Справа №305/353/20
Провадження по справі 2/305/50/22
30.05.2022. Рахівський районний суд Закарпатської області у складі:
головуючої судді Марусяк М.О.
секретаря судового засідання Вербещука В.А.
за участю прокурора Ластовичака В.Ю.
представника відповідача ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Рахів в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Тячівської окружної прокуратури в інтересах держави до Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_4 про визнання наказу недійсним та витребування земельної ділянки вартістю 456100 гривень,-
ВСТАНОВИВ:
05.03.2020, Тячівська місцева прокуратура Закарпатської області, яка діє в інтересах держави звернулася в суд з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області, ОСОБА_3 про визнання наказу недійсним та скасування запису про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку вартістю 456100 гривень.
Одночасно з пред`явленням позову, заступник начальника Тячівської місцевої прокуратури Закарпатської області, Варга Ю.Ю. подав заяву про забезпечення позову.
Ухвалою судді Рахівського районного суду Закарпатської області, ОСОБА_6 від 16.03.2020 відкрито провадження у справі. Вирішено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання на 14.04.2020. Надано відповідачам п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, для подання відзиву на позовну заяву.
07.04.2020 представником відповідача, Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області, в.о начальника Хранюком Б. подано відзив на позовну заяву.
У відзиві в.о. начальника, ОСОБА_7 зазначив, що ОСОБА_3 звернувся до Головного управління Держгеокадастру із відповідним клопотанням, в якому повідомив, що ним право на безоплатну приватизацію земельної ділянки за цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства не використано, що підтвердив своїм підписом. Звертає увагу суду, що жодним нормативно-правовим актом законодавства України та Положенням про головне управління не передбачено, що Головне управління наділено функціями, повноваженнями та обов`язком перевіряти достовірність інформації про реалізоване право безоплатної приватизації земельних ділянок та не є розпорядником інформації, яка міститься у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Також інформують, що Держгеокадастр та його територіальні органи, не мають доступу до спільного узагальненого реєстру осіб, які використали своє право на безоплатне надання їм земельної ділянки по кожному виду використання, оскільки це не передбачено нормативно-правовими актами. Тому вважають, що Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській області діяло відповідно до норм чинного земельного законодавства при розгляді клопотання ОСОБА_3 , оскільки останній в поданому клопотанні повідомив, що він правом на безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства не скористався. Тому вважають, що відсутні підстави для стягнення судового збору з Головного управління Держгеокадастру. Крім того, зазначили, що такої підстави припинення права власності на земельну ділянку, як скасування рішення органу виконавчої влади, на підставі якого здійснено державну реєстрацію відповідних прав на земельну ділянку, ЗК України не передбачено. Отже наказ Головного управління від 11.12.2017 за №3560-сг «Про затвердження проекту землеустрою та передачу у власність земельної ділянки" є актом одноразового застосування і вичерппує свою дію шляхом виконання. Вказаний наказ є ненормативним актом органу місцевого самоврядування або виконавчої влади, що застосовується одноразово, з прийняттям якого виникають правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, та яке вичерпує свою дію фактом його виконання. Скасування такого акта не породжує наслідків для власника чи орендаря земельної ділянки, оскільки захист порушеного права у разі набуття права власності на земельну ділянку або укладання договору оренди юридичною чи фізичною особою має вирішуватися за нормами цивільного законодавства. Отже, відновлення можливого порушеного права держави є не скасування ноказу Головного управління, а визнання недійсним права власності на земельну ділянку. Крім того, спірним наказом не лише передавалася земельна ділянка у власність, а й затверджувалася відповідна документація із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_3 яка в цілому відповідає законодавству. Виходячи з наведеного, вважають, що позовні вимоги позивача та підстави, що викладені у позовній заяві щодо неправомірності дій Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області є необгрунтованими, надуманими та є особистими припущеннями позивача, які не грунтуються на нормах матеріального права та фактичних обставинах справи. На підставі наведеного просили відмовити у задоволенні позову.
29.12.2020, заступником керівника Тячівської місцевої прокуратури, Ю. Варга подано заяву про зміну предмета позову.
19.01.2021 представником відповідача, Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області, головою ліквідаційної комісії І. Завальнюком подано відзив на заяву Тячівської місцевої прокуратури про зміну предмета позову.
Ухвалою суду від 13.05.2021, замінено у цивільній справі за позовом Тячівської місцевої прокуратури Закарпатської області в інтересах держави до Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області, ОСОБА_3 про визнання наказу недійсним та витребування земельної ділянки вартістю 456100 гривень первісного відповідача, ОСОБА_3 на належного відповідача ОСОБА_2 , ІПН: НОМЕР_1 , мешканку АДРЕСА_1 . Залучено до участі в розгляді справи, в якості третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_3 , мешканця АДРЕСА_2 ; ОСОБА_4 , мешканку АДРЕСА_2 . Відкладено підготовче засідання на 11 год. 00 хв. 22 липня 2021 року.
