Справа № 372/54/20 Головуючий 1 інстанція- Кравченко М.В.
Проваження № 22-ц/824/2059/2022 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

20 січня 2022 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

за участю секретаря Малашевського О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 21 квітня 2021 року у справі:

- за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів дарування, визнання права власності в порядку спадкування;

- за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа - ОСОБА_1 , про визнання заповіту недійсним,-

в с т а н о в и в:

У січні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, який надалі доповнив і мотивував тим, що 20 березня 2017 року приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Гринько А.П. було посвідчено заповіт, яким ОСОБА_6 заповів йому своє майно, а саме: житловий будинок на АДРЕСА_1 та присадибну земельну ділянку площею 0,126 га за цією ж адресою, а також заповів усі належні йому транспортні засоби.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер. 08 жовтня 2019 року при відкритті за його заявою спадкової справи приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Донченко В.Ю. він дізнався про існування договорів дарування будинку і земельної ділянки на АДРЕСА_1 , укладених 22 грудня 2009 року від імені ОСОБА_6 на користь відповідачки ОСОБА_1 , дійсність яких викликала у нього істотні сумніви.

Вважає, що договори дарування будинку і ділянки на користь ОСОБА_1 не укладалися, а є підробленими, оскільки він познайомився померлим ОСОБА_6 ще у 2011 році та почав з ним працювати, між ними склались тісні ділові та дружні відносини. ОСОБА_6 був священиком, а з 2015 року позивач теж став священиком після чого їх відносини тільки покращились. ОСОБА_6 піклувався про позивача та його сім`ю, а тому запропонував йому в 2015 році переїхати і проживати в побудованому ним будинку на АДРЕСА_1 . Пізніше, 19 червня 2015 року ОСОБА_6 оформив заповіт на позивача, а через два роки 20 березня 2017 року він сказав,

- 2 -

що доповнив колишній заповіт від 2015 року додавши інших осіб, як спадкоємців на інше майно, а позивачу залишив заповідане раніше майно та доповнив останній заповіт тим, що заповів позивачу всі транспортні засоби, що будуть йому належати на день смерті, при цьому, жодного разу не розповідав, що він вже раніше подарував своє майно відповідачці ОСОБА_1 з якою спадкодавець ОСОБА_6 ніколи не підтримував інших стосунків окрім того, що відповідачка була останні роки його домогосподаркою. На прохання позивача надати документи на заповідане йому майно відповідачка ОСОБА_1 не реагувала.

В ході розгляду справи ОСОБА_2 доповнив свої вимоги і просив визнати недійсними оспорювані договори дарування будинку і ділянки недійсними з підстав недотримання вимог ст.131 Закону України «Про нотаріат», як вчинені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Курковською Я.Л. із порушенням правил територіальності поза межами її нотаріального округу.

Окрім того, як йому стало відомо пізніше відповідачка 25 вересня 2019 року, тобто на п`ятий день після смерті ОСОБА_6 незаконно переоформила на себе автомобіль який належав померлому і був заповіданий позивачу. В період із 20 вересня по 08 жовтня 2019 року відповідачка ОСОБА_1 навмисно не реєструвала смерть ОСОБА_6 , займаючись переоформленням майна померлого на своє ім`я по підробленим документам.

У зв`язку з наведеним, після доповнення позовних вимог, просив скасувати державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, визнати недійсними: договір дарування, посвідчений 22 грудня 2009 року приватним нотаріусом Київського міського округу Курковською Я.Л., жилого будинку на АДРЕСА_1 , згідно якого ОСОБА_6 подаровано ОСОБА_1 жилий будинок загальною площею 225,3 м.кв., житлова площа 57.6 м.кв.; договір дарування, посвідчений 22 грудня 2009року приватним нотаріусом Київського міського округу Курковською Я.Л. щодо земельних ділянок розташованих на АДРЕСА_1 , а саме: земельної ділянки з кадастровим номером :01:043:0114 площею 0,1 га та земельної ділянки з кадастровим номером :01:043:0115 площею 0,026 га; договір купівлі-продажу від 25 вересня 2019 року автомобіля «TOYOTA», модель RAV4, 2017 року випуску, VIN-код НОМЕР_1 , р.н. НОМЕР_2 , укладеого ТОВ «АВТОСТЕЛ ТРЕЙД»; скасувати державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно приватної власності ОСОБА_1 на житловий будинок поАДРЕСА_1 площею 225,3 м.кв., житлова площа 57,6 м.кв., від 03 жовтня 2019 року, здійснену державним реєстратором Кисіль Г.В. Броварської державної адміністрації Київської області в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно згідно договору дарування жилого будинку серія номер 1955 від 22 грудня 2009року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Курковською Я.Л.; скасувати державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно приватної власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером :01:043:0114 площею 0,1 га, та земельну ділянку з кадастровим номером :01:043:0115 площею 0.026 га, які були зареєстровані 25 жовтня 2019 року державним реєстратором Дахно В.Б. Богданівської сільської ради Броварської державної адміністрації Київської області в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно згідно договору дарування жилого будинку серія номер 1957 від 22 грудня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Курковською Я.Л.; визнати за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування, на жилий будинок по АДРЕСА_1 , загальною площею 225,3 м.кв., житлова площа 57,6 м.кв. з належними до нього надвірними будівлями і спорудами (житловий будинок А, погріб Б, господ.блок В); визнати за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування на земельну ділянку на АДРЕСА_1 загальною площею 0,126 га, зокрема

- 3 -

на земельну ділянку площею 0,1га з кадастровим номером :01:043:0114 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилий будинок і господарських будівель та земельну ділянку площею 0,026 га з кадастровим номером :01:043:0115 з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства; визнати за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування на транспортний засіб - автомобіль «TOYOTA», модель RAV4, 2017 року випуску, VIN-код НОМЕР_1 , р.н. НОМЕР_2 ; визнати додатковою підставою для визнання недійсними, договорів дарування житлового будинку та земельних ділянок 0,1 га та 0.026 га на АДРЕСА_1 , посвідчених нотаріусом Київського міського округу Курковською Ю.Л. - незаконне вчинення нотаріальної дії поза межами нотаріального округу, що є порушенням вимог ст.131 Закону України «Про нотаріат», відшкодувати понесені судові витрати.

