Справа № 369/5774/21
Провадження № 2/369/1256/22
РІШЕННЯ

Іменем України

31.05.2022 року м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Дубас Т.В.,

при секретарях судових засідань Мазурик Д.С., Шило М.І., Житар А.А.,

за участю представників позивача ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду № 6 в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про визнання права спільної сумісної власності та поділ майна, -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2021 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що він зареєстрував шлюб з ОСОБА_6 26 червня 2004 року. Мають неповнолітніх дітей. Спільне життя не склалось та 30 квітня 2019 року їх шлюб розірвано. За час перебування у шлюбі для проживання сім`ї був придбаний житловий будинок та земельна ділянка по АДРЕСА_1 ), який зареєстрований за відповідачкою. Вказав, що весь час він працював, мав гарний дохід. Натомість ОСОБА_6 фактично не працювала та не мала самостійного доходу, вона повністю займалась домашніми справами. Оскільки майно придбане за отримані ним кошти, тому дане нерухоме майно є їх спільною сумісною власністю.

Після припинення шлюбних відносин, йому стало відомо, що ОСОБА_6 одноосібно прийняла рішення про здачу в оренду житлового будинку та земельної ділянки. Його згоди не отримувала та не погоджувала будь-яких умов договору, орендну плату також отримувала одноособово. А згодом взагалі виставила будинок на продаж. Вважає своє право порушеним. У добровільному порядку дійти згоди щодо поділу майна не можуть.

Просив суд:

визнати житловий будинок загальною площею 348,8 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю ОСОБА_6 та ОСОБА_4 ;

визнати земельну ділянку площею 0,0368га з кадастровим номером :01:003:0368, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю ОСОБА_6 та ОСОБА_4 ;

визнати за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частину житлового будинку загальною площею 348,8 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

визнати за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частину земельної ділянки площею 0,0368га, з кадастровим номером :01:003:0368, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

27 травня 2021 року до суду надійшов відзив на позов відповідача Не погоджуючись з позовом ОСОБА_6 вказала, що вона з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі з 2004 року по 2019 рік, мають двох неповнолітніх дітей. За час шлюбу нею за особисті кошти було придбано житловий будинок та земельну ділянку АДРЕСА_1 . При придбанні майна позивач надав нотаріусу відповідні заяви. Тому, ОСОБА_4 жодного відношення до спірного майна не має. Вважає, що при поділі майна подружжя не може враховуватись наявність доходу лише в одного подружжя, коли інший з поважних причин не мав такого доходу. Так, після їх переїзду до України вона вимушена була не працювати та повністю присвятила себе родині. Фактично їх шлюбні відносини припинені ними ще з липня 2016 року і саме тому було придбане спірне нерухоме майно. У цей же час вони уклали договір про сплату аліментів на дітей. Вважає, що договори купівлі-продажу укладені відповідно до вимог закону, позивач надав заяву про придбання майна за її особисті кошти, тому жодне право позивача не є порушеним. Просила відмовити в задоволенні позову.

03 листопада 2021 року до суду надійшла відповідь на відзив. Позивач вказав, що за час їх шлюбу відповідачка не працювала та не мала самостійного заробітку. Дану обставину визнано представником відповідача в судовому засіданні, а тому придбати нерухоме майно за особисті кошти також не могла. У відповідача відсутні оригінали заяв ОСОБА_4 про придбання майна за особисті кошти, тому вони ставлять під сумнів даний доказ та суд не може брати його до уваги при прийнятті рішення. Житловий будинок та земельна ділянка були придбані за час зареєстрованого шлюбу за кошти, які отримані ним як заробітня плата, а тому майно є спільним майном подружжя. Відповідачка не надала доказів того, що їх шлюбні відносини припинені в 2016 році та у якості поділу майна на неї був придбаний будинок, тому не спростувала презумпції спільності майна подружжя. Просив позов задовольнити.

18 листопада 2021 року до суду надійшли заперечення ОСОБА_6 Вказано, що між ними є спір щодо сплати батьком аліментів на дітей за укладеним між ними договором. Вважає доводи позивача щодо нецільового використання аліментів безпідставними. Просила відмовити в задоволенні позову.

Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 травня 2021 року відкрито загальне позовне провадження по справі та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 жовтня 2021 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні.

