Справа № 638/2277/19
Провадження № 2/638/747/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.02.2022 Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого Аркатової К.В.,

секретаря Рижикової В.Г.,

за участю представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

представника третьої особи ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Палєвої Олени Миколаївни, ОСОБА_4 , третя особа ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним, за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_5 до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Палєвої Олени Миколаївни, ОСОБА_4 , про визнання нотаріальної дії неправильно вчиненою (незаконною) та її скасування,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, в якому з урахуванням уточнених вимог просив визнати неправильно вчиненою (незаконною) та скасувати нотаріальну дію з нотаріального посвідчення договору дарування, укладеного між ним та ОСОБА_4 , яка вчинена приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Палєвою О.М. 24.01.2017 року за реєстровим № 121; визнати за ним право особистої приватної власності на 1/2 частку в праві власності на квартиру АДРЕСА_1 . Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що станом на час вчинення оскаржуваної нотаріальної дії він перебував у шлюбі з ОСОБА_4 з 04 серпня 1990 року, 29.03.2017 року, тобто після вчинення нотаріальної дії шлюб між ними розірвано. 24.01.2017 року приватним нотаріусом вчинення дія з нотаріального посвідчення договору дарування, укладеного між ним та ОСОБА_4 , за яким він подарував останній 1/2 частку у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 . Даний договір укладений з ініціативи ОСОБА_4 , при цьому за усною домовленістю між ними розподіл майна подружжя здійснюється у відповідності до норм Сімейного кодексу України в рівних частках. Крім того, між ними укладена низка договорів про поділ спільного майна подружжя, а саме 10.02.2017 року, 07.03.2017 року. Приватний нотаріус вчинив оскаржувану нотаріальну дію за зверненням ОСОБА_4 , яка перебувала з ним в дружніх стосунках та сплачувала витрати за її вчинення. Він вважав, що оскаржуваним договором здійснюється поділ майна подружжя, а не дарування частки квартири. Приватний нотаріус не ознайомив його зі змістом договору, не встановив волевиявлення та дійсні наміри сторони договору, наявність заперечень в учасників правочину. Крім того, він не розуміє українську мову, якою викладений договір, а тому не міг розуміти та не розумів його змісту та умов. На час складання оскаржуваного правочину та на теперішній час він має вади зору, у зв`язку з чим не мав змоги самостійно прочитати текст договору, а нотаріус в свою чергу не сприяла у здійсненні прав та законних інтересів як сторони договору при його нотаріальному посвідченні. Таким чином, вважає нотаріальну дію з посвідчення договору дарування, укладеного між ним та ОСОБА_4 неправильно вчиненою (незаконною) та такою, що підлягає скасуванню, а тому звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 15.05.2019 року відкрито провадження у справі.

03.09.2019 року відповідач приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Палєва О.М. надала суду письмовий відзив на позов ОСОБА_3 , згідно якого просила відмовити у задоволенні позовних вимог, вважаючи їх безпідставними, необґрунтованими, незаконними та такими, що не відповідають дійсності. Вказала, що її офіс як приватного нотаріуса та адреса приміщення, за якою укладений оскаржуваний договір знаходяться через стіну, а тому позивач особисто з нею знайомий, звертався за консультаціями, порадами та заходив часто поспілкуватися по сусідські. Квартира АДРЕСА_1 використовувалася подружжям ОСОБА_3 як салон весільного вбрання, це був їх спільний бізнес. Наприкінці 2016 року подружжя ОСОБА_3 звернулося до неї з питань поділу майна подружжя, тоді з`ясувалось, що спірна квартира належить позивачу особисто на підставі договору дарування від 2002 року, а оскільки вони вирішили все майно ділити порівну, то іншого способу аніж укласти договір дарування не існувало. Таким чином, за їх спільною волею і бажанням, укладений, а нею як нотаріусом посвідчений оскаржуваний правочин. Вказала, що позивач своїм підписом в оскаржуваному договорі підтвердив дійсність намірів, розуміння умов договору та правових наслідків і відсутність будь - яких заперечень щодо кожної умови договору. З приводу того, що позивач не володіє українською мовою вказала, що останній народився у м. Харкові, вивчав українську мову у школі, за попередніми договорами, що посвідчувалися нею у 2006 та 2010 роках, де стороною був позивач, він володів українською мовою, заперечень з цього приводу не мав. Твердження про вади зору позивача вважає безпідставними та необґрунтованими. Вказала, що вимоги позивача направлені по суті на позбавлення сторони договору дарування ОСОБА_4 права власності на частку квартири, свої дії в частині посвідчення оскаржуваного правочину вважає такими, що здійснені з суворим дотриманням діючого законодавства України.

