Дата документу 20.01.2022 Справа № 334/3055/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 334/3055/21 Головуючий у 1 інстанції: Ісаков Д.О.
№ 22-ц/807/204/22 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Гончар М.С.

Кримської О.М.

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу заапеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 31 серпня 2021 року у справі за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води (підігріву питної води),

В С Т А Н О В И В

У травні 2021 року Концерн «Міські теплові мережі» звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води (підігріву питної води).

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що Концерн «МТМ» являється виконавцем послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання у житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , у якому зареєстровані відповідачі. Особовий рахунок № НОМЕР_1 відкрито на ім`я ОСОБА_1 , договору між сторонами не укладено.У період з 01.10.2014р. по 31.01.2021р. позивачем були надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання до вказаного житлового приміщення, але відповідачі не належним чином сплачували кошти за отримані послуги, в результаті чого у вказаному періоді утворилась заборгованість у розмірі 42 464 грн. 22 коп. Посилаючись на вищезазначене, позивач просив суд стягнути в солідарному порядку з відповідачів на його користь заборгованість в розмірі 42464 грн. 22 коп. та витрати по сплаті судового збору.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 31 серпня 2021 року позовну задоволено частково. Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Концерну «Міські теплові мережі» заборгованість за послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води (підігріву питної) у розмірі 24 294 (двадцять чотири тисячі дев`яносто чотири) грн. 68 коп. Стягнуто з ОСОБА_1 , та з ОСОБА_2 накористь Концерну «Міські теплові мережі» судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 649 (шістсот сорок дев`ять) гривен. 33 коп. з кожного.

Провадження у справі за позовом до ОСОБА_3 закрито.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу, в якій, посилаються на те, що висновки, викладені у рішенні, не відповідають фактичним обставинам справи та наданим документам, судом порушено норми матеріального і процесуального права, тому просять скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог позивача та відмовити у стягнені заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води повністю. В іншій частині рішення суду не оскаржується.

Узагальненими доводами скарги є те, що, відносини у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються на договірних засадах, але між сторонами не було укладено договір про надання послуг, а тому відповідачі в силу вимог ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» не є споживачами послуг і не зобов`язані здійснювати в такому разі їх оплату. Вказують, що позивач не довів навіть свого права на надання послуг з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води та на відкриття о/р по оплаті послуг до їх квартири. Також вказують, що розрахунок боргу не може бути належним та допустимим доказом розміру заборгованості, оскільки доводить лише факт нарахування за послуги, але не доводить факту їх надання.

У відзиві позивач зазначив, що не погоджується із доводами, викладеними в апеляційній скарзі, та вважає рішення суду законним та таким, яке прийняте із дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України, у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням ч.1 ст. 369 цього Кодексу.

За змістом п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, до яких відповідно до приписів ч.6 ст.19 ЦПК України відносяться справи незначної складності та з ціною позову, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У відповідності до вимог ч. 1 статті 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно п.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Тому апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі статтею 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за

наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідачі ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 зареєстровані та мешкають за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідками Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 07.05.2021 року (а.с. 20, 21).

Згідно довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна квартира АДРЕСА_2 належить на праві приватної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Особовий рахунок № НОМЕР_1 відкритий на ім`я ОСОБА_1 (а.с. 10, 15).

До дати своєї смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 у вказаній квартирі була зареєстрована та мешкала ОСОБА_3 , яка також була визначена як відповідач у справі (а. с.51), відносно якої судом було закрито провадження у цій справі.

За період з 01.10.2014р. по 31.01.2021р. Концерном «МТМ» відповідачам нараховано оплату за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання у приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , на загальну суму 42 464 гривні 22 коп., яку позивач просив стягнути з них у солідарному порядку.

Відповідачі, серед інших заперечень проти позову, просили застосувати позовну давність до заборгованості, розмір якої розраховано за сім років.