Відповідач ОСОБА_3 у червн 2020 року подав зустрічний позов, в якому просив визнати недійсним заповіт, складений 20 березня 2017 року його батьком ОСОБА_6 на користь позивача ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Гринько А.П. Вимоги мотивував тим, що померлий ОСОБА_6 , підписуючи оспорюваний заповіт та знаючи про відсутність у нього цього майна, мав намір обманути спадкоємців. Зокрема батько шляхом обіцянок залишити своє майно тримав біля себе робітників, які працювали у нього за ці заповіти, а тому на підставі ст.230 ЦК України даний заповіт необхідно визнати недійсним як укладений внаслідок обману.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 21 квітня 2021 рокупервісний позов ОСОБА_2 задоволено повністю. Визнано недійсним договір дарування, посвідчений 22 грудня 2009 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Курковською Я.Л. жилого будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , згідно якого ОСОБА_6 подаровано ОСОБА_1 жилий будинок загальною площею 225,3 кв.м, житловою площею 57,6 кв.м.; визнано недійсним договір дарування, посвідчений 22 грудня 2009 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Курковською Я.Л. щодо земельних ділянок розташованих за адресою жилого будинку АДРЕСА_1 , а саме: земельної ділянки з кадастровим номером :01:043:0114 площею 0,1 га та земельної ділянки з кадастровим номером :01:043:0115 площею 0,026 га; визнано недійсним договір купівлі-продажу №7627/19/004833 від 25вересня 2019 року автомобіля «ТОYОТА», модель RAV-4, 2017 року випуску, VIN-код НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_3 , вчиненого ТОВ «АВТОСТЕЛ ТРЕЙД»; скасовано державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно приватної власності ОСОБА_1 на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 225,3 кв.м, житловою площею 57,6 кв.м., здійснену 03 жовтня 2019 року державним реєстратором Броварської районної державної адміністрації Київської області Кисіль Г.В. (номер запису 33518660 від 03.10.2019 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно); скасовано державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно приватної власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером :01:043:0114 площею 0,1 га та земельну ділянку з кадастровим номером :01:043:0115 площею 0,026 га, здійснену 25 жовтня 2019 року державним реєстратором Богданівської сільської ради Броварського району Київської області Дахно В.Б. (номери записів 33846790, 33846320 від 03.10.2019 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно); визнано за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 225,3 кв.м, житловою площею 57,6 кв.м., з належними до нього надвірними будівлями і спорудами

- 4 -

(житловий будинок А, погріб Б, господ.блок В), на земельну ділянку загальною площею 0,126 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , зокрема на земельну ділянку з кадастровим номером :01:043:0114 площею 0,1 га з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель та земельну ділянку з кадастровим номером :01:043:0115 площею 0,026 га з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства; на транспортний засіб - автомобіль «ТОYОТА», модель RAV-4, 2017 року випуску, VIN-код НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_3 . Вирішено питання про судові витрати.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання заповіту недійсним відмовлено повністю.

Не погоджуючись із рішенням суду відповідача ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким у задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний задоволити у повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуальнеого і неправильне застосування норм матеріального права.

Скарга мотивована тим, що, незважаючи на подане представником відповідачки ОСОБА_1 адвокатом Клапчуком Ф.П. клопотання про відкладення розгляду справи, суд розглянув справу і виніс рішення, що порушило принципи справедливого судового розгляду та змагальності сторін, гарантованих ст.129 Конституції України та ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення ЄСПЛ у справах «Надточій проти України», «Бартая проти Грузії», Ван де Гурк проти Нідердандів») та позбавило відповідачку бути заслуханою і почутою судом. Судом при вирішенні первісного позову помилково застосовано нормативно-правовий акт, який на час укладання договорів дарування 22 грудня 2009 року не діяв, зокрема Правила ведення нотаріального діловодства, затверджені наказом МЮ України від 22 грудня 2010 року. Окрім того, помилковим є висновок суду про недотримання нотаріусом вимог ст.131 Закону України «Про нотаріат» як підставі для визнання недійсними оспорюваних договорів, оскільки посвідчення нотаріусом правочину не в межах свого нотаріального округу не впливає на форму правочину і не підпадає під вимоги про порядок його посвідчення, які можуть вплинути на його дійсність, а відтак норми ст.131 вказаного закону щодо заборони посвідчення правочину за межами нотаріального округу не можуть впливати на дійсність правочину. Сторона правочину не зобов`язана перевіряти вчинення нотаріусом дій у своєму окрузі, реєстра та бланки таких дій. Вважає, що визнання правочину недійсним з мотивів порушення ст.131 Закону України «Про нотаріат» порушує принцип свободи договору та позбавляє особу, яка набула таке майно у власність, права мирного володіння майном, передбаченого ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відсутність оспорюваних позивачем договорів дарування будинку і ділянки у архівних справах приватного нотаріуса Курковської Я.Л. теж не є підставою для визнання цих договорів недійсними. Посилання у рішенні на наявність у суду сумнівів щодо укладання оспорюваних договорів необгрунтовані, оскільки померлий ОСОБА_6 хворів на алкоголізм і стаціонарно лікувався від алкогольної залежності, його дії іноді не узгоджувалися з логікою, а поведінка для оточуючих була дивною, що у свою чергу викликає сумніви у законності заповіту на ім`я позивача.

