Єдиний унікальний номер 266/7685/18
Номер провадження 22-ц/804/18/22
ПОСТАНОВА

І м е н е м У к р а ї н и

02 лютого 2022 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Биліни Т.І.,

суддів Баркова В.М., Пономарьової О.М.,

за участю секретаря Вороніної М.М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідач - Державна установа «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Донецькій області»,

представник відповідача - Д`яконова Кристина Ігорівна

третя особа - Фонд соціального страхування України,

третя особа - Донецька обласна профспілкова організація атестованих робітників органів внутрішніх справ,

третя особа - Комунальна установа «Маріупольська міська лікарні №9 медико-санітарної частини Департаменту морського флоту»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Донецькій області» та ОСОБА_1 , підписану представником ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 28 квітня 2021 року у складі суду Шишиліна О.Г., повний текст якого складено 11 травня 2021 року, у цивільній справі про стягнення матеріального забезпечення по листам непрацездатності, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

27 грудня 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Донецькій області» про стягнення матеріального забезпечення по листам непрацездатності, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Позовна заява, згідно уточнених вимог, мотивована тим, що з 29.03.2016 р. по 31.07.2018 р. він перебував у трудових відносинах з відповідачем, на посаді водія автотранспортних засобів. При звільненні відповідач не провів з ним повний розрахунок, а саме не провів донарахування та виплату відпускних за 2017 рік, не доплатив компенсацію, не здійснив оплату двох лікарняних листків АДГ №439515, АДГ №439634, не доплатив матеріальну допомогу по лікарняному листку АДГ №113814, не здійснив повернення грошових коштів, які були помилково утримані при звільненні за раніше оплачений лікарняний лист АДГ №113814, не доплатив матеріальну допомогу по лікарняним листкам за період хвороби з 09.10.2017 р. по 30.10.2017 р., не доплатив матеріальну допомогу по лікарняному листку АДГ №073951, не доплатив матеріальну допомогу по лікарняному листку по догляду за дитиною за період хвороби з 14.03.2018 р. по 23.03.2018 р.

Оскільки в день його звільнення відповідач не провів з ним повний розрахунок, чим трудові права його порушені з 31.07.2018 р. по даний час, просив зобов`язати відповідача виплатити суму в загальному розмірі 16017,79 грн., яка складається із: матеріального забезпечення по листах тимчасової непрацездатності АГТ №784427 від 01.01.2018 р. - 117,86 грн., АДГ №073951 від 11.01.2018 р. - 223,95 грн., недоплаченого матеріального забезпечення по листу тимчасової непрацездатності АГТ №785263 по догляду за дитиною за період хвороби з 13.03.2018 р. по 22.03.2018 р. - 1502,37 грн., утриманої матеріальної допомоги з зарплати за серпень 2018 р. по листу тимчасової непрацездатності АДГ №113814 від 14.06.2018 р. - 3886,27 грн., недоплаченої суми відпускних за 28 календарних днів в період відпустки з 01.08.2017 р. по 29.08.2017 р. - 10287,34 грн. Стягнути середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 01.08.2018 р. по день ухвалення рішення. Всі судові витрати покласти на відповідача.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 28 квітня 2021 року позовну заяву задоволено частково. Стягнуто з Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Донецькій області» на користь ОСОБА_1 суму відпускних 10287,34 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 15000 грн., які визначені без утримання податків й інших обов`язкових платежів, судові витрати на експерта в розмірі 25000 грн. В задоволені іншої частини позовних вимог - відмовлено. Вирішено питання щодо судового збору.

Задовольняючи частково позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено, що відповідачем здійснено обчислення допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю у порушення п. 3 Порядку, у зв`язку із чим позовні вимоги про стягнення допомоги по лікарняним АГТ №784427, АДГ №073951, АГТ №785263 не підлягали задоволенню, а також позивачем не доведено, що відповідачем здійснено утримання із заробітної плати по лікарняному АДГ №113814 в розмірі 3886,27 грн.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг та доводи

Не погодившись з даним рішенням, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, підписану представником ОСОБА_2 в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог та в цій частині постановити нове рішення про задоволення вимог та змінити рішення в частині стягнення розміру середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні.

