ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3347/22 Справа № 202/7876/20 Суддя у 1-й інстанції - Марченко Н. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2022 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макаров М.О.,

за участю секретаря - Заворотного К.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_3 ,

на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13 грудня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа - орган опіки та піклування адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради, про визначення місця проживання дитини, -

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2020 року позивач звернулась до суду з зазначеним позовом, обґрунтовуючи такі вимоги тим, що у зареєстрованому шлюбі з відповідачем вони мають малолітню дитину: ОСОБА_6 , 2019 року народження, також позивач від першого шлюбі має малолітнього сина ОСОБА_5 , 2016 року народження, які зареєстровані за адресою АДРЕСА_1 , яка на праві власності належить відповідачеві, однак після припинення шлюбних відносин між сторонами, позивач та діти фактично проживають разом із матір`ю ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_2 , проте, не зважаючи на те, що з відповідачем вони припинили сімейні відносини і проживали окремо, відповідач став погрожувати відібранням спільної дитини ОСОБА_6 і суперечки з приводу місця проживання дитини стали постійними, внаслідок чого 22 листопада 2020 року відносно відповідача складено терміновий заборонний припис стосовно кривдника серії АА №23540, у зв`язку з чим вона тривалий час позивач змушена винаймати за договором оренди квартиру за адресою АДРЕСА_2 , яка обстежувалась представниками органу опіки та піклування на предмет відповідності умовам проживання малолітньої дитини ОСОБА_6 , тому позивач просила суд визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з матір`ю - ОСОБА_2 .

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13 грудня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Визначено місце проживання дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із матір`ю ОСОБА_2 .

Вирішено питання розподілу судових витрат у справі (а.с.115-119).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_3 03 лютого 2022 року подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити (а.с.124-136).

ОСОБА_2 , скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, подала 31 березня 2022 року відзив на апеляційну скаргу, в якій зазначила про недоведеність тверджень ОСОБА_3 , зазначених в апеляційній скарзі та просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, а в задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 21 вересня 2018 року був зареєстрований шлюб між громадянином України ОСОБА_3 , 1973 року народження, та громадянкою Російської Федерації ОСОБА_2 , 1983 року народження.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилася дочка ОСОБА_6 , на час розгляду справи якій виповнилося 2 роки 8 місяців.

У період шлюбу сторони разом із дочкою та старшим сином позивача проживали в квартирі відповідача за адресою: АДРЕСА_1 , де вони залишаються зареєстрованими по теперішній час.

На час розгляду справи сторони проживають окремо, позивачем подано позов про розірвання шлюбу, внаслідок чого позивач разом із дітьми проживає окремо від відповідача в орендованому нею житлі за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно з актом обстеження вказане житло має задовільні умови для проживання: наявне місце для відпочинку, ліжка, диван, дитяче ліжко, стіл, шафа, дитяче крісло, іграшки та книжки, сезонний одяг, взуття.

Судом першої інстанції вірно з`ясовано, що предметом цього спору є визначення місця проживання спільної дитини.

Органом опіки та піклування адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради надано висновок від 21 травня 2021 року, згідно з яким в інтересах дитини є доцільним визначення місяця проживання дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із матір`ю ОСОБА_2 .

Отже, задовольняючи позовні вимоги позивача, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості, доведеності та того, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини судом беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини (2 роки 8 місяців), стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, а також те, що визначальне значення при вирішенні даного спору щодо місця проживання дитини має забезпечення найкращих інтересів самої дитини, яка постійно проживає з матір`ю, якою в цілому створені належні умови для її розвитку та виховання, хоча б і на квартирі, яку вона винаймає, яка офіційно працевлаштована, на даний час перебуває у відпустці по догляду за дитиною, має власне житло в Російській Федерації, від здачі якого в оренду отримує щомісячний дохід, постійно займається доглядом за малолітньою дочкою та її вихованням.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Згідно з частиною четвертою статті 29 ЦК місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження начального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Частиною 1 ст. 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Колегія суддів відзначає, що згідно вимог ч.1 ст. 161 СК України спір вирішується не з приводу встановлення адреси місця знаходження дитини, а з приводу проживання дитини з одним із батьків, які є вільними у виборі місця проживання та пересуванні в силу ст. 33 Конституції України, ч.ч.1, 6 ст. 29 ЦК України, ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та можуть мати одночасно кілька місць проживання (ч.6 ст. 29 ЦК України), і у такому разі особа здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором (ст. 6 Закону № 1382-IV), а наявність такої реєстрації не обмежує право особи на вибір іншого місця проживання.

В даному випадку між сторонами наявний спір про місце проживання дитини з одним із батьків, за обставин невизнання інших складових проживання з позивачем, як то визначення позивачем помешкання, місця розташування такого житла, ступені його комфортності, наявності сварок та суперечок з цього питання, як і з будь-якого іншого питання стосовно дитини, тощо.

Згідно зі ст.8 закону «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів.

Згідно зі ст. ст.18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою ВР від 27.02.91, держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання й розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання й розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі "М. С. проти України", заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Абзацом 2 ч.1 ст. 161 СК України передбачено, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

Доводи апелянта щодо неможливості застосування положень Декларації прав дитини до спірних правовідносин з підстав її нератифікування Україною висновків суду не спростовує та на застосовані судом першої інстанції норми права не впливає.

Крім того, доводи апелянта про те, що позов спрямований на безперешкодне вивезення дитини на постійне місце проживання за межі території України, в тому числі на територію російської федерації, де у позивача є власне майно, доказами не підтверджені та ґрунтуються на помилковому сприйнятті відповідачем чинного законодавства, оскільки відповідно до ст. ст. 157, 161 СК України визначення місця проживання дитини разом з одним із батьків не є підставою для вивезення дитини на постійне місце проживання за межі України без згоди іншого з батьків, і пов`язує можливість для самостійного вирішення тим із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, вирішує питання тимчасового, а не постійного, виїзду за межі України на строк до одного місяця та більше, однак виключно з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей, не інакше, окрім як за виключних обставин, передбачених абз.2 ч.5 ст. 157 СК України, що пов`язуються з тривалим невиконанням аліментних зобов`язань, а саме у разі: 1) наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, підтвердженої довідкою про наявність заборгованості зі сплати аліментів; 2) наявності заборгованості зі сплати аліментів, підтвердженої довідкою про наявність заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три місяці, якщо аліменти сплачуються на утримання дитини з інвалідністю, дитини, яка хворіє на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісне орфанне захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, або на утримання дитини, яка отримала тяжкі травми, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, що підтверджується документом, виданим лікарсько-консультативною комісією лікувально-профілактичного закладу в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я.

Доводи апелянта про те, що таким рішенням суду його право на безперешкодне спілкування з дитиною для взяття участі у її вихованні у розумінні ст. 153 Сімейного кодексу України колегія суддів також відхиляє, оскільки в разі створення позивачем перешкод у спілкуванні відповідача з дитиною, він вправі вимагати встановлення порядку спілкування з дитиною, в тому числі вимагати примусового виконання судового рішення про визначення порядку його участі у вихованні та спілкування з дитиною, в тому числі відшкодування завданої цим шкоди, що є окремим предметом спору, а зустрічного позову щодо визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком відповідачем не заявлялось при розгляді справи судом першої інстанції.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із матір`ю ОСОБА_2 .

Приведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13 грудня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О.Макаров