Відповідач ОСОБА_3 рішення суду не оскаржив в тому числі в частині відмови у задоволенні поданого ним зустрічного позову.

Відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_5 в особі представника адвоката Скорік Ю.Б. подав відзив на апеляційну скаргу, де вказав, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно задоволивпервісний позов і відмовив у задоволенні

- 5 -

зустрічного позову, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.

Решта учасників правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

В суді апеляційної інстанції представник відповідачки ОСОБА_1 адвокат Клапчук Ф.П., подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримав, просив задоволити та скасувати рішення Обухівського районного суду Київської області як незаконне.

Позивач за первісним позовом ОСОБА_2 та його представник адвокат Сидоренко Л.Д., в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечували, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

Представник відповідача ОСОБА_5 адвокат Скорік Ю.Б.в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, вказала про правильність прийнятого судом рішення як щодо вирішення первісного, так і щодо відмови у задоволеннні зустрічного позову, який є безпідставнним.

ВідповідачіОСОБА_3 та ОСОБА_4 належним чином повідомлені щодо розгляду справи, що стверджується направленою згідно ч.6 ст.128 ЦПК України на електронну адресу представника ОСОБА_4 адвоката Бурбели Ю.С. судовою повісткою і повідомленням про її доставлення, а також телефонограмою складеною помічником судді про повідомлення ОСОБА_3 про час розгляду справи за вказаним ним номером телефону НОМЕР_4 . Відповідачі до суду не з`явилися, причин неявки не повідомили, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів не погодилася із думкою представника відповідачки ОСОБА_1 адвоката Клапчука Ф.П. про необхідність чергового відкладення справи з огляду на неявку відповідача ОСОБА_3 з таких міркувань.

Відповідно до ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи не перешкоджає розгляду справи, проте суд може відкласти розгляд справи, якщо повідомлені стороною причини неявки буде визнано поважними.

По-перше, дана справа розглядається апеляційним судом із липня 2021 року. Відповідач ОСОБА_3 повідомлявся апеляційним судом як про надходження аеляційної скарги, так і неодноразово повідомлявся про час розгляду даної справи, в тому числі засобами телефонного зв`язку за номером НОМЕР_4 , однак жодного разу протягом п`яти місяців не з`явився до суду, жодного разу не повідомив про причини неявки, жодного разу не скористався своїми процесуальними правами, зокрема не подав відзив на апеляційну скаргу, не подав до суду клопотання про відкладення тощо.

Така поведінка відповідача ОСОБА_3 на думку апеляційного суду свідчить про недобросовісність у здійсненні ним своїх процесуальних прав, що в тому числі підтверджують рішення ЄСПЛ у справі «Осман проти Сполученого королівства» та «Креуз проти Польщі», де ЄСПЛ вказав, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

У рішенні ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року № 3236/03, § 41 «Пономарьов проти України» суд вказав, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

У рішенні у справі «Каракуця проти України» ЄСПЛ відхилив скаргу на порушення доступу до суду, оскільки позивачі тривалий час не виявляли належної зацікавленості у розгляді їхньої справи, зазначивши, що право на доступ до правосуддя не є абсолютним. Сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у справі.

- 6 -

По-друге,відповідно до ч.ч.1, 2, п.10 ч.3 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Однією з основних засад здійснення цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом.

Окрім того, розгляд справи упродовж розумного строку є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, про що неодноразово вказував у своїх рішенням Європейський суд з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Дана справа не знаходить свого вирішення близько трьох років, що не відповідає встановленим процесуальним законом строкам і свідчить про порушення розумних строків її розгляду, причиною чого в тому числі є чисельні відкладення розгляду справи в суді першої інстанції за клопотаннями відповідачів та їх представників.

По-третє, представник відповідачкиОСОБА_1 адвокат Клапчука Ф.П. є одночасно представником відповідаач ОСОБА_3 в інших спорах за участю цих же осіб, про що вказав сампредставник у судовому засіданні.

З огляду на викладене, з урахуванням балансу інтересів сторін та з метою дотримання передбачених законом розумних строків розгляду справи, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідача, який повідомлений про розгляд справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6 .

За життя 20 березня 2017 року ОСОБА_6 склав нотаріально посвідчений заповіт, яким заповів ОСОБА_2 належне йому майно: житловий будинок, та земельну ділянку, площею 0,126 га за адресою АДРЕСА_1 , а також усі

- 7 -

належні заповідачу транспортні засоби. Заповіт посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Гринько А.П. та зареєстрований 20 березня 2017 року в реєстрі за № 246.

08 жовтня 2019 року спадкоємець померлого за заповітом позивач ОСОБА_2 звернувся із заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Обухівського районного нотаріального округу Київської області Донченко В.Ю., яким було відкрито спадкову справу № 10/2019 після смерті ОСОБА_6 .

При відкритті спадкової справи ОСОБА_2 дізнався про те, що заповідане йому нерухоме майно у вигляді жилого будинку і земельної ділянки на АДРЕСА_1 відчужене за договорами дарування від 22 грудня 2009 року на користь відповідачки ОСОБА_1 , яка 03 жовтня 2019 року здійснила реєстрацію права власності на жилий будинок у Броварській державній адміністрації Київської області, а 25 жовтня 2019 року здійснила реєстрацію праав власності на земельну ділянку у державного реєстратора Богданівської селищної ради Броварського району Київської області.