Не погодившись з даним рішенням, відповідач Державна установа «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Донецькій області» подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та постановити нове, про відмову у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що його позовні вимоги були доведені і у якості обґрунтованості він надав суду висновок експерта. Вважає, що суд першої інстанції помилково відхилив висновок експерта, який на його думку є вірний.

В матеріалах справи мають місце письмові докази того факту, що відповідач безпідставно здійснив утримання із заробітної плати по лікарняному АДГ №113814 в розмірі 3886,27грн, але суд першої інстанції не надав їм належної оцінки.

Суд першої інстанції не обґрунтував в рішенні, чому саме занижена до 16% сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні від належної за розрахунком суми.

Апеляційна скарга Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Донецькій області» (надалі ДУ «ТМО МВС України по Донецькій області») мотивована тим, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з відповідачем, як водій автотранспортних засобів, та був внутрішнім сумісником, обіймаючи посаду сторожа на 0,5 ставки в період з 23.05.2016 року по 31.12.2017 року.

З огляду на той факт, що відпустка в період з 01.08.2017 року по 29.08.2017 року надавалась ОСОБА_1 за основною посадою - водій автотранспортних засобів, при здійсненні розрахунку суми відпускних, належних до сплати ОСОБА_1 за відпусткою за основною посадою, бухгалтерією ДУ «ТМО МВС України по Донецькій області» брались суми отриманої ОСОБА_1 заробітної плати за 12 місяців, які передують місяцю надання відпустки (період з серпня 2016 року по липень 2017 року включно), нараховані за основною посадою. Розрахунок проведено відповідно до вимог Порядку № 100, та ОСОБА_1 сплачено відпускні у розмірі 21 025,06 грн.

При цьому у відомості Пенсійного фонду за формою ОК-7, яка в якості первинного документу використовувалась експертом для розрахунку відпускних, належних до сплати ОСОБА_1 та на які посилається суд у своєму рішенні - за період з 01.08.2017 року по 29.08.2017 року на 28 календарних днів, міститься інформація про загальну суму нарахованої заробітної плати ОСОБА_1 за вказаний період, та відповідно в цю відомість включена і заробітна плата, яку ОСОБА_1 отримував у цей період в якості внутрішнього сумісника на 0,5 ставки, а саме сторожа.

Апелянт не погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині стягнення з ДУ «ТМО МВС України по Донецькій області» повної вартості понесених ОСОБА_1 витрат на проведення судової економічної експертизи у розмірі 25 000 грн.

При визначенні розміру судових витрат, які підлягають компенсації ОСОБА_1 при частковому задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, повинен був дотриматись положень ст. 141 ЦПК України, про пропорційність відшкодування понесених витрат при частковому задоволенні позовних вимог.

Доводи і заперечення інших учасників справи

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції підтримали доводи апеляційної скарги свого довірителя, просили їх задовольнити. Заперечували проти задоволення апеляційної скарги відповідача.

Представник відповідача ДУ «ТМО МВС України по Донецькій області» - Д`яконова К.І. заперечувала проти задоволення апеляційної скарги позивача, просила її залишити її без задоволення. Підтримала доводи апеляційної скарги свого довірителя, просили їх задовольнити..

Представник третьої особи Фонду соціального страхування України Морозова Л.О. підтримала позицію представника відповідача.

Позивач ОСОБА_1 , представник третьої особи Донецької обласної профспілкової організації атестованих робітників органів внутрішніх справ, представник третьої особи Комунальної установи «Маріупольська міська лікарні №9 медико-санітарної частини Департаменту морського флоту» в суд апеляційної інстанції не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Від третьої особи Комунальної установи «Маріупольська міська лікарні №9 медико-санітарної частини Департаменту морського флоту» надійшла заява про розгляд справи у відсутності представника.

Зважаючи на положення ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржуване рішення в повній мірі не відповідає, обставини судом першої інстанції встановлено не повно, як наслідок мають місце висновки, які зроблено помилково.

Відповідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з відповідачем з 29.03.2016 р. по 31.07.2018 р., працював на посаді водія автотранспортних засобів обслуговуючого персоналу ДУ «Територіальне медичне об`єднання МВС України по Донецькій області» та був внутрішнім сумісником, обіймаючи посаду сторожа на 0,5 ставки в період з 23.05.2016 року по 31.12.2017 року. Позивач був звільнений за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП згідно наказу №367ОС від 31.07.2018 р. (том 1 а.с. 28-29,30)

За відомостями Пенсійного фонду України про застраховану особу (Форма ОК-7) ОСОБА_1 нараховувалась ДУ «Територіальне медичне об`єднання МВС України по Донецькій області» заробітна плата в 2016 р. усього за рік - 322153,11 грн., в 2017 р. усього за рік - 242321,00 грн., в 2018 р. усього за рік - 48974,83 грн. (том 1 а.с. 31).

За даними трудової книжки страховий стаж позивача для обчислення розміру допомоги по тимчасовій непрацездатності становить 70% від середнього заробітку, що не заперечувалось сторонами.

У період роботи на підприємстві позивач неодноразово перебував на лікарняних, отримував компенсацію заробітної плати, проте, на час ухвалення рішення спірними є нарахування по лікарняним АГТ №784427, АДГ №073951, АГТ №785263, та утримання із заробітної плати по лікарняному АДГ №113814.

Згідно листка непрацездатності серія АДГ№073951 ОСОБА_1 перебував на амбулаторному лікуванні з 11.01.2018 р. по 29.01.2018 р. (том 1 а.с.59).

Відповідачем зроблено нарахування по лікарняному листу серія АДГ №073951 від 11.01.2018 р. ОСОБА_1 нарахована та сплачена сума компенсації в розмірі 8605,92 грн. за 19 днів, з них за рахунок роботодавця 2264,72 грн., за рахунок ФССТН 6341,20 грн. (том 2 а.с. 127).

Згідно листка непрацездатності серія АГТ №785263 ОСОБА_1 перебував на лікарняному по догляду за дитиною ОСОБА_4 з 13.03.2018 р. по 22.03.2018 р. (том 1 а.с.250).

Відповідачем зроблено нарахування по лікарняному листу серія АГТ №785263 від 13.08.2018 р. ОСОБА_1 нарахована та сплачена сума компенсації в розмірі 3530,53 грн. за 10 днів за рахунок ФССТН (том 2 а.с. 126).

Згідно листка непрацездатності серія АГТ №784427 ОСОБА_1 перебував на амбулаторному лікуванні з 01.01.2018 р. по 10.01.2018 р. (том 1 а.с.250).

Відповідачем зроблено нарахування по лікарняному листу серія АГТ №784427 від 01.01.2018 р. ОСОБА_1 нарахована та сплачена сума компенсації в розмірі 4529,44 грн. за 10 днів, з них за рахунок роботодавця 2264,72 грн., за рахунок ФССТН 2264,72 грн. (том 2 а.с. 128).

Судом досліджено висновок експерта на предмет встановлення правильності розрахунку по спірним лікарняним АГТ №784427, АДГ №073951, АГТ №785263 та не враховано його висновки так як розрахунок спірних лікарняних ним здійснено за формулою визначеною п. 14.

Оскільки судом встановлено на підставі досліджених доказів, що позивач тимчасово втрачав працездатність у зв`язку із загальним захворюванням та по догляду за хворою дитиною, у даному випадку вірним є застосування обчислення середньої заробітної плати для розрахунку виплат по лікарняним відповідно до п. 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, затвердженого постановою КМУ від 26.09.2001 року №1266.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено, що відповідачем здійснено обчислення допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю у порушення п. 3 Порядку, у зв`язку із чим позовні вимоги про стягнення допомоги по лікарняним АГТ №784427, АДГ №073951, АГТ №785263 не підлягають задоволенню.

Згідно листка непрацездатності серія АДГ №113814 ОСОБА_1 перебував на амбулаторному лікуванні з 14.06.2018 р. по 05.07.2018 р., належна до сплати сума компенсації за 22 дні. (том 1 а.с.60).