Постановляючи рішення про часткове задоволення позову про стягнення з відповідачів заборгованості за послуги централізованого опалення та гарячого водопостачання, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , є співвласниками цієї квартири, до якої надавались послуги з водопостачання та опалення, однак останні не здійснювали їх оплату. Водночас, судом за заявою відповідачів застосовано строк позовної давності до заявлених позивачем вимог, а тому у розрахунок була включена сума заборгованості за надані послуги з квітня 2018р. по січень 2021р., тобто у період, що входить у межі строку позовної давності, заборгованість у якому склала 24 294,68 грн., яку й було стягнуто з відповідачів на користь Концерну «МТМ».

При вирішенні спору суд першої інстанції виходив з наявності факту підключення квартири за адресою: АДРЕСА_1 до мережі централізованого опалення та гарячого водопостачання, що є підставою для виконання відповідачем своїх обов`язків з оплати наданих послуг. При цьому, суд вказував, що відсутність договору між позивачем та відповідачем не позбавляє відповідача обов`язку сплачувати фактично отримані комунальні послуги.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено наступне: поза увагою суду першої інстанції залишився факт відсутності між Концерном «МТМ» та відповідачами укладеного договору про надання комунальних послуг; не перевірено підстави надання послуг; наданий позивачем розрахунок не можна приймати як доказ.

Перевіривши доводи скарги, колегія встановила такі обставини.

Правовідносини із споживання житлово-комунальних послуг регулюються Законом України "Про житлово-комунальні послуги", відповідно до ст. 4 якого законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства, цього Закону та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг.

Стаття 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" визначає, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Згідно ст. 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник.

Відповідно до ст. 21 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", виконавець зобов`язаний, зокрема, забезпечувати своєчасність та відповідну якість житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору.

Згідно п. 5 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строк, встановлений договором або законом.

Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у ст. 32 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Згідно з п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" споживач житлово-комунальних послуг - індивідуальний або колективний споживач.

Відповідно з п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Відповідно до ст. 162 ЖК України власник зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.

Згідно ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно ч. 1 ст. 64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, кори-

стуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

Таким чином, обов`язок утримання житлових приміщень, в тому числі оплату послуг з центрального опалення та постачання гарячої води покладається на власника або наймача приміщення і рівною мірою на членів сім`ї наймача.

Відповідно до п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 8 жовтня 1992 року № 572, власник або наймач (орендар) квартири зобов`язаний своєчасно оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

В скарзі відповідач зазначає, що позивачем не надано доказів наявності у нього права на надання послуг з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води (підігріву питної води) та на відкриття о/р по оплаті за послуги в будинку АДРЕСА_1 .

Але надання послуг з поставки теплової енергії для централізованого опалення та постачання гарячої води до житлового фонду м. Запоріжжя саме Концерном «МТМ» є загальновідомим фактом.

Так, згідно з рішенням виконавчого комітету Запорізької міської ради № 200 від 28 квітня 2011 року «Про визначення виконавців комунальних послуг» у м. Запоріжжя, починаючи з 01 квітня 2011 року виконавцем комунальних послуг у житловому фонді комунальної власності з централізованого опалення, підігріву питної води визначено Концерн «МТМ» в будинках, мережі яких безпосередньо приєднані до теплових мереж Концерну «МТМ».

Пунктом 2.1. Статуту Концерну зазначено, що основною метою діяльності Концерну є здійснення виробничо-технічної діяльності, спрямованої на надійне та безперебійне забезпечення споживачів тепловою енергією, одержання прибутку для здійснення діяльності концерну та задоволення на його основі соціально-економічних інтересів трудового колективу концерну.

З часу прийняття вказаного рішення органом місцевого самоврядування виконавець вказаних послуг не змінювався.

Відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону України «Про природні монополії» передбачено, що перелік суб`єктів природних монополій складається та ведеться Антимонопольним комітетом України (далі АМКУ) відповідно до його повноважень згідно розпорядження АМКУ від 28.11.2012 № 874-р «Про затвердження Порядку складання та ведення зведеного переліку суб`єктів природних монополій». КОНЦЕРН «МТМ» займає монопольне становище на ринку транспортування теплової енергії магістральними та місцевими (розподільчими) тепловими мережами в межах Запорізької області та включено до Зведеного переліку суб`єктів природних монополій за № 230, про що розміщена інформація на офіційному веб сайті АКМУ.

