість за пенею; 1 634,69 грн. інфляційні втрати; 662,19 грн. три проценти річних.

В задоволенні решти позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» судовий збір в сумі 2 256,83 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 19 884,00 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 у особі представника адвоката Рогозіна О.В. подала до суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просили рішення суду скасувати в частині задоволення вимог позивача та ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

У відзиві, наданому суду, ТОВ «Вердикт Капітал» посилається на правильність висновків суду щодо встановлення факту підписання Оферти на укладення Угоди про надання особистого кредиту, якою визначені всі істотні умови кредитного договору, зокрема, щодо збільшення позовної давності, наявність деталізованого розрахунку заборгованості, які враховані судом, на підставі чого прийнято обґрунтоване рішення про стягнення всієї заборгованості та частково інфляційних втрат і 3 % річних, а також вважає, що обґрунтовано стягнуто судові витрати, зокрема, й підтверджені витрати на правничу допомогу. Просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення в оскаржуваній частині без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням ст. 369 цього Кодексу.

У відповідності до ч. 1 статті 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно із ст. 7 п. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зі змісту статті 274 ч. 1 п.1 ЦПК України вбачається, що у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, до яких стаття 19 ЦПК України відносить, зокрема, справи з ціною позову, що не перевищує 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Тому апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що між ОСОБА_1 як позичальником та ПАТ «Альфа-Банк» як кредитором, 01.10.2015р. було підписано оферту на укладання угоди про надання кредиту № 500984702 (кредитний договір) (а.с. 11).

Згідно з п. 15 оферти на укладення угоди про надання особистого кредиту № 500984702 від 01.10.2015 угода про надання кредиту вважається укладеною та набуває чинності з моменту підписання банком акцепту на укладення угоди про надання кредиту та перерахування банком кредитних коштів за реквізитами, що вказані в п. 5 цієї оферти на укладення угоди про надання кредиту.

Пункт 11 оферти на укладення угоди про надання особистого кредиту № 500984702 від 01.10.2015 містить умову щодо збільшення позовної давності до 50 років за спорами, що випливають з угоди про надання особистого кредиту, включаючи, але не обмежуючись, відшкодуванням збитків, сплатою неустойки (штрафів) тощо.

Відповідно до графіку платежів, що є додатком № 1 до кредитного договору, розмір наданого відповідачу кредиту становить 9 620,17 грн., процентна ставка 15,99% річних, строк кредитування 36 місяців, дата останнього платежу з повернення кредиту 02.10.2018.(а.с. 13). Указаний додаток теж був підписаний позичальником.

28 січня 2019 року між AT «Альфа-Банк» та ТОВ «ФК «ВЕСТА» було укладено договір факторингу № 2019-1АБ/ВЕСТА, відповідно до якого AT «Альфа-Банк» відступило ТОВ «ФК «ВЕСТА», а ТОВ «ФК «ВЕСТА» набуло право вимоги заборгованості за договорами кредиту, в тому числі, за договором кредиту № 500984702 від 01.10.2015, укладеним між ПАТ «Альфа-Банк» та відповідачем, що підтверджується копією зазначеного договору, наданою позивачем.

Розмір заборгованості відповідача за кредитним договором, що відступалася ТОВ «ФК «ВЕСТА», становить 27 521,23 грн., з яких: заборгованість за кредитом (за тілом кредиту) 8 981,80 грн.; заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги 11 939,43 грн.; заборгованість з пені 6 600,00 грн., що підтверджується додатком до договору факторингу № 2019-1АБ/ВЕСТА.

29 січня 2019 року між ТОВ «ФК «ВЕСТА» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено договір відступлення прав вимоги № 29-01/19/2, відповідно до якого ТОВ «ФК «ВЕСТА» відступило ТОВ «Вердикт Капітал», а ТОВ «Вердикт Капітал» набуло право вимоги заборгованості за договорами кредиту, в тому числі за договором кредиту № 500984702 від 01.10.2015р., укладеним між ПАТ «Альфа-Банк» та відповідачем, що підтверджується копією зазначеного договору, наданою позивачем.

