Справа № 342/886/20
Провадження № 22-ц/4808/549/22
Головуючий у 1 інстанції Федів Л. М.
Суддя-доповідач Фединяк
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого Фединяка В.Д. ( суддя-доповідач)

суддів: Василишин Л.В. Максюти І.О.

секретаря Возняк В.Д.

з участю ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Городенківського районного суду від 24 січня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Кунисівської сільської ради, Чернелицької селищної ради Коломийського району Івано-Франківської області про визнання заповіт від 30 грудня 1981 року заповідачки ОСОБА_2 доказовим юридичним фактом посягання місцевою владою с. Кунисівці на її приватну власність та про визнання порушення права місцевою владою с. Кунисівці сім`ї ОСОБА_2 на житло, яке було у власності до порушення,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до Кунисівської сільської ради, Чернелицької селищної ради Коломийського району Івано-Франківської області про визнання заповіту від 30 грудня 1981 року заповідачки ОСОБА_2 доказовим юридичним фактом посягання місцевою владою с. Кунисівці на приватну власність заповідачки та про визнання порушення права місцевою владою с. Кунисівці сім`ї ОСОБА_2 на житло, яке було у власності до порушення.

Позовні вимоги мотивовані тим, що вона, як зацікавлена особа, яка проживала із заповідачкою ОСОБА_2 однією сім`єю із 1982 року. Івано-Франківський апеляційний суд за її позовом, як зацікавленої особи від 22.07.2019 року справа №342/542/18 провадження №22-ц/4808/942/19 визнав заповіт від 30 грудня 1981 року складений заповідачкою ОСОБА_2 з першого дня складання недійсним. Про те, що він не зареєстрований у Кунисівській сільській раді вона не знала, а дізналась під час судового процесу. Суддя Ничик Г.І. усно чинила тиск на ОСОБА_3 , на яку був складений даний заповіт щоб та вступила в прийняття спадщини, щиро пояснювала, які потрібні документи для вступу прийняття спадщини. Зазначає, що на початку 50-х років минулого століття, місцева влада поселила сім`ю ОСОБА_4 з чотирьма дітьми в одну кімнату сім`ї ОСОБА_2 . Саме в тій кімнаті сім`я ОСОБА_2 зберігала в скрині документи, які посвідчували, що їхня господарка була їхньою приватною власністю. Місцева влада силою погрожуючи Сибіром, убивством загарбала у сім`ї ОСОБА_2 половину хати та віддала ОСОБА_4 разом з прибудинковою землею. З дозволу місцевої влади, без жодних документів, на прибудинковій землі ОСОБА_2 , ОСОБА_4 побудував свою господарку. Щоб узаконити господарку ОСОБА_4 , місцева влада сім`ю ОСОБА_2 позбавила права власності на її господарку. Саме заповіт від 30 грудня 1981 р., який був складений ОСОБА_2 на ОСОБА_3 для передачі своєї господарки у спадщину, є юридичним документальним доказом, що влада посягнула на приватну власність. Просила визнати заповіт від 30 грудня 1981 року заповідачки ОСОБА_2 , жительки с.Кунисівці Городенківського району Івано-Франківської області доказовим юридичним фактом посягання місцевою владою с. Кунисівці на її приватну власність; визнати порушення права місцевою владою с. Кунисівці сім`ї ОСОБА_2 немайного права та на житло, яке було у власності до порушення.

Рішенням Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 24 січня 2022 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Кунисівської сільської ради, Чернелицької селищної ради Коломийського району Івано-Франківської області про визнання заповіту від 30 грудня 1981 року заповідачки ОСОБА_2 , що є доказовим юридичним фактом посягання місцевою владою с. Кунисівці на її приватну власність та про визнання порушення права місцевою владою с. Кунисівці сім`ї ОСОБА_2 немайного права та відновлення права, згідно закону, права на житло, яке було у власності до порушення відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення, посилаючись на те, що суд неповно з`ясував обставини справи, допустив порушення норм матеріального та процесуального права. Вказує, що районний суд і староста с. Кунисівці Липа П.Л. звинувачують її в тому, що вона проживала однією сім`єю із заповідачкою ОСОБА_2 в її господарці хоча «Заповіт» був складений на її рідну сестру ОСОБА_3 . Суд не дослідив чому у даному заповіті не вказано посвідчення особи, чи даний заповіт зареєстрований у Кунисівській сільській раді і чому він там зберігається, якщо ОСОБА_2 зареєстрованої немає, свідоцтва про реєстрацію та про смерть у сільської ради теж не зареєстровано. Важає, що місцева влада с.Кунисівці свідомо не дала дозволу на виготовлення паспорта ОСОБА_2 хоча у неї свідоцтво про народження було, 15 років отримувала пенсію. «Заповіт» від 30.12.1981 року складений заповідачкою ОСОБА_2 не був заповітом, судом не було перевірено законність його складання. Разом з тим, вказує, що ОСОБА_2 із своєю сім`єю проживали у будинку, але він їхнім не був, місцева влада продала дану господарку ОСОБА_4 .

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні ОСОБА_1 підтримала доводи апеляційної скарги просить їх задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що позивачем, під час розгляду даної справи, не доведено та не надано суду доказів того, що її права порушені та потребують захисту судом, а тому в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання заповіту від 30 грудня 1981 року від заповідачки ОСОБА_2 , жительки с.Кунисівці Городенківського району Івано-Франківської області, що є доказовим юридичним фактом посягання місцевою владою с. Кунисівці на її приватну власність; визнати порушення права місцевою владою с. Кунисівці сім`ї ОСОБА_2 немайного права та відновлення права, згідно закону, права на житло, яке було у власності до порушення слід відмовити. Крім того, суд звертає увагу на те, що позивач звертаючись до суду із даною позовною заявою, самостійно зазначає, що її, як позивача, право не порушено, але вона бажає і в цьому зацікавлена, щоб господарка ОСОБА_2 , яка була в приватній власності ОСОБА_2 , була узаконена згідно українського законодавства.