Згідно відповіді начальника Управління нотаріату Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України в архівних документах нотаріуса Курковської Я.Л. відсутні договори дарування житлового будинку та земельних ділянок посвідчені приватним нотаріусом Курковською Я.Л. 22 грудня 2009 року за реєстровими номерами 1955 та 1957. Також відповідно до справи № 02-33 том № 1 «Реєстр для реєстрації нотаріальних дій за 2009 рік від 22 грудня 2009 року реєстровий № 905, посвідчено договір купівлі-продажу будинку між фізичними особами відмінними від вказаних в ухвалі суду, договір викладений на спеціальному бланку нотаріальних документів серії ВММ № 001018. Того ж дня нотаріусом Курковською Я.Л. посвідчено договір купівлі-продажу земельної ділянки за реєстровим номером 907 між тими ж сторонами, договір викладений на спеціальному бланку нотаріальних документів серії ВММ № 001017.

Також, судом встановлено, що вищевказані оспорювані в первісному позові нотаріальні дії, щодо посвідчення приватним нотаріусом Курковською Я.Л. договору дарування серія та номер: 1955 (нотаріальний бланк ВММ 001018) посвідчений 22 грудня 2009 року приватним нотаріусом Київського міського округу Курковською Я.Л. жилого будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , а також договору дарування серія та номер: 1957 (нотаріальний бланк ВММ 001017) посвідчений 22 грудня 2009 року приватним нотаріусом Київського міського округу Курковською Я.Л. щодо земельних ділянок розташованих за вказаною адресою АДРЕСА_1 : земельна ділянка з кадастровим номером :01:043:0114 площею 0,1 га, та земельна ділянка з кадастровим номером :01:043:0115 площею 0.026 га. - вчинені нотаріусом Київського міського нотаріального округу Курковською Я.Л. щодо майна, яке територіально знаходиться поза межами м. Києва, а саме на території Київській області.

Окрім того, встановлено, що відповідачка ОСОБА_1 24 вересня 2019 року, тобто через чотири дні після смерті ОСОБА_6 від його імені переоформила та продала заповіданий позивачу ОСОБА_2 автомобіль «TOYOTA» RAV4 р.н. НОМЕР_2 .

Відповідно до наданих начальником територіального сервісного центру № 3244 МВС України в Київський області документів про перереєстрацію автомобіля «TOYOTA» RAV4, 2017 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 : 24 вересня 2019 року ТОВ «Автостел Трейд» для перереєстрації ТЗ, було оформлено договір комісії №7627/19/004833 де комісіонер ТОВ «Автостел Трейд» в особі Шевченко Г.В., а комітентом вказаний ОСОБА_6 1965 року народження від імені якого підписано даний договір. В подальшому, на підставі вказаного договору комісії, того ж дня 24 вересня 2019 року оформлений договір купівлі-продажу згідно якого відповідачка

ОСОБА_1 купила даний автомобіль у ТОВ «Автостел Трейд» за 382093,45грн.

Наведені обставини підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами.

Задовольняючи первісний позов ОСОБА_2 , суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що відповідно до наданих відповідачкою ОСОБА_1 копій оспорюваних договорів дарування будинку і ділянки від 22 грудня 2009 року, вони вчинені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Курковською Я.Л. із порушенням правил територіальності поза межами її нотаріального округу, що суперечить закону та є підставою для визнання цих правочинів недійсними.

Окрім того, вирішуючи спір, суд керувався тим, що позивач ОСОБА_2 оспорює сам факт укладення договорів дарування будинку і ділянки у встановленому законом порядку та за особистої участі спадкодавця ОСОБА_6 , що відповідачами не спростовано, належними і допустими доказами, зокрема відповідачка не вказала відомості про порядок, місце та обставини укладення, підписання, посвідчення та реєстрації оспорюваних правочинів, що вказує на те, що фактично оспорювані за первісним позовом правочини відчудження майна спадкодавця за його участю не укладались, ним не підписувались, нотаріально не посвідчувались, що свідчить про їх недійсність.

Це ж стосується договору купівлі-продажу автомобіля «TOYOTA», модель RAV4, р.н. НОМЕР_2 , який укладений від імені власника ОСОБА_6 25 вересня 2019 року, тобто через чотири дні після його смерті, що очевидно суперечить закону і є підставою для визнання його недійсним.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним, суд першої інтанції виходив з необгрунтованості та відсутності передбачених ч.2 ст.1257 ЦК України підстав для визнання заповіту недійсним, вказавши, що обставини, на які посилається ОСОБА_3 , як на підставу для визнання заповіту недійсним не знайшли свого підтвердження.

Колегія суддів частково погоджується із такими висновками, оскільки суд першої інстанції у порушення вимог ст.ст.263-264 ЦПК України в достатньому обсязі не визначився із характером спірних правовідносин та неправильно застосував норми матеріального права.

Відповідно до ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

За положеннями ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6 ст.203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до положень ст.131 Закону України «Про нотаріат» визначено, що нотаріальний округ - територіальна одиниця, в межах якої нотаріус здійснює нотаріальну діяльність і в межах якого знаходиться державна нотаріальна контора, в якій працює державний нотаріус, або робоче місце (контора) приватного нотаріуса.