За рахунок відповідача по вказаному лікарняному листу здійснена виплата в сумі 1419,90грн., а інша сума була профінансована ФССТН.(т.3 а.с.95)

Позивачем не доведено, що відповідачем здійснено утримання із заробітної плати по лікарняному АДГ №113814 в розмірі 3886,27грн.

На підставі викладеного позовні вимоги про стягнення з Відповідача утримання із заробітної плати за серпень 2018 р. матеріальної допомоги по лікарняному АДГ №113814 не підлягають задоволенню.

Що стосується вимог позивача про стягнення недоплаченої суми відпускних за 28 календарних днів за період відпуски з 01.08.2017 р. за 28 календарних днів в розмірі 10287,34 грн. суд дійшов висновку про таке.

Згідно наказу №301 ОС про надання відпуски ОСОБА_1 була надана щорічна та додаткова відпустки за період роботи з 29.03.2016 р. по 28.03.2017 р. та з 01.08.2017 р. по 29.08.2017 р. на 28 календарних днів (том 2 а.с. 97).

За відомостями Пенсійного фронду України (форма ОК-7) позивачу нараховувалась заробітна плата з загальному розмірі за період з серпня 2016 р. по липень 2017 р. у серпні 2016 р. -40511,58 грн., у вересні 2016 р. -40505,54 грн., у жовтні 2016 р.- 40911,91 грн., у листопаді - 40505,54 грн., у грудні 2016 р. - 41811,90 грн. у січні 2017 р. - 39786,78 грн., у лютому 2017 р. -40735,74 грн., у березні 2017 р. - 29101,38 грн., у квітні 2017 р. - 29131, 39 грн., у травні 2017 р. - 29063,24 грн., у червні 2016 р. - 13701,08 грн., у липні 2017 р. - 10111,58 грн., що загалом становить 395877,66 грн. (том 1 а.с.31).

З відпускної записки для розрахунку суми нарахованих відпускних Відповідачем зазначені інші суми нарахувань за період з серпня 2016 р. по липень 2017 р. ніж зазначені у вищевказаній формі ОК-7, а саме у серпні 2016 р. - 31313,59 грн., у вересні 2016 р. - 31313,59 грн., у жовтні 2016 р.- 31313,59 грн., у листопаді - 31313,59 грн., у грудні 2016 р. - 29336,29 грн. у січні 2017 р. - 18748,00 грн., у лютому 2017 р. -18140,22 грн., у березні 2017 р. - 19184,00 грн., у квітні 2017 р. - 19184,00 грн., у травні 2017 р. - 19184,00 грн., у червні 2016 р. - 9047,00 грн., у липні 2017 р. - 7739,00 грн., що загалом становить 265816,87 грн., у зв`язку із чим сума відпускних склала 21025,06 грн. (том 1 а.с.43).

Таким чином нарахування за період з серпня 2016 р. по липень 2017 р. здійснене відповідачем відрізняються від офіційних даних зазначених у формі ОК-7.

З висновку судової економічної експертизи №01/11-20 від 12.11.2020 р. вбачається, що середня зарплата за один день позивача становить 1118,30 грн., кількість днів відпустки - 28, тому загальна сума відпустки становить 31312,40 грн. Суд погоджується з таким висновком експерта оскільки він розрахований на підставі поданих сторонами доказів та ґрунтуються на законі. (том 2 а.с.225- 254)

Різниця між нарахованими відпускними в розмірі 21025,06 грн. та сумою відпускних, яка повинна бути нарахована Позивачу в розмірі 31312,40 грн. становить 10287,34 грн., яка підлягає стягненню на користь позивача.

Середній заробіток за час затримки розрахунку з позивачем був зменшений із суми 93536,40 грн до 15000 грн, з мотивів компенсаторного характеру заходів відповідальності відповідача, співмірно розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні.

Витрати, пов`язані з розглядом справи підлягають компенсації в сумі 25000грн, що дорівнює вартості проведеної експертизи на підставі ухвали суду, оплаченої позивачем.(т.3 а.с.31)

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Чинним законодавством, зокрема нормами частини другої статті 21 Кодексу законів про працю України, надається право працівнику укладати трудові договори на роботу за сумісництвом. Сумісництво визначається як виконання працівником, крім основної, іншої регулярної оплачуваної роботи на умовах трудового договору у вільний від основної роботи час на тому ж чи на іншому підприємстві, в установі, організації чи у громадянина за наймом.

Умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ, організацій визначені постановою Кабінету Міністрів України від 03.04.93 р. № 245 (із змінами) (далі - постанова № 245) та Положенням про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ, організацій, затвердженим наказом Мінпраці, Мін`юсту і Мінфіну від 28.06.93 р. № 43, зареєстрованим у Мін`юсті 30.06.93 р. за № 76.

Колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з висновками суду першої інстанції в частині недоведеності позивачем безпідставного утримання відповідачем із заробітної плати раніше здійснеих виплат по лікарняному листу АДГ №113814 в розмірі 3886,27грн.

Відповідно до п. 1 ч.2 ст.15 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23.09.1999 №1105-XIV (далі Закон №1105) роботодавець зобов`язаний надавати та оплачувати застрахованим особам у разі настання страхового випадку відповідний вид матеріального забезпечення, страхових виплат та соціальних послуг згідно із цим Законом.

Відповідно до статті 31 Закону №1105 підставою для призначення допомоги по тимчасовій непрацездатністю є виданий у встановленому порядку листок непрацездатності.

Згідно статті 34 Закону №1105 фінансування страхувальників-роботодавців для надання матеріального забезпечення найманим працівникам здійснюється робочими органами Фонду в порядку, встановленому правлінням Фонду.

Порядок обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, затвердженого постановою КМУ від 26.09.2001 року №1266 (далі Порядок) визначає механізм обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням на випадок безробіття, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності (далі - страхові виплати), у разі настання страхового випадку, а також оплати перших п`яти днів тимчасової непрацездатності за рахунок коштів підприємства, установи, організації або фізичної особи, яка використовує працю найманих працівників (далі - роботодавці).

Відповідно до п. 2, 3 Порядку сума страхових виплат застрахованій особі та оплати перших п`яти днів тимчасової непрацездатності за рахунок коштів роботодавця обчислюється шляхом множення суми денної виплати, розмір якої встановлюється у відсотках середньоденної заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) залежно від страхового стажу, якщо його наявність передбачена законодавством, на кількість календарних днів, що підлягають оплаті.

Колегія суддів апеляційної інстанції не може погодитися з висновками суду першої інстанції, що позивач не довів утримання вказаної суми із належних йому виплат, бо вказана обставина спростовується копією розрахункового листа за серпень 2018 року, де зазначено, що сума в розмірі 3886,27грн. утримана із нарахувань позивачу та лікарняні у вказаній сумі повернуті, сума до видачі дорівнює 3159,58грн. Тому вважає доводи позивача в цій частині частково обгрунтованими.(т.1 а.с.33)

Отримання позивачем заробітної плати 08.08.2018 року в розмірі 3159,58 грн підтверджується випискою з карткового рахунку, відкритого в АТ КБ «ПриватБанк».(т.4 а.с.28)

В той же час, з висновку експерта, на який посилається позивач, вбачається, що нарахування по лікарняному листу №АДГ №113814 від 14.06.2018 року позивачу повинно було бути здійснено із середньоденної заробітної плати 235,39грн, з урахуванням коефіцієнту, що відповідає страховому стажу 70%, як наслідок сума лікарняного за рахунок коштів роботодавця дорівнює 1176,95грн, а сума лікарняного за рахунок коштів фонду соціального страхування дорівнює 4001,63грн, загальна сума лікарняного повинна дорівнювати 5178,58грн.

З розрахункового листа відповідача за серпень 2018 року вбачається, що нарахування лікарняного проведене з середньоденного заробітку в сумі 283,98грн., проте, вважаючи таке нарахування помилковим, відповідач скасував невірне нарахування шляхом утримання із заробітної плати та нарахував позивачу відшкодування за рахунок Фонду в сумі 3379,36грн, а з відрахуванням податків та обов`язкових платежів 27.08.2018 року виплатив, відповідно до відомості розподілення виплат ДУ ТМО МВС України по Донецькій області. 2720,44грн. Представниця позивача отримання вказаної суми позивачем не заперечувала.