Ухвалою суду від 13.12.2021 відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області, в.о. начальника Хранюка Б. про заміну відповідача належним відповідачем та залучення третьої особи без самостійних вимог на предмет спору. Підготовче провадження у справі закрито. Призначено справу до судового розгляду по суті на 31 березня 2022 року.
Прокурор Рахівського відділу Тячівської окружної прокуратури, Ластовичак В.Ю. у судовому засіданні змінені позовні вимоги підтримав з підстав наведених у заяві про зміну предмета позову. На задоволені змінених позовних вимог наполягає. Просив стягнути з відповідачів сплачений судовий збір.
Представник відповідача Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області у судове засідання, повторно не з`явився. Про день, час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином, що стверджується роздруківкою з трекінгу відправлень "Укрпошти". Причину неявки суду не повідомили. Заяв про відкладення розгляду справи не подавали.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання, повторно, не з`явилася. Про день, час та місце проведення судового засідання повідомлялася належним чином, шляхом опублікування оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, однак відзиву на день судового розгляду справи не надала.
Відповідач ОСОБА_3 у підготовче засідання не з`явився. Його представник, адвокат Поштак Ю.С. у судовому засіданні позовні вимоги не визнала. Вважає, що прокурором обрано неправильний спосіб захисту, прокуратура звернулася в суд з позовом до неналежного відповідача. На підстиаві наведеного, просила відмовити у задоволенні позову.
Третя особа без самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_4 у судове засідання, повторно не з`явилася. Про день, час та місце проведення судового засідання повідомлялася належним чином, що стверджується роздруківкою з трекінгу відправлень "Укрпошти". Причину неявки суду не повідомила. Заяв про відкладення розгляду справи не подавала.
Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, взявши до уваги відзив на позов, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, приходить до наступного висновку.
Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.
Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 04.08.2016 звернувся із клопотанням до Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтованою площею, 0,12 га для особистого селянського господарства за межами населеного пункту на території Чорнотисянської сільської ради, полонина Довга за межами населеного пункту, Рахівського району, Закарпатської області. Також, у поданому клопотанні ОСОБА_3 вказав, що земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства безоплатно у власність не отримував.
Наказом Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області від 08 вересня 2016 року №2657-СГ надано ОСОБА_3 дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність із земель сільськогосподарського призначення державної власності, орієнтованою площею, 0,12 га для особистого селянського господарства, розташованої за межами населеного пункту на території Чорнотисянської сільської ради, полонина Довга, Рахівського району, Закарпатської області.
Крім цього, судом встановлено, що 21.01.2003 розпорядженням голови Рахівської РДА Закарпатської області за №18 "Про передачу у приватну власність земельних ділянок" ОСОБА_3 передано у власність земельну ділянку площею 0,72 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського госполдарства, розташовану на ткериторії ур. "Плеші".
Також, на підставі вказаного розпорядження, головою Рахівської РДА, видано державний акт на право власності на землю серії Р4 №058642 відповідно до якого ОСОБА_8 набув безоплатно у власність земельну ділянку, площею 0,72 га, яка розташована на території Рахівської міської ради, урочище "Плеші", Закарпатської області, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається у порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.
Відповідно до пункту 10 частини другої статті 16 ЦК України цивільні права та інтереси суд може захистити в спосіб визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Згідно з частинами другою, третьою статті 78 ЗК України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.
Статтею 80 ЗК України встановлено, що самостійними суб`єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності, а також держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, на землі державної власності.
Згідно зі статтями 83, 84 ЗК України комунальною власністю є землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, в державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.
Відповідно до частини першої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.
Статтею 122 ЗК України передбачено, що вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування із земель державної чи комунальної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до п.«в» ч. 3 ст.116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян проводиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.
Виходячи зі змісту ч.4 ст.116 ЗК України, передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, проводиться один раз за кожним видом використання.
Відповідно п.б ч.1 ст.121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара
Статтею 152 ЗК України регламентовано, що захист прав на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання недійсним рішень, органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, застосування інших, передбачених законом способів.
У відповідності до приписів ч.ч.1,2 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Отже за загальним правилом, особа може звернутися до суду за захистом саме своїх порушених, невизнаних чи оспорюваних прав. Лише у виняткових та передбачених законом випадкам, певні органи чи особи, вправі звертатися до суду в інтересах інших осіб. В інших випадках, ЦПК України не передбачено права однієї особи звертатися до суду з позовними вимогами в інтересах іншої особи.
Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу (абзац перший частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).
Згідно з частиною першою статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.
Саме між сторонами в цивільному процесі виникає спір, саме вони є суб`єктами спірного матеріального правовідношення, і рішенням суду можуть вирішуватися питання про права та обов`язки виключно сторін у справі.
Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно правового висновку ВСУ у справі від 18 січня 2017 року у справі за № 6-2723цс16, одночасне пред`явлення віндикаційного позову про витребування майна із чужого незаконного володіння (позову власника, позбавленого володіння майном, про витребування майна від його володільця) та негаторного позову про визнання правочину недійсним із застосування реституції (позову про захист права від порушень, не пов`язаних з позбавлення володіння), тобто одночасне застосування статей 216 і 338 ЦК України, є помилковим, оскільки віндикаційний і негаторний позови вважаються взаємовиключними.
Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року (справа № 674/31/15-ц провадження № 14-288цс18) слід розмежовувати випадки застосування двосторонньої реституції як наслідку недійсності правочину та витребування майна від добросовісного набувача як способу захисту прав власника, порушених незаконним відчуженням цього майна.
Так, реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.
У зв`язку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину.
Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватися як підстава позову про повернення майна, яке було передане на виконання недійсного правочину та відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.
Захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до особи, яка незаконно володіє цим майном (у разі відсутності між ними зобов`язально-правових відносин), якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які, зокрема, дають право витребувати майно в добросовісного набувача.
Згідно ст.ст.387, 388 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:
1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;
2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;
3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.
Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.
Судом встановлено, що відповідно до пункту 4 Розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону України № 5245-УІ від 06.09.2012 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності", який набрав чинності з 01.01.2013, у державній власності залишено усі інші землі, розташовані за межами населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпункті "а" пункту 3 цього розділу.
Відповідно до вимог частини четвертої статті 122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.
Згідно з пунктом є-1) частини першої статті 15-1 ЗК України до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.
Центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб (частина четверта статті 122 ЗКУ).
Таким чином, повноваження щодо розпорядження земельними ділянками сільськогосподарського призначення державної власності, розташованими за межами населених пунктів, з 01.01.2013 належало центральному органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин (Держгеокадастру) та його територіальним органам.
Поряд з цим, відповідно до Закону України "Про внесення змін до Земельного кодексу України та інших законодавчих актів щодо удосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин" від 28.04.2021 №2194 передбачено, зокрема, передачу земель державної власності за межами населених пунктів (крім земель, які потрібні державі для виконання її функцій) до комунальної власності сільських, селищних, міських рад.
Так, з дня набрання чинності пунктом 24 розділу X "Перехідні положення" Земельного кодексу України (тобто з 27 травня 2021 року) до державної реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки державної власності, що передаються у комунальну власність територіальних громад, органи виконавчої влади, що здійснювали розпорядження такими земельними ділянками, не мають права здійснювати розпорядження ними.
Іншими словами, повноваження з розпорядження всіма землями державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах відповідних територіальних громад, крім земель, які залишаються у державній власності (наприклад, які використовуються органами державної влади, державними підприємствами, установами, організаціями на праві постійного користування, землі оборони, більшість земель лісогосподарського призначення, та інші) передано сільським, селищним, міським радам.
Натомість, як зазначено вище, прокурор, який діє в інтересах держави просить витребувати земельну ділянку в користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області (відповідача по справі), яке з 27 травня 2021 року втратило повноваження з розпорядження вказаним видом земельних ділянок. Більше того, відповідач, Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській області надало суду відзив на позов, в якому заперечує проти задоволення позову.
Таким чином, прокурор не вправі пред`являти позовні вимоги про витребування майна в інтересах відповідача по справі, який в свою чергу не має повноважень з розпорядження вказаним видом земельних ділянок.
Ясінянська селищна рада, до повноважень якої належить право розпоряджатися землями комунальної власності за межами населеного пункту, взагалі не залучена прокурором до участі у розгляді справи.
Таким чином, з огляду на приписи процесуального законодавства, вимоги зміненого позову Тячівської окружної прокуратури про витребування майна на користь Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області не можуть бути задоволені.
Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріально права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які були посилання як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд, прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову, у зв`язку з невірним обранням прокурором способу захисту порушеного права.
У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати у відповідності до ст.141 ЦПК України, слід залишити за позивачем.
Також, на підставі ч.9 ст.158 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у задоволені позову, слід скасувати заходи забезпечення позову, вжиті згідно ухвали Рахівського районного суду Закарпатської області від 06 березня 2020 року.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 141, 178, 263-265, 273, 279, 354, 355, п.15.5 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України, суд, -
У задоволенні позову Тячівської окружної прокуратури в інтересах держави до Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_4 про визнання наказу недійсним та витребування земельної ділянки вартістю 456100 гривень - відмовити.
Судові витрати залишити за позивачем.
Скасувати заходи забезпечення позову вжиті ухвалою суду від 06.03.2020.
Відомості щодо учасників справи:
- ОСОБА_2 , ІПН: НОМЕР_2 , мешканка АДРЕСА_1 ;
- ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_3 , мешканець АДРЕСА_2 .
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_4 , ІПН: НОМЕР_4 , мешканка АДРЕСА_2
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду.

Повне судове рішення складено 09 червня 2022 року.

Головуюча: М.О. Марусяк