Представник ОСОБА_4 16.02.2022 року надала відзив на позов, згідно якого просила відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 , вказавши про те, що позивачу у справі до підписання спірного договору нотаріусом роз`яснено зміст та значення договору, він своїм підписом підтвердив дійсність наміру укласти даний договір, підтвердив, що розуміє умови та правові наслідки, не має заперечень щодо кожної умови договору. Таким чином, на момент укладання договору дарування позивач усвідомлював значення своїх дій і розумів суть та умови договору, який підписував. Заява позивача про те, що він не розумів державну мову на час укладання договору не відповідає дійсності, оскільки останній особисто не заявляв про це нотаріусу. Докази, які надані позивачем про наявність вад зору на час укладання оскаржуваного договору, вважає не належними, оскільки містять численні суперечності та протиріччя в тексті. Таким чином, позивач розумів різницю між договорами дарування та поділу майна подружжя, на належному рівні знав українську мову та станом на 2017 рік не мав проблем із зором, а також те, що позивач особистим підписом засвідчив дійсність наміру укласти договір дарування від 24.01.2017 року, підтвердив, що він розуміє його умови та правові наслідки, не має жодних заперечень щодо кожної умови договору, має вільне волевиявлення, вважає вимоги позову безпідставними, незаконними та необґрунтованими та такими, що підлягають залишенню без задоволення.

16.11.2021 року до суду надійшов позов ОСОБА_5 - третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, в якій остання просить визнати неправильно вчиненою (незаконною) та скасувати нотаріальну дію з нотаріального посвідчення договору дарування між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , що вчинена приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Палєвою О.М. 24.01.2017 року, реєстровий № 121. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що є дружиною ОСОБА_3 . З початку 2017 року вони разом здійснювали ремонт приміщення за адресом: АДРЕСА_1 , вказане приміщення використовувалось ними в якості міні - хостелу. Вона була фізичною особою - підприємцем на час карантину припиняла цю діяльність, однак відновила її у 2021 році. 29.10.2021 року вони з позивачем у справі звернулися до приватного нотаріуса з метою відчуження 1/2 частки вказаного приміщення на її користь, проте нотаріус відмовила у здійсненні таких дій через суперечливі дані стосовно об`єкту відчуження, відсутність дозвільних документів на переобладнання квартири в нежитлове приміщення. Зі слів чоловіка їй відомо, що документами з приводу переведення квартири у нежитлове приміщення займалась на той час дружина позивача ОСОБА_4 , яка як виявилося приховала він позивача реальний стан приміщення квартири. Таким чином, вважає, що на час укладення оскаржуваного договору дарування квартири за адресом: АДРЕСА_1 не існувало, а існував інший об`єкт, який належним чином не був зареєстрований.

Ухвалою суду від 18.11.2021 року вказаний позов третьої особи ОСОБА_5 прийнятий до спільного розгляду з первісним позовом.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги ОСОБА_3 , просив їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_4 просила відмовити у задоволенні первісного позову та позову третьої особи ОСОБА_5 .

Представник третьої особи ОСОБА_5 підтримала позовні вимоги останньої, просила їх задовольнити.

Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Палєва О.М. в судове засідання не з`явилась, про день та час розгляду справи повідомлена належно, заяви про розгляд справи за її відсутності не надала.

З`ясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає первісні позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню в повному обсязі, а позов третьої особи - залишенню без задоволення, виходячи з наступного.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

У ст.6 Конвенції про захист прав людини і громадянина і основоположних свобод передбачено право людини на доступ до правосуддя, а ст. 13 - ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу щодо захисту цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. При цьому під ефективним способом слід розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, матиме найбільший ефект.

ОСОБА_3 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 з 04.08.1990 року до 29.03.2017 року.

24.01.2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Палєвою О.М., за яким ОСОБА_3 передав безоплатно у власність ОСОБА_4 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 .

Вказана квартира належала позивачу на підставі договору дарування від 07.03.2002 року.

Також, між сторонами укладалися договори про розподіл спільного майна подружжя 10.02.2017 року, 07.03.2017 року, 20.03.2017 року.

29.11.2017 року укладено шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , актовий запис № 5137.