Проте, дослідивши надані сторонами докази колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновків, що розмір середньоденної заробітної плати експертом здійснено вірно, оскільки для обчислення вказаної суми ним взяті дані з індивідуальних відомостей про застраховану особу Пенсійного Фонду, де зазначено нарахування по основній роботі та по роботі за сумісництвом.(т.1 а.с. 31)

Відповідач здійснив нарахування по лікарняному листу лише по заробітній платі, яку позивач отримував за основною роботою та не визначив суму нарахування по лікарняному листу по заробітній платі отриману позивачем за сумісництвом.

Як наслідок позивачу по лікарняному листу №АДГ №113814 від 14.06.2018 року не доплачена сума 835,78грн (5178,58грн. - 1419,90грн(виплачені за 5 днів) - 2720,44грн(виплачені за рахунок фонду за 17 днів) -19,5%(податки та обов`язкові платежі відповідно п.1169.4.1 Податкового кодексу України).

Доводи апеляційної скарги позивача, що він не згоден з розміром середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 15000грн та вважає його необґрунтованим - непереконливі.

Суд першої інстанції в своєму рішенні зазначив, що сума в розмірі 15000грн визначена ним з урахуванням позиції Великої Палати Верховного Суду висловленій у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), де зазначено, що відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим стосовно роботодавця, а також стосовно третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру застосовуваного судом заходу відповідальності може призводити до об`єктивно нерозумних і несправедливих наслідків.

Доводи апеляційної скарги відповідача, що він не погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині стягнення з ДУ «ТМО МВС України по Донецькій області» повної вартості понесених позивачем витрат на проведення судової економічної експертизи у розмірі 25 000 грн. - обґрунтовані.

У відповідності до положень п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України у разі часткового задоволення позовних вимог судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на обидві сторони пропорційно задоволених вимог.

З остаточних позовних вимог вбачається, що ціна позову зменшена з 31087,69 грн до 16017,79 грн не внаслідок відмови від позовних вимог, а внаслідок поступового визнання відповідачем неправомірності своїх дій та їх добровільного виправлення.

Як наслідок з заявлених в остаточному позові вимог підлягають задоволенню недоплачені позивачу грошові суми по лікарняному листу №АДГ №113814 від 14.06.2018 року в розмірі 835,78грн та різниці між нарахованими відпускними в розмірі 21025,06 грн. та сумою відпускних, яка повинна бути нарахована в розмірі 31312,40 грн. що становить 10287,34 грн.

Тобто загальна сума задоволених вимог дорівнює 11123,12грн, що відповідає 69,44% від заявленої в остаточно уточненому позові. Тому з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування понесених судових витрат підлягає стягненню 17360,57грн.

Доводи апеляційної скарги відповідача щодо безпідставного стягнення з нього на користь позивача недоплаченої суми відпускних в розмірі 10287,34грн - безпідставні.

Оплата відпусток провадиться згідно зі статтею 21 Закону України «Про відпустки», якою передбачено, що порядок обчислення заробітної плати працівникам за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, відпустки у зв`язку з усиновленням дитини, відпустки для підготовки та участі в змаганнях, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А І групи, та компенсації за невикористані відпустки встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної та інших видів відпусток, яка надається працівникові як на основному робочому місці, так і на робочому місці за сумісництвом (або компенсації за невикористану відпустку) провадиться відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.95 р. № 100 (далі - Порядок №100).

Відповідно до пункту 2 Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплаті компенсації за невикористані відпустки.

Обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки та інших видів відпусток провадиться за основним місцем роботи та за сумісництвом окремо.

Аналогічні роз`яснення містяться у листі Мінсоцполітики від 12.09.2016 року №129/13/84-16 «Щодо оплати часу відпусток працівникам, які працюють за сумісництвом та надання їм допомоги на оздоровлення».

Статтею 56 Кодексу законів про працю України визначено, що робота на умовах неповного робочого часу не тягне за собою будь-яких обмежень обсягу трудових прав працівників.