Розмір заборгованості відповідача за кредитним договором, що відступалася ТОВ «Вердикт Капітал», становить 27 521,23 грн., з яких: заборгованість за кредитом (за тілом кредиту) 8 981,80 грн.; заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги 11 939,43 грн.; заборгованість з пені 6 600,00 грн., що підтверджується додатком до договору відступлення прав вимоги № 29-01/19/2 (а.с. 12).

Також ТОВ «Вердикт Капітал» надано розрахунок нарахування позивачем інфляційних втрат за період з 17.03.2018 по 17.03.2021 в розмірі 1 662,39 грн. та 3% річних за період з 17.03.2018 по 17.03.2021 в розмірі 809,10 грн.

Суд першої інстанції, встановивши вище наведені обставини, дійшов висновку про те, що розмір заборгованості підтверджено зібраними у справі доказами, тому вона підлягає стягненню з відповідача на користь позивача як останнього кредитора в повному обсягу. Але судом було зазначено, що право на нарахування інфляційних втрат та 3 % річних відповідно до приписів статті 625 ЦК України виникає у кредитора після закінчення строку дії кредитного договору, тому суд обрахував ці суми, починаючи з 03.10.2017р., тобто з наступної дати після дати закінчення строку дії кредитного договору, зменшивши таким чином загальний розмір стягнення до 29 818,11 грн. (було заявлено 29 992,72 грн.).

З такими висновками суду не погодилась відповідач, вказавши у скарзі, що суд стягнув заборгованість, зокрема, за пенею поза межами строку позовної давності, оскільки здійснювати платежі на погашення кредиту та відсотків вона мала щомісячно, то межі строку позовної давності слід було визначати щодо кожного конкретного платежу. Також вказувала, що позивач безпідставно продовжував нарахування відсотків та пені поза межами дії кредитного договору, на що уваги суд першої інстанції не звернув, стягнувши всі складові заборгованості станом на 17.03.2021р. Вважаючи неправильним розрахунки банку та необґрунтованими розрахунки, здійснені судом, в скарзі навела власні контррозрахунки за відсотками в межах строку позовної давності, а також 3 % річних та інфляційних втрат в межах іншого періоду з 17.03.2018 по 02.10.2018р. Також вказувала, що суд безпідставно не прийняв її відзив на позовну заяву, у якому, серед іншого, нею було заявлено про застосування строку позовної давності.

Колегія суддів, доводивши вказані доводи скарги в межах матеріалів справи, вважає їх необґрунтованими, та погоджується з рішенням місцевого суду про часткове задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України встановлено, що договори та інші правочини є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчине-

ний у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ст. ст. 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що відповідач не оспорює сам факт укладення кредитного договору з ПАТ «Альфа-банк» 01.10.2015р. та отримання кредитних коштів від нього. Не оспорюється нею ані форма договору, ані умови, визначені у письмовій оферті на укладення угоди про надання особистого кредиту № 500984702, яка акцептована нею як позичальником шляхом підписання. Та сторони виконували умов такого виду договору. Крім того, відповідач не оспорює заборгованість за тілом кредиту, не висуваючи заперечень проти стягнутого судом тіла кредиту у розмірі 8 981,80 грн., яке вона брала за основу для підрахунку відсотків.

Тому ці обставини не підлягають встановленню на стадії апеляційного розгляду.

Судом було встановлено, що в результаті неналежного виконання відповідачем умов договору з погашення кредиту та відсотків виникла заборгованість за тілом кредиту і відсотками, у зв`язку з чим була нарахована відповідачу пеня.

Правомірність нарахування їй пені і відсотків за тими ставками, які були погоджені сторонами, відповідач не оспорює, а лише наголошує на тому, що вони нараховані поза межами позовної давності та поза межами дії кредитного договору.