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, 30.12.1981 року ОСОБА_2 склала заповіт, який посвідчений виконавчим комітетом Кунисівської сільської Ради народних депутатів Городенківського району Івано-Франківської області. За даним заповітом одну половину своєї хати і хатнього майна з надвірними будівлями вона заповіла своїй внучці ОСОБА_3 ; на зворотній стороні заповіту зазначено, що заповіт зареєстровано в книзі для запису нотаріальних дій під №64.

Як вбачається із копії заповіту (примірник №2), який наявний в матеріалах справи, на зворотній стороні заповіту ОСОБА_2 від 30.12.1981 року зазначено, що його зареєстровано в книзі для запису нотаріальних дій під №64.

Однак, згідно викопіровки з книги для запису нотаріальних дій виконавчого комітету Кунисівської сільської ради Городенківського району Івано-Франківської області за 1981 рік під №64 нотаріальної дії зареєстроване свідоцтво про народження ОСОБА_8 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла, що підтверджується копією Свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 .

Заповіт від 30.12.1981 року ОСОБА_2 уже був предметом розгляду судів першої та апеляційної інстанції.

Так, у травні 2018 ОСОБА_1 зверталася в суд з позовом до Кунисівської сільської ради, в якому просила визнати заповіт, складений 30 грудня 1981 р. ОСОБА_2 на ОСОБА_3 не чинним; визнати прибудинкову територію 1,20 га власністю сім`ї ОСОБА_2 та зобов`язати місцеву владу упорядкувати документи на хату та землю, поставити тверді межі на місцевості.

Рішенням Городенківського районного суду від 11 травня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання нечинним заповіту, складеного 30 грудня 1981 р. ОСОБА_2 на ОСОБА_3 відмовлено в зв`язку з спливом позовної давності, про застосування якої заявлено представником відповідача сільським головою Кунисівської сільської ради Липка П.І. в задоволенні позову ОСОБА_1 визнати згідно документів (погосподарських книг, мапи) Кунисівської сільської ради прибудинкову територію 1,20 га по АДРЕСА_1 власністю сім`ї ОСОБА_2 та зобов`язати місцеву владу упорядкувати документи на хату та землю і поставити тверді межі на місцевості, - відмовлено за недоведеністю.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 22.07.2019 року рішення Городенківського районного суду від 11 травня 2019 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання нечинним заповіту, складеного ОСОБА_2 30 грудня 1981 року, на ОСОБА_3 у зв`язку зі спливом позовної давності скасовано, постановлено в цій частині нове судове рішення. В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Кунисівської сільської ради Городенківського району Івано-Франківської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_3 , про визнання нечинним заповіту, складеного ОСОБА_2 30 грудня 1981 року на ім`я ОСОБА_3 , - відмовлено. В решті рішення суду залишено без змін.

В постанові Івано-Франківського апеляційного суду від 22.07.2019 року, яка набрала законної сили 22.07.2019 року зазначено, що оскільки заповіт ОСОБА_2 від 30 грудня 1981 року не зареєстрований у книзі для запису нотаріальних дій виконавчого комітету Кунисівської сільської ради Городенківського району Івано-Франківської області за 1981 рік, він є недійсним через його невідповідність вимогам закону, в силу ст.ст. 47, 59 ЦК УРСР вважається недійсним з моменту його вчинення та не потребує визнання його таким судом.

Крім того, в постанові Івано-Франківського апеляційного суду від 22.07.2019 року вказано, що судом не враховано, що згідно повідомлення Городенківської районної державної нотаріальної контори Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області від 22.12.2018 року №3952/0116 та Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру №54603026 від 22.12.2018 року після смерті ОСОБА_2 спадкова справа не заводилася, спадщина ніким не приймалася, а тому права позивача в даному випадку не порушені.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

За змістом статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до визначення, яке міститься в статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно з частинами першою, другою статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Згідно з частиною другою статті 1267 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.3 ЦК України однією із засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (ч.1 ст. 8 Конституції України). Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України, забезпечуючи при цьому верховенство права. Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд.

Згідно з п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.

Згідно зі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється засадах змагальності. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови оппонента

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13 ЗК України).

Відповідно до частини третьої статті 13 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі показань свідків, письмових, речових доказів та електронних доказів, висновків експертів.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними (стаття 77 ЦПК України), допустимими (стаття 78 ЦПК України), достовірними (стаття 79 ЦПК України), а у своїй сукупності достатніми (стаття 80 ЦПК України).

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судом установлено, що ОСОБА_1 не подано будь- яких доказів, що Кунисівської сільською радою, Чернелицької селищної ради Коломийського району Івано-Франківської області заповітом від 30 грудня 1981 року заповідачки ОСОБА_2 допущені права чи охоронювані законом інтереси позивачки.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України.

Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

У засіданні апеляційного суду позивачка ОСОБА_1 не змогла пояснити, за захистом якого порушеного права вона звернувся до суду та які саме були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси відповідачами.

Колегія суддів погоджується, що позовні вимоги ОСОБА_11 не доведені належними і допустимими доказами щодо порушення її прав відповідачем.

Встановивши, що позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження позову, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .

Наведені у апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновком суду першої інстанції стосовно установлених обставин справи, містять посилання на факти, які були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись ст. 374, 375, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. Рішення Городенківського районного суду від 24 січня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає чинності з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з часу складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 01 червня 2022 року.

Судді: В.Д.Фединяк

Л.В.Василишин

І.О.Максюта