КОНЦЕРН "МІСЬКІ ТЕПЛОВІ МЕРЕЖІ" керується у своїй діяльності нормами Закону України «Про теплопостачання» № 2633 - ІV від 02.06.2005р., Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875 - ІV від 24.06.2004р. та нового закону «Про житлово-комунальні послуги», який набрав чинності з 10.06.2019р., постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» від 21 липня 2005 р. № 630, які встановлюють правові, економічні і організаційні принципи діяльності в сфері постачання теплової енергії.

КОНЦЕРН "МІСЬКІ ТЕПЛОВІ МЕРЕЖІ" в місті Запоріжжі займає монопольне (домінуюче) становище на ринку централізованого постачання теплової енергії в межах розташування наявних власних теплових мереж. Дана обставина підтверджується інформацією з офіційного сайту Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, яка відповідно до підпункту 21 пункту 4 Положення про Національну комісію, що здійснює державне регулювання в сферах енергетики та комунальних послуг, затвердженого Указом Президента України від 10.09.2014 р. № 715/2014, формує та веде реєстр суб`єктів природних монополій, діяльність яких регулюється нею.

Отже, КОНЦЕРН "МІСЬКІ ТЕПЛОВІ МЕРЕЖІ" є єдиним постачальником теплової енергії суб`єктом природної монополії в галузі транспортування теплової енергії магістральними та місцевими (розподільчими) тепловими мережами у м. Запоріжжі та Запорізькій області.

Наступним доводом відповідача у скарзі є те, що розрахунок боргу не може бути належним та допустимим доказом розміру заборгованості за послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання.

Згідно довідки, наданої позивачем у справу, особовий рахунок № НОМЕР_1 по квартирі АДРЕСА_2 відкрито на ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 . Нарахування послуг з опалення здійснюється на опалювальну площу квартири розміром 49,40 кв. м, по квартирі була наявність пільг до 11.12.2016р. (смерті ОСОБА_3 ), після цієї дати субсидія відсутня ( а.с. 10).

Нарахування за водопостачання гарячої води здійснюється по нормі споживання на кількість зареєстрованих осіб, оскільки у квартирі відсутній прилад обліку ГВС. З 31.10.2016р. на будинку встановлено лічильник обліку теплової енергії, згідно з показами якого та з урахуванням опалювальної площі відповідачів здійснюється нарахування оплати за послуги з централізованого опалення.

Отже, у розрахунку позивача визначені всі первісні дані для нарахування оплати за

послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, а сам розрахунок складено фахівцем щі збуту ОСОБА_4 , підпис якої завірений мокрою печаткою філії Концерну «МТМ», а тому колегія визнає цей розрахунок належним і допустимим доказом заборгованості відповідачів перед позивачем.

Вказуючи, що розрахунок є невірним, відповідачі не конкретизують, у чому заключається його неправильність, свого контррозрахунку заборгованості не наводять, квитанцій про будь-який платіж за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води не надають.

Отже, обґрунтованості своїх заперечень щодо неправильності визначення заборгованості жодним доказом не підтверджують.

Вбачається, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстровані за адресою АДРЕСА_1 , відповідно - 06.10.2017р. та 08.08.2018р. Право власності за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на цю квартиру зареєстровано 21.09.2017р.

Та з розрахунку вбачається, що нарахування оплати з централізованого постачання гарячої води починається з 01.02.2019р., тобто в той час як відповідачі вже стали співвласниками квартири та зареєструвались у ній. Опалення ж нараховувалось протягом всіх опалювальних періодів, оскільки його подача до будинку АДРЕСА_3 не припинялась.

Таким чином, суд першої інстанції, врахувавши всі ці обставини та застосувавши строк позовної давності, про який просили відповідачі, правомірно стягнув заборгованість за період з квітня 2018 року по січень 2021 року у розмірі 24 294 грн. 68 коп.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками суду, оскільки вони ґрунтуються на вимогах норм матеріального права, які правильно застосовані судом, а також на зібраних у справі доказах

Посилання в апеляційній скарзі на те, що між ними та Концерном «МТМ» не було укладено договір про постачання комунальних послуг, що, на думку скаржників, виключає їх обов`язок зі сплати цих послуг, а також на те, що позивач не довів сам факт надання послуг, за які нарахував оплату, є неспроможними з огляду на таке.