29.10.2021 року постановою приватного нотаріуса Гібадулової Л.А. ОСОБА_3 відмовлено у посвідченні договору купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 , оскільки надані документи містять суперечливу інформацію стосовно об`єкту продажу.

Згідно довідки ТОВ "Харківське міське бюро нерухомості" від 28.09.2021 року за результатами обстеження квартири АДРЕСА_1 встановлено її переобладнання у нежитлові приміщення першого поверху № 2-1-:-2-9, загальною площею 73,2 кв.м., дозвільні документи не надані.

Відповідно до витягу з реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, документи на право проведення будівельних робіт на об`єкти за адресом: АДРЕСА_3 (нежитлові приміщення) відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин реалізується суб`єктом через його відповідне зовнішнє волевиявлення. Однак форма зовнішнього волевиявлення може виявитися неадекватною внутрішній волі суб`єкта правочину внаслідок неправомірних дій контрагента чи третіх осіб, внаслідок юридично значущої помилки у сприйнятті суб`єктом правочину його очікуваного юридичного результату. За таких обставин дії особи не можуть об`єктивно відображати внутрішню волю суб`єкта цивільних правовідносин досягти бажаного юридичного результату.

Будь-який правочин має набути чинності, тобто набрати юридичної сили. Для цього він має відповідати вимогам, встановленим законом. Правочин вважався чинним, а відповідно і правомірним, при його вчиненні мають бути дотримані такі умови як: законність змісту правочину; наявність у сторін (сторони) необхідного обсягу дієздатності; наявність об`єктивно вираженого волевиявлення учасника правочину та його відповідність внутрішній волі учасника правочину; відповідність форми вчиненого правочину вимогам закону; спрямованість волі учасників правочину на реальне досягнення обумовленого ним юридичного результату; відсутність спрямованості у вчинюваному батьками правочині на порушення прав та інтересів їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. У разі недотримання перерахованих вимог правочин є недійсним або може бути визнаний недійсним у порядку, встановленому цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У статті 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Якщо правочин встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника майнову або немайнову дію, то він не може вважатися договором дарування, оскільки правовою метою саме договору дарування є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Аналізуючи зібрані у справі докази, суд вважає, що позивачем не доведено факту того, що ОСОБА_3 під час укладання оскаржуваного правочину мав впевненість в укладенні договору поділу майна подружжя, оскільки є людиною обізнаною, з вищою освітою та мав змогу прочитати договір, де поставив власноручний підпис, погодившись зі всіма його умовами. Доводи про незнання української мови суд відхиляє через відсутність належних та допустимих доказів про це, в той час коли позивач мав право заявити нотаріусу про незнання української мови та просити здійснити переклад для розуміння суті правочину.

Докази, що надані позивачем про вади зору, та неможливість у зв`язку з цим прочитати текст укладеного договору дарування, суд не приймає, оскільки вони не містять відомостей про втрату зору в тому ступені, що позбавляло його можливості читати текст оскаржуваного договору. Крім того, ОСОБА_3 також мав право вказати у разі неможливості читати текст укладеного договору про це нотаріусу.

Разом з тим, зібрані у справі докази свідчать про те, що під час укладення договору дарування від 24.01.2017 року допущені істотні порушення в частині об`єкта договору, а саме квартири АДРЕСА_1 , якої фактично не існувало на момент укладення правочину, оскільки дана квартира на той час була переобладнана у нежитлові приміщення за відсутності дозвільних та технічних документів про це.

Таким чином, укладений договір від 24.01.2017 року стосується об`єкта нерухомого майна, якого фактично не існувало на час укладення.

Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку про задоволення позову ОСОБА_3 ..

З приводу позову третьої особи ОСОБА_5 , суд залишає його без задоволення через відсутність доказів про порушення прав оскаржуваним правочином, стороною якого остання не була, а тому її права не є порушеними внаслідок укладення цього договору.

Керуючись 3,11,12,114,263-265 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Палєвої Олени Миколаївни ( АДРЕСА_1 ), ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_4 ), про визнання договору дарування недійсним, - задовольнити.

Визнати недійсним договір укладений 24.01.2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 дарування (безоплатної передачі у власність) 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Палєвою Оленою Миколаївною 24.01.2017 року та зареєстрований у реєстрі за № 121.

У задоволенні позову ОСОБА_5 до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Палєвої Олени Миколаївни, ОСОБА_4 , про визнання нотаріальної дії неправильно вчиненою (незаконною) та її скасування, - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, починаючи з 28.02.2022 року.

Головуючий