Представники позивача в судове засідання 31.05.2022 з`явилися. Позов підтримали та просили суд задовольнити.

Відповідач та представник відповідача в судове засідання 31.05.2022 не з`явилися. Про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Причини неявки суду невідомі.

У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в розгляді справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Права члена сім`ї має одинока особа. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

При розгляді справи судом встановлено, що 26 червня 2004 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 зареєстровано шлюб У Хорошевському відділі РАЦС Управління РАЦС Москви, актовий запис №1187.

Рішенням Хорошевського районного суду м.Москви від 30 квітня 2019 року шлюб між сторонами розірвано та 26 червня 2019 року отримано свідоцтво про розірвання шлюбу.

Від шлюбу сторони мають дітей: ОСОБА_8 , 2006 року народження, та ОСОБА_9 , 2012 року народження.

Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Положення частини другої статті 3 СК України, згідно з яким подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно, стосуються лише офіційно зареєстрованих шлюбів.

За ст. 18 СК України кожен учасник сімейних правовідносин має право звернутись до суду за захистом свого права або інтересу. Способами захисту є встановлення правовідношення.

Посилання відповідача на те, що сторони не проживають разом з 2016 року суд до уваги не бере, оскільки належних та допустимих доказів цим обставинам суду не надав, обмежився лише власними поясненнями. Натомість позивач заперечував такі обставини, вказував на спільне проживання, ведення спільного господарства аж до розірвання шлюбу. Відповідач не надав доказів на спростування такого факту. З наданих сторонами доказів не можливо встановити саме з якого часу сторони припинили свої відносини, факт роздільного проживання судом не встановлювався. Враховуючи наведене, суд при вирішенні спору враховує факт перебування сторін у зареєстрованому шлюбі з 2004 року по 2019 рік.

Згідно ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 321 ЦК України, встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Статтею 334 ЦК України передбачено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ст.ст. 655, 657 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

30 вересня 2016 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку загальною площею 348,8 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

30 вересня 2016 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0368га з кадастровим номером :01:003:0368, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Статтею 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу.

Відповідно до ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 63 СК України визначено, що при здійснені подружжям права спільної сумісної власності дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Статтями 68, 69 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А отже дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч.1 ст. 70 Сімейного Кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

30 вересня 2016 року ОСОБА_4 надав нотаріально посвідчену заяву, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочаровою С.В., наступного змісту: «Я, ОСОБА_4 , даю свою згоду на купівлю моєю дружиною ОСОБА_6 нерухомого майна, а саме житлового будинку АДРЕСА_1 , за її особисті кошти, та житловий будинок, що набувається, буде її особистою приватною власністю. Придбаний житловий будинок не буде спільною сумісною власністю і не підлягатиме розподілу між нами. Цим заявляю, що погоджуюсь з тим, що ОСОБА_5 матиме право розпоряджатись належним їй житловим будинком без моєї згоди. Я, ОСОБА_4 , підтверджую, що дію вільно, цілеспрямовано, свідомо, добровільно, розумно та на власний розсуд, без будь-якого примусу, як фізичного, так і психічного, не порушуючи права третіх осіб, бажаючи реального настання правових наслідків, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, усвідомлюючи значення своїх дій та керуючими ними, не помиляючись щодо обставин, викладених у цій заяві, діючи без впливу обману, за відсутності впливу тяжкої обставини, що спонукають вчинити дану дію на вкрай невигідних умовах».

30 вересня 2016 року ОСОБА_4 надав нотаріально посвідчену заяву, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочаровою С.В., наступного змісту: «Я, ОСОБА_4 , даю свою згоду на купівлю моєю дружиною ОСОБА_6 нерухомого майна, а саме земельної ділянки площею 0,0368 га, кадастровий номер :01:003:0368, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , за її особисті кошти, та житловий будинок, що набувається, буде її особистою приватною власністю. Придбаний житловий будинок не буде спільною сумісною власністю і не підлягатиме розподілу між нами. Цим заявляю, що погоджуюсь з тим, що ОСОБА_6 матиме право розпоряджатись належним їй житловим будинком без моєї згоди. Я, ОСОБА_4 , підтверджую, що дію вільно, цілеспрямовано, свідомо, добровільно, розумно та на власний розсуд, без будь-якого примусу, як фізичного, так і психічного, не порушуючи права третіх осіб, бажаючи реального настання правових наслідків, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, усвідомлюючи значення своїх дій та керуючими ними, не помиляючись щодо обставин, викладених у цій заяві, діючи без впливу обману, за відсутності впливу тяжкої обставини, що спонукають вчинити дану дію на вкрай невигідних умовах».

Посилання позивача на те, що відповідачка не надала суду оригіналів цих заяв і як наслідок неможливість суду використовувати його як доказ, суд до уваги не бере. Так, при розгляді справи позивач не вказував, що він такої заяви не писав, не подавав нотаріусу, такої заяви за його підписом просто не могло бути, а лише вказував на відсутність оригіналу саме у відповідача. Суд враховує, що оригінал такої заяви має міститься у нотаріальній справі, позивач був обізнаний про укладені правочини придбання нерухомого майна ОСОБА_6 та ознайомлювався з текстом договорів, при цьому жодних зауважень не висловив.

Крім того, в п.5.8 укладеного договору купівлі-продажу житлового будинку є посилання на вищевказану заяву, та вказано, що «житловий будинок набувається ОСОБА_6 в особисту приватну власність згідно поданою її чоловіком ОСОБА_4 заявою про те, що житловий будинок набувається дружиною за її особисті кошти в особисту приватну власність, справжність підпису на якій засвідчено 30 вересня 2016 року Бочаровою С.В. , приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, за реєстровим №1848».

У п.23 укладеного договору купівлі-продажу земельної ділянки є посилання на вищевказану заяву, та вказано, що «земельна ділянка набувається ОСОБА_6 в особисту приватну власність згідно поданою її чоловіком ОСОБА_4 заявою про те, що житловий будинок набувається дружиною за її особисті кошти в особисту приватну власність, справжність підпису на якій засвідчено 30 вересня 2016 року Бочаровою С.В. , приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, за реєстровим №1849».

Відповідно до п.п. 22-25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11, від 21 грудня 2007 року поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

П.23 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Відповідно до п. 24 до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на ча,с розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Як доказ придбання майна позивач надав суду нотаріальну заяву від 29 листопада 2021 року, довідки про отриманий дохід та відсутність доходів у відповідача. Дані докази суд оцінює критично.

Так, одними із основоположних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними.

Ефективний захист прав особи має бути спрямованим на відновлення справедливості.

Тлумачачи закон під час його застосування до конкретних правовідносин та вирішуючи спір, суд повинен керуватися як завданням судочинства так і загальними засадами цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження №12-291гс18), зроблено висновок, що «добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків». Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 24 травня 2022 року по справі № 159/1519/21, від 18 травня 2022 року по справі № 303/7119/19.

Так, згідно пункту 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука а також зловживання правом в інших формах , що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають наметі стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною) .

У постанові Верховного Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 11 серпня 2021 року в справі №723/826/19 (провадження № 61-8810св20) вказано, що «приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) використовувала/використовували право на зло; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які потерпають від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин)».

Таким чином, суд приходить до висновку, що при придбанні майна колишнє подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_6 визначили статус грошових коштів та майна, яке набувається, за обопільною згодою, тому доводи позивача про відсутність доходу у дружини суд не бере до уваги. У матеріалах справи відсутні докази неправомірності укладеного правочину, та в цілому правомірність укладених договорів позивач не оспорював. Зважаючи на встановлені обставини, суд приходить до висновку, що ОСОБА_4 не надав суду доказів вкладення спільних коштів у купівлю спірного майна, та які б спростовували викладені у договорі, та поданій ним заяві, яку ним прочитано і підписано, обставини, а саме щодо згоди на придбання його дружиною за її особисті кошти майна, та виникнення внаслідок цього її особистої приватної власності.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні поданого позову.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Керуючись ст.ст.3, 18, 57, 60-61, 63, 65, 68-71 СК України, ст.ст. 3, 316, 321, 328, 334, 655, 657, ст.ст. 12, 76, 81, 141, 263-265, 268, 352, 354-355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про визнання права спільної сумісної власності та поділ майна- залишити без задоволення.

Повний текст рішення суду виготовлено 06.06.2022.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: Т.В. Дубас