Дата документу 26.05.2022
Справа № 501/4507/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2022 року м. Чорноморськ Одеської області

Іллічівський міський суд Одеської області у складі:

головуючого - судді Смирнова В.В.,

за участю секретаря судового засідання Кочкіної О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Чорноморськ Одеської області цивільну справу № 501/4507/21

за позовною заявою ОСОБА_1 , місце реєстрації та проживання за адресою: АДРЕСА_1

до

відповідача: ОСОБА_2 , місце реєстрації та проживає за адресою: АДРЕСА_2

предмет та підстави позову: про усунення перешкод у здійсненні права користування і розпорядження майном шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням, виселенням,

учасники справи не з`явилися.

негайно після закінчення судового розгляду, перебуваючи в нарадчій кімнаті, ухвалив рішення про наступне:

ВСТАНОВИВ:

І. Виклад позиції позивача та відповідача.

До суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування і розпорядження майном шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням, виселенням (а.с. 1-3). Позовні вимоги мотивує тим, що позивач ОСОБА_1 є власником кв. АДРЕСА_3 , за договором купівлі-продажу від 07.10.2021 року, відповідач ОСОБА_2 за довідкою про зареєстрованих осіб від 12.10.2021 року зареєстрований за адресою кв. АДРЕСА_3 . 13.10.2021 року позивач звернувся до ЦНАП у м. Чорноморськ, ВК ЧМР Одеської області з заявою про зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_2 у зв`язку з набуттям позивачем ОСОБА_1 права власності на квартиру, та від 18.10.2021 року, позивач отримав відмову про зняття з реєстрації відповідача, тому позивач змушений звернутись до суд, та просить суд:

Визнати ОСОБА_2 , такими, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_3 , що належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу посвідченому приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дімітровою Т.А. № 4743 від 07.10.2021 року витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №278469186 від 06.10.2021 року.

Висилити ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_3 , що належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу посвідченому приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дімітровою Т.А. № 4743 від 07.10.2021 року витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №278469186 від 06.10.2021 року.

Представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 надав відзив до суду, просив суд відмовити в задоволенні заявлених вимог (а.с. 37-42).

ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи.

Представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_4 від 09.02.2022 року надав до суду заяву про розгляд справи без їх участі, підтримав позовні вимоги, просив суд задовольнити позов (а.с. 28).

Представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 надав до суду клопотання про відкладення слухання справи (а.с.23-24).

23.02.2022 року представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 надав до суду заяву про поновлення та продовження строку (а.с. 33).

23.02.2022 року представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 надав відзив до суду, просив суд відмовити в задоволенні заявлених вимог (а.с. 37-42).

11.05.2022 року представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_4 надав до суду відповідь на відзив, просив суд заперечення відповідача відхилити та задовольнити позов (а.с. 47-50).

ІІІ. Інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 13.12.2021 р. відкрито провадження та справу призначено до розгляду у спрощеному порядку (а.с. 20).

Судом на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст правовідносин.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником кв. АДРЕСА_3 , за договором купівлі-продажу від 07.10.2021 року (а.с. 6-9).

Відповідно довідки № 15-6250 від 12.10.2021 року за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровано ОСОБА_2 (а.с. 10).

Згідно заяви від 13.10.2021 року про зняття з реєстрації місця проживання, ОСОБА_1 звернулвся до відділу реєстрації обліку осіб ВК ЧМР Одеської області щодо зняття з реєстрації ОСОБА_2 , в чому йому було відмовлено (а.с. 11-12).

V. Оцінка Суду.

Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 321 ч. 1 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Усунення перешкод власник може вимагати навіть тоді, коли ці перешкоди не пов`язані з позбавленням його володінням майном.

Вищенаведені норми цивільного законодавства України дають підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.

Разом з цим, згідно ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, що проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Звернувшись до суду з даним позовом, позивач посилалися на те, що реєстрація відповідача фактично позбавляє його розпоряджатися своїм майном та порушено його конституційне право на житло.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону №898-IV, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Аналогічний висновок висловлено і в постанові від 21 грудня 2016 року у справі №6-1731цс16.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

За положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Разом з тим з усталеної практики Верховного Суду України вбачається, що у такому випадку необхідно захистити права колишнього власника, застосувавши положення статті 109 ЖК УРСР, яка передбачає можливість виселення попереднього власника лише з наданням іншого житлового приміщення.

Верховний Суд України у постанові від 22 червня 2016 року у справі №6-197цс16 зробив правовий висновок, згідно з яким за змістом ч.2 ст. 40 Закону №898-IV та ч.3 ст. 109 ЖК УРСР (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

В усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року у справі №6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі №6-1731цс16, роз`яснено порядок застосування статті 40 Закону №898-IVта статті 109 ЖК УРСР. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону №898-IV, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Законом України від 22 вересня 2011року №3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК УРСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Тривалий час проживання у спірній квартирі/будинку особи, яка не має іншого житла, є достатньою підставою для того, щоб вважати квартиру/будинок житлом цієї особи в розумінні ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідне положення міститься у постанові КЦС ВС від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18.

При вирішенні даної справи, встановлюючи баланс між інтересами, зареєстрованого у спірній квартирі ОСОБА_2 у збереженні житла та інтересами нового власника, оцінивши у сукупності з іншими доказами у справі доводи про те, що відповідач тривалий час проживає у квартирі, з`ясувавши зв`язок відповідача із спірною квартирою як із житлом, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача про виселення та зняття з реєстрації за місцем проживання ОСОБА_2 , є не обґрунтованими і не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. 47 Конституції України, ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статтями ст.ст. 2, 4, 12, 76-81, 89, 133, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про:

Визнання ОСОБА_2 , такими, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_3 , що належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу посвідченому приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дімітровою Т.А. № 4743 від 07.10.2021 року витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №278469186 від 06.10.2021 року;

Виселення ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_3 , що належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу посвідченому приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дімітровою Т.А. № 4743 від 07.10.2021 року витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №278469186 від 06.10.2021 року - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення.

Суддя Іллічівського міського суду

Одеської області В.В.Смирнов