Норми трудового законодавства поширюються на всіх найманих працівників, які уклали угоду з власником або уповноваженою ним особою, це стосується і працівників-сумісників. Зокрема, в оплаті праці, праві на відпустку, компенсації за невикористану відпустку тощо.

Згідно з пунктом 3 постанови № 245 відпустка на роботі за сумісництвом надається одночасно з відпусткою за основним місцем роботи.

Статтею 6 Закону України «Про відпустки» встановлено, що щорічна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

Відповідач не надав доказів, що позивачу при звільненні була виплачена компенсація за невикористану відпустку по сумісництву, яка по факту повинна була бути використана одночасно із відпусткою за основною роботою та як наслідок і повинна бути оплачена.

З огляду на вказане колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивач набув право на оплату відпустки за сумісництвом, яку він використав під час основної відпустки, розмір якої дорівнює 10287,34 грн. та вважає, що доводи відповідача в цій частині, зазначені в апеляційній скарзі неспроможні.

Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Відповідно до частини 1 статті 9 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Такої ж за суттю позиції дотримувався і Верховний Суд України, зокрема у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 234/7936/14-ц (провадження № 6-2159цс15) та у постанові від 31 травня 2017 року у справі № 759/7662/15-ц (провадження № 6-1185цс16).

Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16, і зазначила, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Такі правові висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).

Суд першої інстанції здійснив розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку сума якого дорівнювала 93536,40грн(135,56грн х 690 р.д.) заперечень з приводу вказаного жодна сторона не навела, враховуючи, що перегляд рішення тривав ще 181 робочий день вказана сума повинна бути збільшена на 24536,36грн. (135,56грн х 181 р.д.)

В той же час, враховуючи тривалість розгляду справи внаслідок численних змін позовних вимог, нез`явлення в призначені судові засідання, зупинення провадження у справі, колегія суддів вважає необхідним зменшити вказаний розмір середнього заробітку до 25000грн.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно зі статями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За вказаних обставин доводи позивача та представника відповідача про незаконність судового рішення є частково обґрунтованими.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, проте, не повно та не всебічно дослідив наявні у справі докази і не дав їм належну оцінку, а тому прийняв помилкове рішення в питаннях відшкодування понесених судових витрат та стосовно відмови в задоволенні вимог про стягнення лікарняних.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд. та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINAv. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСІІЛ, від 18 липня 2006 року).

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції.

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції повинно бути частково скасовано та змінено з підстав, викладених в апеляційних скаргах.

Згідно ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення є: неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційні скарги Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Донецькій області» та ОСОБА_1 , підписану представником ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 28 квітня 2021 року необхідно скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з відповідача матеріальної допомоги по листу тимчасової непрацездатності АДГ №113814 від 14.06.2018 року, стягнувши з останнього на користь позивача матеріальну допомогу по листу тимчасової непрацездатності АДГ №113814 від 14.06.2018 року в розмірі 835,78грн.

Рішення суду змінити в частині стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні збільшивши визначену судом суму до 25000грн.

Крім того рішення суду необхідно змінити в частині відшкодування понесених судових витрат визначивши їх в розмірі 17360,57грн, обґрунтування вказаної суми наведено в мотивувальній частині постанови.

В решті рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 28 квітня 2021 року - залишити без змін.

Повний текст постанови виготовлено 07 лютого 2022 року.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Донецькій області» та ОСОБА_1 , підписану представником ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 28 квітня 2021 року скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Донецькій області» матеріальної допомоги по листу тимчасової непрацездатності АДГ №113814 від 14.06.2018 року.

Стягнути з Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Донецькій області» код 08734322 на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 матеріальну допомогу по листу тимчасової непрацездатності АДГ №113814 від 14.06.2018 року в розмірі 835 (вісімсот тридцять п`ять)грн 78 коп.

Рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 28 квітня 2021 року змінити в частині стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та судових витрат.

Стягнути з Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Донецькій області» код 08734322 на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 25000(двадцять п`ять тисяч) гривень та судові витрати понесені на проведення експертизи в розмірі 17360(сімнадцять тисяч триста шістдесят)грн 57 коп.

В решті рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 28 квітня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий: Т.І. Биліна

Судді: В.М. Барков

О.М. Пономарьова