Визнаючим недійсними оспорювані позивачем договори дарування будинку і земельної ділянки від 22 грудня 2009 року з підстав їх вчинення приватним нотаріусом із порушенням правил територіальності поза межами її нотаріального округу, суд не звернув уваги, що згідно положень ст.203 ЦК України під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому.

Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених у ст.4 ЦК України. Під вимогами, яким не повинен суперечити

- 9 -

правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних нормах.

В даному випадку посвідчення приватним нотаріусом оспорюваних договорів поза межами її нотаріального округу не є підставою для визнання недійсними оспорюваних позивачем договорів дарування, оскільки ст.131 Закону України «Про нотаріат» не є актом цивільного законодавства у розумінні ст.4, ч.1 ст.203 ЦК України, а відтак недотримання цієї норми не може нести будь-яких негативних наслідків для особи, яка такого порушення не вчиняла, оскільки таке застосування норм права було б порушенням принципу розумності, добросовісності та справедливості (ст.3 ЦК України).

Такий правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року в справі № 522/9893/17, де скасовуючи рішення апеляційного суду та залишаючи в силі рішення суду першої інстанції, яким відмовлено у задоволенні позову про визнання недійсним заповіту з підстав його посвідченння приватним нотаріусом поза межами нотаріального округу, Велика Палата вказала, що за вимогами ч.1 ст.203 ЦК України правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Отже, звертає на себе увагу те, що тут йдеться, по-перше, про зміст правочину, а не про його форму та порядок посвідчення; по-друге, про невідповідність змісту не законам, а саме актам цивільного законодавства. При цьому вивчення змісту спірного заповіту та текстів судових рішень не дали жодних доводів для визначення актів цивільного законодавства, яким би суперечив зміст заповіту. Посилання на вимоги ст.131 Закону України «Про нотаріат», п.2 глави 1 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусом України, затвердженого наказом МЮ України від 22 лютого 2012 року № 296/5, є недоречним виходячи з такого. По-перше, наведені нормативно-правові акти не є актами цивільного законодавства у розумінні ст.4, ч.1 ст.203 ЦК України. По-друге, недотримання і порушення правових норм, що в них містяться, не може нести будь-яких негативних наслідків для особи, яка такого порушення не вчиняла, оскільки таке застосування норм права було б порушенням принципу розумності, добросовісності та справедливості (ст.3 ЦК України). Порушення норм про необхідність додержуватися нотаріусом свого нотаріального округу може тягти відповідальність нотаріуса, передбачену законом, але не тягне нікчемність заповіту, посвідченого з таким порушенням. Адже правове регулювання порядку посвідчення нотаріусом правочинів лежить поза сферою ЦК України і не є матеріальним правом. Законодавство про нотаріат і нотаріальну діяльність не може чинити негативний вплив на матеріальне право - встановлювати підстави нікчемності правочину, якщо саме таких підстав для його нікчемності матеріальне право не містить».

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст.263 ЦПК України).

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року у справі № 219/11149/18, де скасовуючи судові рішення про визнання недійсними довіреностей та договору купівлі-продажу, Верховний Суд зазначив про те, що суди не врахували, що Закон України «Про нотаріат», Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України та Інструкція про вчинення нотаріальних дій нотаріусами України не є актами цивільного законодавства у розумінні ст.4, ч.1 ст.203 ЦК України, а тому в них не можуть міститися вимоги до змісту правочину, встановлені ч.1 ст.203 ЦК України.

Це по-перше.

По-друге, визнаючи недійсними оспорювані позивачем договори дарування будинку і земельної ділянки з підстав їх посвідчення поза межами її нотаріального округу, суд одночасно зробив висновок, що фактично дані правочини спадкодавцем не укладались, ним не підписувались, нотаріально не посвідчувались, що свідчить про їх недійсність.

- 10 -

Колегія суддів звертає увагу, що одночасне встановлення вказаних обставин виключається. Такі висновки суду першої інстанції є непослідовними та взаємовиключними, оскільки суд або встановлює, що договори дарування спадкодавцем укладалися і тоді згідно приписів ст.215 ЦК України вони можуть бути визнані недійсними за рішенням суду, або встановлює, що оспорювані договори спадкодавцем не укладалися і не підписувалися, що у свою чергу виключає можливість визнання їх недійсними.

При цьому правовий висновок про те, що договір, який неукладено, не може бути визнано недійсним міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц, в якій Велика Палата зазначила, що як встановлено судами непідписання однією із сторін оспорюваного договору оренди свідчить про недосягнення згоди між сторонами щодо умов договору, а відтак такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. За таких обставин Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України в постанові від 22 квітня 2015 року у справі № 6-48цс15 та зазначила, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено) не підлягає визнанню недійсним (п.7.17, 7.18, 7.34 постанови).

По-третє, визнаючи недійсними оспорювані позивачем договори дарування будинку і земельної ділянки з підстав їх посвідчення нотаріусом із порушенням правил територіальності, суд першої інстанції керувався наданими відповідачкою ОСОБА_1 копіями оспорюваних договорів дарування будинку і ділянки від 22 грудня 2009 року.

Наведене суперечить матеріалам справи, з яких вбачається, що відповідачка ОСОБА_1 протягом усього часу розгляду справи, який тривав більше двох років, не надала суду ні оригіналів оспорюваних позивачем договорів, ні належним чином завірених копій.

Наявні у справі ксерокопії договорів (т.2 а.с.71-72), надані не відповідачкою ОСОБА_1 , а представником відповідача ОСОБА_3 адвокатом Маркіним С.Г. При цьому вказані ксерокопії не посвідчені, більше того на них міститься напис адвоката Маркіна С.Г. про те, що оригінали у нього чи його довірителя відсутні, а є або у ОСОБА_1 , або у нотаріуса, який їх посвідчував.