Щодо нарахування відсотків та пені поза межами дії договору, колегія встановила, що відповідно до положень пункту 4 договору № 500984702 дата остаточного повернення кредиту, яка вважається також і датою припинення нарахування відсотків і комісії (пені також) визначена - 02.10.2018р. Тобто після цієї дати здійснення всіх нарахувань відповідно до положень договору є неправомірним.

Позивач у позовній заяві зазначає, що заборгованість ним визначена станом на 17.03.2021р., але при ретельному аналізі матеріалів справи встановлено, що ця дата є датою ініціювання судового провадження позивачем, але нарахування відсотків та пені до цієї дати спростовується наступним.

Так, встановлено, що станом на дату переходу за договором факторингу права вимоги за кредитним договором № 500984702 від ПАТ «Аьфа-Банк» до нового кредитор в особі ТОВ «ФК «ВЕСТА» 28.01.2019р. було передано за даним кредитним договором заборгованість у загальному розмірі 27 521,23 грн., в тому числі, по основній сумі кредиту в розмірі 8981,80 грн., заборгованість за відсотками в сумі 11 939,43 грн. та заборгованість з пені в сумі 6600,00 грн., які уторились станом на дату відступлення права вимоги. Вказане відображено у Додатку 1-1 до договору факторингу, де у пункті 8533 зазначено про кредитний договір з боржником ОСОБА_1 ( а.с. 45-47).

Саме цю ж заборгованість було відступлено за договором № 29-01/19/2 ТОВ «ФК «ВЕСТА» новому кредитору в особі ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ», що підтверджується Витягом з Додатку № 1-2 до договору відступлення права вимоги, де під № 24655 зазначено боржника ОСОБА_1 ( а.с. 49).

Цю ж заборгованість виведено до стягнення останнім кредитором в особі ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» у розрахунку, де визначено загальний розмір заборгованості в сумі 27 521,23 грн., в тому числі: заборгованість за тілом кредиту 8 981,80 грн., заборгованість за відсотками 11 939,43 грн., заборгованість за пенею 6 600 грн. ( а.с. 17).

Отже, заборгованість, визначена первісним кредитором в особі ПАТ «Альфа-Бнк» станом на день закінчення строку кредитування, більше не змінювалась при зміні кредиторів.

Положеннями ст.ст. 610, 611 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання, у зв`язку з чим наступають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісячно до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 2 ст.1050 ЦК України визначено, що коли договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього кодексу.

За умовами ст.1049 та ст. 625 ЦК України після закінчення строку дії договору, на підставі якого виникло грошове зобов`язання, на існуючий борг нараховуються проценти та застосовується цивільна відповідальність за порушення умов договору. У випадку, якщо розмір процентів не передбачений договором, то проценти нараховуються на борг на рівні облікової ставки ( ВСУ від 07.09.2016 р. у справі за № 6-1412 цс16).

Колегія суддів погоджується з наведеними у рішенні суду першої інстанції розрахунками інфляційних втрат і трьох процентів річних.

Так, позивачем зазначено розрахунковий період інфляційних втрат і трьох процентів річних з 17.03.2018 по 17.03.2021, що не узгоджується з умовами кредитного договору, в якому строк остаточного повернення кредиту визначено 02.10.2018. Позивач не надав доказів розміру заборгованості відповідача за кредитним договором у період з 17.03.2018 по 02.10.2018, а так само доказів пред`явлення банком вимоги до відповідача про дострокове погашення кредиту у строк до 17.03.2018.

Прострочене виконання відповідачем грошового зобов`язання за кредитним договором у розмірі 8 981,80 грн., за відсутності доказів іншого, настало 03.10.2018, а відтак в межах заявлених позовних вимог з відповідача на користь позивача підлягають стягненню три відсотки річних та інфляційні втрати за період з 03.10.2018 по 17.03.2021. Отже, розмір інфляційних втрат становить: 8981,80 грн.*1,182-8981,80 грн.=1634,69 грн., а розмір трьох процентів річних становить 8981,80 грн.*3%/365дн*897 дн. = 662.19 грн.