За приписами пункту 1 частини першої статті 20 Закону України від 24 червня 2004 року № 1875-IV "Про житлово-комунальні послуги" (чинного на час виникнення спірних правовідносин) передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. При цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частиною третьою статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

За положеннями ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-УІІІ ( ч. 1, 2 статті 7) споживач одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів та у зв`язку з цим обов`язок оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами; (ч. 1 ст. 9) споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.

Обов`язок щодо оплати власниками квартир та споживачами житлово-комунальних послуг, крім вищенаведених положень законодавства, закріплений також у статті 162

Житлового кодексу Української РСР.

Отже, згідно із зазначеними нормами законів споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Зазначене узгоджується з висновком, викладеним у постановах Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13 та від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, які підтримані в подальшому Великою Палатою Верховного Суду.

Так, Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах, зокрема, у постанові від 7 липня 2020р. у справі № 712/8916/17, погоджується з висновками судів про те, що відсутність укладеного письмового договору про надання будь-якого виду комунальних послуг не звільняє відповідачів як споживачів від обов`язку оплати за надані послуги, оскільки у сторін таких спорів є фактичні договірні відносини щодо надання-отримання відповідних житлово-комунальних послуг

ВП ВС вказує, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України).

Спірні правовідносини виникли у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг і регулюються, зокрема, Законом України від 09.11.2017р. №2189-VIII «Про житлово-комунальні послуги», який діяв у періоді спірних правовідносин.

У вказаній постанові ВП ВС зазначає, що відповідно до висновку Верховного Суду України, висловленого у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, хоч у частині першій статті 19 Закону й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц і у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 6 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16).

З огляду на вказане суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що хоча договір між сторонами про надання послуг не укладався, Концерн "Міські теплові мережі" надавав відповідачам як споживачам за вказаною адресою послуги з централізованого опалення та водопостачання, а відповідачі такі послуги прийняли, від їх отримання не відмовлялись, а тому повинні нести обов`язок із сплати за комунальні послуги, надані Концерном "Міські теплові мережі".

Щодо фактичного надання послуг, колегія наголошує на наступному.

Згідно положень статті 1 Закону України «Про теплопостачання» від 02 червня 2005

року № 2633 IV, споживач теплової енергії це фізична особа, яка використовує теплову енергію. Теплова енергія це товарна продукція, що виробляється на об`єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу. Система централізованого теплопостачання це сукупність джерел теплової енергії, магістральних та місцевих (розподільчих) теплових мереж, що об`єднані між собою та використовуються для теплозабезпечення споживача.

Відповідно до цієї ж статті 1 Закону України «Про теплопостачання» від 02 червня 2005 року № 2633 IV, місцева (розподільча) теплова мережа це сукупність енергетичних установок, обладнання і трубопроводів, яка забезпечує транспортування теплоносія від джерела теплової енергії, центрального теплового пункту або магістральної теплової мережі до теплового вводу споживача.

Встановлено, що належне відповідачам житлове приміщення розташовано у багатоповерховому житловому будинку, який приєднано до трубопроводів центрального опалення та мережі постачання гарячої води.

Таким чином, належне відповідачам житлове приміщення знаходиться у житловому будинку та відповідно має загальну систему опалення з житловим будинком. Теплові мережі житлового будинку (у тому числі трубопроводи та стояки) входять до складу приладів, що використовують теплову енергію (теплоносій) для потреб опалення та є складовою частиною єдиного технологічного процесу теплоспоживання. На будинку встановлено лічильник обліку теплової енергії, що постачається позивачем.

При цьому, відповідачі не надали доказів, що їх житлове приміщення від`єднано у законний спосіб від вказаних мереж, а тому факт надання послуг до всього будинку, а тому і до квартири відповідачів, є в такий спосіб доведеним.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов правильних висновків про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

Ухвалюючи рішення по справі, суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції постановлено із додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстави для нового розподілу

судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381383, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 31 серпня 2021 рокупо цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 20 січня 2022 р.

Головуючий С.В.Маловічко

Судді: М.С.Гончар

О.М. Кримська