Відповідно до вимог частин 2, 4 та 5 ст.95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

Взявши до уваги ксерокопії договорів дарування, як докази укладання оспорюваних договорів, які не посвідчені належним чином та подані учасником у якого відсутні їх оригінали, суд порушив приписи процесуального закону та взяв до уваги неналежні докази.

В той же час, неправильність висновків суду в частині вирішення вимог про визнання недійсними оспорюванихпозивачем договорів дарування будинку і земельної ділянки від 22 грудня 2009 року, не призвела до неправильного вирішення спору в частині вимог про скасування державної реєстрації речових прав на будинок і ділянку за ОСОБА_1 та визнання за ОСОБА_2 права власності в порядку спадкування на це спадкове майно з огляду на наступне.

Суд першої інстанції прийшов до вірних висновків про відсутність доказів укладення оспорюваних договорів дарування будинку і ділянки у встановленому законом порядку та за особистої участі спадкодавця ОСОБА_6 , оскільки відповідачка не довела як місце та обставини укладання, підписання та посвідчення цих договорів, так і не надала до суду

- 11 -

оригіналів чи належним чином посвідчених копій цих договорів.

Відсутність доказів укладення оспорюваних договорів в тому числі підтверджується листом начальника Управління нотаріату Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України в архівних документах нотаріуса Курковської Я.Л. відсутні договори дарування житлового будинку та земельних ділянок посвідчені приватним нотаріусом Курковською Я.Л. 22 грудня 2009 року за реєстровими номерами 1955 та 1957.

Водночас відповідно до справи № 02-33 том № 1 «Реєстр для реєстрації нотаріальних дій за 2009 рік від 22 грудня 2009 року реєстровий № 905, посвідчено договір купівлі-продажу будинку між фізичними особами відмінними від вказаних в ухвалі суду, договір викладений на спеціальному бланку нотаріальних документів серії ВММ № 001018. Того ж дня нотаріусом Курковською Я.Л. посвідчено договір купівлі-продажу земельної ділянки за реєстровим номером 907 між тими ж сторонами, договір викладений на спеціальному бланку нотаріальних документів серії ВММ № 001017.

Викладене в тому числі суперечить наявним у справі ксерокопіям договорів дарування будинку і ділянки, начебто посвідченим приватним нотаріусом Курковською Я.Л. 22 грудя 2009 року, викладеним на бланках серії ВММ № 001017 та ВММ № 001018.

Відповідно до наведеного вище правового висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 25 травня 2021 року в справі № 522/9893/17 правочин, який не вчинено (договір, який не укладено) не підлягає визнанню недійсним. У випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення (п.п.7.26, 7.34 постанови).

Отже, у випадку неукладеності договору визнання його недійсним закон не потребує.

Судом встановлено, що позивач у передбачений законом строк звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини і була заведена спадкова справа № 10/2019 після смерті ОСОБА_6 .

Тобто, позивач є таким, що прийняв спадщину.

Згідно ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки , що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що до спадкоємців, які прийняли спадщину, переходять усі права померлого спадкодавця, в тому числі права щодо судового захисту його порушених прав, пов`язаних із незаконним позбавленням спадкодавця права власності на майно (п.26 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розглядуцивільних і кримінальних справ № 5 від 7 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»).

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 23 січня 2013 року у справі № 6-164цс12. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого в спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК

З урахуванням наведеного, та встановлених по справі обставин, суд першої інстанції вірно скасував державну реєстрацію речових прав на будинок і ділянку за ОСОБА_1 та визнав за ОСОБА_2 права власності на спадкове майно, як за спадкоємцем

- 12 -

померлого за заповітом, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину.

Вказаний спосіб захисту прав позивача є ефективним та забезпечує реальне відновлення його порушених прав як спадкоємця.

Аналогічна правова позиція щодо правильності способу захисту у вигляді скасування державної реєстрації речових прав викладена у постанові Верховного Суду від 05 серпня 2020 року у справі № 125/702/17, де Верховний Суд зазначив, що реєстрація неукладеного між сторонами договору оренди, який позивач не підписував, порушує його права та законні інтереси. Загальними засадами державної реєстрації прав є, зокрема гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження. Обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права. При цьому, обраний позивачем спосіб захисту шляхом скасування державної реєстрації є ефективним, а задоволення позову в цій частині забезпечить реальне відновлення порушеного права.

Також, колегія суддів погоджується із рішенням суду в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля «TOYOTA», модель RAV4, р.н. НОМЕР_2 , яке відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до положень частин 1, 2 та 4 ст.25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження. Цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.

За змістом наведених норм здатність мати права та нести обов`язки спадкодавця ОСОБА_6 , в тому числі його здатність укладати будь-які угоди, припинилася у момент його смерті.

За таких обставин, укладання ОСОБА_6 24 вересня 2019 року, тобто через чотири дні після смерті договору комісії з ТОВ «Автостел Трейд» та послідуюче відчуження в цей же день від імені ОСОБА_6 спірного автомобіля за договором купівлі-продажу на користь ОСОБА_1 суперечить наведеним нормам та є підставою для визнання цього договору недійсним на підставі ч.1 ст.203, ст.215 ЦК України.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 про визнання складеного на ім`я позивача заповіту недійсним, суд першої інтанції вірно виходив з необгрунтованості зустрічних позовних вимог та відсутності передбачених ч.2 ст.1257 ЦК України підстав для визнання заповіту недійсним, вказавши, що правові та фактичні обставини зустрічного позову неконкретизовані та недоведені.