З цими висновками і розрахунками суду погоджується й колегія, оскільки вони базуються на матеріалах справи та вимогах вище наведених норм матеріального права.

Скаржник в апеляційній скарзі надає контррозрахунки, в яких, в свою чергу, також зазначає, що сума боргу становить 8 981,80 грн., однак не згоден з періодами нарахування заборгованості за відсотками, пені, інфляційних втрат. Проте формули та таблиці, наведенні в скарзі, не містять правового обґрунтування, а тому визначені в них суми не можуть бути визнані правильними.

Що стосується доводів про пропуск позивачем позовної давності, що, на думку апелянта, не було враховано судом першої інстанції, який не прийняв відзив на позовну заяву, у якому містилось клопотання про його застосування, колегія визнає їх неспроможними з огляду на таке.

Згідно з матеріалами справи суд першої інстанції правильно встановив, вказавши в судовому рішенні, що стягувачем не було пропущено строк позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки та спеціальну відповідно до статті 258 ЦК України щодо неустойки в один рік.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (ч.1 ст.261 ЦК України).

Таким чином, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи, але не корелюється із припиненням зобов`язань. Отже, ЦК України сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов`язання не визнає.

У відповідності до ч. 1 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Згідно умов укладеного кредитного договору, позичальник ствердив, що ознайомлений з усіма умовами надання та повернення кредиту.

Згідно з пунктом11 Оферти на укладання угоди про надання особистого кредиту

№ від 01.10.2015, позовна давність за спорами, що випливають з Угоди про надання особистого кредиту, включаючи, але не обмежуючись, відшкодуванням збитків, сплатою неустойок (штрафів), тощо становить 50 років. Вказана умова договору є договором про збільшення позовної давності. Дана Оферта на укладення угоди підписана відповідачем ОСОБА_1 особисто. Отже, остання прийняла на себе всі умови укладеного договору, і сторони за домовленістю, встановили інший строк позовної давності, що відповідає положенням ч.1 ст.259 ЦК України.

З урахуванням узгодженого сторонами строку позовної давності у 50 років, позовну давність не було пропущено по жодній із заявлених складових заборгованості, а тому не мається підстав для перерахунку заборгованості в межах позовної давності.

Питання, порушене скаржником щодо направлення до Новомиколаївського районного суду Запорізької області клопотання про поновлення строку для подання відзиву на позовну заяву, у якому міститься заява про застосування строків позовної давності, вирішено ухвалою суду від 16.07.2021, якою заяву було повернуто заявнику без розгляду (а.с. 115).

Відтак, отриманий судом 19.07.2021 відзив на позовну заяву, до якого не подано клопотання про поновлення строку на його подання, судом не було взято до уваги відповідно до ч. 2 ст.126 ЦПК України.

Але, як встановила колегія вище, таке процесуальне рішення суду не вплинуло на вирішення спору по суті, а врахування відзиву не змінило б розміру заборгованості, оскільки вся сума заборгованості, стягнута судом, вкладається в межі позовної давності.

ТОВ «Вердикт Капітал» до справи додано всі необхідні докази отримання відповідачем кредиту та наявності боргу перед ним як останнім кредитодавцем.

Натомість, скаржником жодними належними та допустимим доказами не спростовано правової позиції ТОВ «Вердикт Капітал», обґрунтованих висновків суду першої інстанції в частині висновків про часткове задоволення позовних вимог стягувача.

Згідно зі статтею 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, за результатами розгляду апеляційної скарги та відповідно до положень ст. 375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, оскільки вважає, що суд першої інстанції ухвалив по суті спору правильне судове рішення.

Керуючись ст. ст.367, 374, 375, 381383, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 у особі представника адвоката Рогозіна Олексія Вікторовича залишити без задоволення.

Рішення Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 16 серпня 2021 року у цій справі - залишити без змін

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення лише у випадку, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Постанова прийнята, складена та підписана 24 січня 2022 року.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Гончар М.С.

Кримська О.М.