Колегія суддів вважає такі висновки правильними.

Згідно ч.2 ст.1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3 окрім подачі свого позову всупереч положенням ч.3 ст.12 ЦПК ст.81 ЦПК України, які покладають на сторону обов`язок довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, не надав до суду першої інстанції належних, допустимих та достатніх доказів, у розумінні ст.77-80 ЦПК України, які б підтверджували, що при складанні заповіту на ім`я позивача волевиявлення його батька не було вільним і не відповідало його волі.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , колегія суддів звертає увагу, що відповідач ОСОБА_3 заявив вимоги про визнання заповіту недійсним на підставі ст.230 ЦК України і обгрунтовував їх тим, що померлий ОСОБА_6 , підписуючи оспорюваний заповіт, мав намір обманути спадкоємців. Зокрема батько шляхом обіцянок залишити своє майно тримав біля себе робітників, які працювали у нього, а тому даний заповіт необхідно визнати недійсним як укладений внаслідок обману.

- 13 -

Таке обгрунтування вимог як фактичне, так і правове з посиланням на ст.230 ЦК України не грунтується на законі.

Особливості та підстави визнання заповіту недійсним врегульовані у главі 85 ЦК України, зокрема у ст.1257 ЦК України і розширеному тлумаченню не підлягають.

На заповіт, який є правочином, поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК України немає відповідного правила. Водночас загальні правила про правочин, у тому числі про їх недійсність, можуть бути поширені на заповіт у тому випадку, коли це не суперечить суті заповіту та природі спадкування (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року в справі № 522/9893/17 п.59).

В даному випадку закон не передбачає можливість визнання заповіту недійсним із заявлених ОСОБА_3 підстав, а саме внаслідок обману спадкоємців, оскільки заповіт є одностороннім правочином, а за змістом ст.230 ЦК України обман полягає в уведенні в оману одним учасником правочину іншого учасника цього ж правочину. Таке роз`яснення міститься у п.20 постанови Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», згідно якого норми ст.230 ЦК не застосовуються щодо односторонніх правочинів.

Це ж стосється посилань у скарзі на те, що померлий спадкоємець ОСОБА_6 хворів на алкоголізм і стаціонарно лікувався від алкогольної залежності, його дії іноді не узгоджувалися з логікою, а поведінка для оточуючих була дивною, що у свою чергу викликає сумніви у законності заповіту на ім`я позивача, які є бездоказовими.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Відповідно до ч.4 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення (п.п.113,114 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 522/9893/17).

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині визнання оспорюваних позивачем ОСОБА_2 договорів дарування будинку і ділянки від 22 грудня 2009 року хвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові в цій частині.

В іншій частині апеляційний суд залишає рішення суду першої інстанції без змін.

Доводи апеляційної скарги про те, що незважаючи на подане представником відповідачки ОСОБА_1 адвокатом Клапчуком Ф.П. клопотання про відкладення розгляду справи, суд розглянув справу і виніс рішення, що порушило принципи справедливого судового розгляду та змагальності сторін, гарантованих ст.129 Конституції України та ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення ЄСПЛ у справах

- 14 -

«Надточій проти України», «Бартая проти Грузії», «Ван де Гурк проти Нідердандів») та позбавило відповідачку бути заслуханою і почутою судом колегія суддів відхиляє як необгрунтовані.

Під час розгляду справи та ухвалення рішення інтереси відповідачки ОСОБА_1 представляв адвокат Маруга С.В., який приймав участь у всіх засіданнях, в тому числі в судовому засіданні, в якому було ухвалене рішення. З огляду на подачу клопотання адвокатом Клапчуком Ф.П., останній повідомив у судовому засіданні 21 квітня 2021 року, що він є повноважним представником ОСОБА_1 на підставі ордеру та договору, про наявність іншого представника йому невідомо і ОСОБА_1 про таке його не повідомляла.

За таких обставин суд першої інстанції вірно відмовив у задоволенні клопотання, оскільки у судовому засіданні приймав участь повноважний представник відповідачки.

При цьому посилання адвоката Клапчука Ф.П. у скарзі на те, що відповідачка була позбавлена парва бути заслуханою і почутою безпідставні, оскільки справа розглядалася близько двох років і майже в усіх засіданнях приймали участь як сама ОСОБА_1 , яка надавала суду пояснення, подавала суду різні заяви та клопотання, так і її повноважний представник, який надавав пояснення та наводив аргументи на переконання позиції відповідачки.

Доводи апеляційної скарги про помилковість висновків суду про недотримання нотаріусом вимог ст.131 Закону України «Про нотаріат» як підстави для визнання недійсними оспорюваних договорів, оскільки посвідчення нотаріусом правочину не в межах свого нотаріального округу не впливає на форму правочину і не впливає на його дійсність, доводи про те, що судом при вирішенні первісного позову помилково застосовано нормативно-правовий акт, який на час укладання договорів дарування 22 грудня 2009 року не діяв, зокрема Правила ведення нотаріального діловодства, затверджені наказом МЮ України від 22 грудня 2010 року, та доводи щодо помилковості висновків суду про відсутність оспорюваних позивачем договорів дарування будинку і ділянки у архівних справах приватного нотаріуса Курковської Я.Л. не є підставою для визнання цих договорів недійсними, апеляційним судом враховані при скасуванні рішення суду в частині визнання недійсними договорів дарування.

Доводи скарги про те, що визнання правочину недійсним з мотивів порушення ст.131 Закону України «Про нотаріат» порушує принцип свободи договору та позбавляє особу, яка набула таке майно у власність, права мирного володіння майном, передбаченого ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод колегія суддів відхиляє з викладених вище підстав.

При цьому, хоча рішення у вказаній частині скасовується і у визнанні недійсними договорів дарування відмовлено, колегія суддів вважає за необхідне проаналізувати посилання відповідачки на порушення її права мирного володіння майном.

Згідно положень ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до статей 317, 319, 321 ЦК України право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Власник майна володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Вирішуючи апеляційну скаргу колегія суддів відповідно до приписів ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ч.4 ст.10 ЦПК Українизастосовує при розгляді даної справи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї як джерело права.

- 15 -

Так згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції є попередження свавільного захоплення власності та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 01 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно, щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Отже, дана норма Конвенції дозволяє втручатися у здійснення особою права власності і обмежувати його виключно на умовах, передбачених законом, якщо таке втручання було пропорційним.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку втручання у право власності ОСОБА_1 шляхом скасування державної реєстрації її права власності на спірні будинок і ділянку, повністю відповідає статті 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки по-перше, таке втручання грунтується на законі, бо відповідачка не довела в суді першої інстанції факт укладання договорів дарування і як наслідок не довела правомірність набуття нею у власність будинку і ділянки, по-друге, таке втручання здійснене в інтересах суспільства для захисту прав спадкоємця ОСОБА_2 , який є спадкоємцем за заповітом і прийняв спадщину, і по-третє, є пропорційним, бо дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами відповідачки.

Доводи апеляційної скарги щодо безпідставності посилання у рішенні суду на недоведеність факту укладання оспорюваних договорів спростовуються матеріаласи справи та сукупністю встановлених судом обставин.

Як вище вказувалося, за більш як дворічний строк розгляду справи судами відповідачка ОСОБА_1 не надала ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції оригіналів оспорюваних позивачем договорів, як і не надала належним чином завірених копій.

Наявні у справі ксерокопії договорів (т.2 а.с.71-72), надані не відповідачкою ОСОБА_1 , а представником відповідача ОСОБА_3 адвокатом Маркіним С.Г. При цьому вказані ксерокопії не посвідчені, більше того на них міститься напис адвоката Маркіна С.Г. про те, що оригінали у нього чи його довірителя відсутні, а є або у ОСОБА_1 , або у нотаріуса, який їх посвідчував.

Окрім того, судом встановлено, що після укладення вказаних договорів 22 гудня 2009 року відповідачка не зареєструвала право власності ні на будинок, ні на ділянку.

Окрім того, встановлено, що у спірному будинку на АДРЕСА_1 проживав спадкодавець ОСОБА_6 , а на даний момент проживає поозивач ОСОБА_2 разом зі своєю родиною.

Наведені обставини у своїй сукупності переконливо свідчать про правильність висновків суду щодо відсутності доказів укладання оспорюваних договорів і не спростовані

- 16 -

відповідачкою.

Решта доводів апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо необхідності захисту прав позивача та відмови у зустрічному позові, обгрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Доводи відзиву на апеляційну скаргу відповідачаза зустрічним позовом ОСОБА_5 про правильність висновків суду щодо визнання недійсними договорів дарування будинку і ділянки від 22 грудня 2009 року, які вчинені приватним нотаріусом із порушенням правил територіальності поза межами її нотаріального округу, що суперечить закону ст.131 Закону України «Про нотаріат» колегія суддів відхиляє з викладених вище підстав, оскільки Закон України «Про нотаріат» не є актом цивільного законодавства у розумінні ст.4, ч.1 ст.203 ЦК України, а тому в ньому не можуть міститися вимоги до змісту правочину, встановлені ч.1 ст.203 ЦК України.

Це ж стосується посилань на відповідні правові позиції з цього питання, викладені у постановах Верховного Суду від 17 грудня 2020 року у справі № 466/2582/18 та від 05 серпня 2020 року справа № 450/1610/15-ц, де Верховний Суд вказав, що посвідчення правочинівз порушенням положень ст.131 Закону України «Про нотаріат» та вищевказаного Порядку є підставою для визнання їх недійсними, які суперечать положенням закону з таких міркувань.

З урахуванням логічного й системного тлумачення положень ст.ст.403-404 ЦПК України і ст.ст.13, 36, 45 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» можна зробити висновок, що у цивільному процесуальному законі визначені процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, які полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду.

Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів указує на те, що в цілях застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного цивільного суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки об`єднаної палати КЦС - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів КЦС.

Таким чином, у цьому випадку підлягає застосуванню не позиція, що міститься у наведених скаржником постановах колегії суддів КЦС, а саме висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року в справі № 522/9893/17 про те, що вимоги ст.131 Закону України «Про нотаріат» не є актом цивільного законодавства у розумінні ст.4, ч.1 ст.203 ЦК Україниі його недотримання не може нести будь-яких негативних наслідків для особи, яка такого порушення не вчиняла, який і врахований судом апеляційної інстанції при вирішенні даного спору.

Окрім того, наведене відповідає приниципу юридичної визначеності, бо якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123).

Даючи оцінку доводам учасників, викладеним у апеляційній скарзі і відзиві з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даній постанові, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не

- 17 -

можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування єдостатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.

Керуючись ст.ст.259, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити частково.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 21 квітня 2021 року в частині визнання недійсними договорів дарування жилого будинку і земельної ділянки, укладених 22 грудня 2009 року між ОСОБА_6 і ОСОБА_1 скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів дарування.

В іншій частині рішення Обухівського районного суду Київської області від 21 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: