Справа № 129/628/18
Провадження № 22-ц/801/1699/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Швидкий О. В.
Доповідач:Войтко Ю. Б.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2022 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача): Войтка Ю. Б.,

суддів Міхасішина І. В., Стадника І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Дідиченко Олександр Іванович, на рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 21 липня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Швидкого О. В. в залі суду в м. Гайсині Вінницької області,

у справі № 129/628/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної в результаті дорожньо-транспортної пригоди,

встановив:

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом до ОСОБА_2 , який обґрунтував тим, що 11.01.2016 о 09-30 год. на 482 км. + 50 м. автодороги М-12 відповідач ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «Форд-Транзит» д.н.з. НОМЕР_1 , всупереч п.12.1. ПДР України на заокругленні дороги не вибрав безпечної швидкості руху, не врахував дорожньої обстановки, через що допустив виїзд на зустрічну смугу руху і зіткнення з автомобілем «ВАЗ-2114» д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1 , що рухався в зустрічному напрямку, в результаті чого пошкодив його, а також позивач отримав тілесні ушкодження; винуватість відповідача ОСОБА_2 в скоєнні ДТП підтверджується зібраними доказами у кримінальному провадженні № 000024 та постановою Гайсинського районного суду від 05.10.2017.

Відповідно до висновку експертного автотоварознавчого дослідження № 111Е-02/16 від 01.03.2016 вартість заподіяного власнику автомобіля «ВАЗ-2114» д.н.з. НОМЕР_2 матеріального збитку складає 86 746,76 грн.

На час ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована відповідно до полісу АЕ/2953064 від 04.03.2015 в ПАТ «СК «КРАЇНА» (термін дії з 25.04.2015 по 24.04.2016), за яким ліміт відповідальності страховика становить 50 000 грн. - за шкоду заподіяну майну, 100 000 грн. - за шкоду заподіяну життю, здоров`ю, 500 грн. - франшиза. 25.10.2016 позивач звернувся до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування і страховик здійснив йому виплату страхового відшкодування в розмірі 49 500 грн. (50 000 грн. - 500 грн. франшизи).

Отже, такими винними діями відповідач завдав позивачу матеріальну шкоду в розмірі 86 746,76 грн., частину з якої в сумі 49 500 грн. йому відшкодовано ПАТ «СК «КРАЇНА», а решта 37 246 грн. підлягає стягненню з відповідача, як завдана з його вини під час взаємодії двох транспортних засобів, а також підлягає стягненню з відповідача моральна шкода в розмірі 20 000 грн. за душевні страждання у виді тривалих негативних переживань з моменту ДТП по даний час, в тому числі через необхідність проходити курс лікування, неможливості тривалий час використовувати власний транспортний засіб, який необхідний позивачу для здійснення підприємницької діяльності, необхідності докладати значні додаткові зусилля для відновлення пошкодженого майна, значного зниження якості його життя; крім того, внаслідок вказаного ДТП позивач отримав легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, у вигляді забою та забійної рани правого колінного суглобу, а тому він знаходився на лікуванні в період з 11.01.2016 по 10.02.2016, під час якого змушений був купувати ліки та медичні препарати, на що витратив 900 грн..

За наведених обставин просив стягнути з відповідача матеріальну шкоду в розмірі 37 246 грн., франшизу в сумі 500 грн., шкоду, заподіяну ушкодженням здоров`я внаслідок ДТП, в сумі 900 грн., витрати на оплату послуг евакуатора в сумі 1 300 грн., моральну шкоду в розмірі 20 000 грн. та понесені ним судові витрати по справі.

Рішенням Гайсинського районного суду Вінницької області від 21 липня 2022 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду, завдану внаслідок ДТП, в сумі 37 246 (тридцять сім тисяч двісті сорок шість) грн. 00 коп.; франшизу в сумі 500 (п`ятсот) грн. 00 коп.; шкоду, заподіяну ушкодженням здоров`я внаслідок ДТП, в сумі 900 (дев`ятсот) грн. 00 коп.; витрати на оплату послуг евакуатора в сумі 1 300 (одна тисяча триста) грн. 00 коп.; моральну шкоду, завдану внаслідок ДТП, в сумі 20 000 (двадцять тисяч) грн. 00 коп.; а також судові витрати, а саме: 63 грн. 96 коп. витрат, пов`язаних з направленням телеграми; 850 грн. 00 коп. витрат, пов`язаних з проведенням автотоварознавчого дослідження; 1 015 грн. 20 коп. витрат, пов`язаних з проведенням судової автотоварознавчої експертизи; 2 466 грн. 00 коп. витрат, пов`язаних з оплатою судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову знайшли своє підтвердження при розгляді справи, оскільки ґрунтуються на наявних в матеріалах справи доказах, отже, з відповідача на користь позивача підлягає відшкодуванню завдана майнова та моральна шкода, а також понесені ним судові витрати.

Не погодившись з вказаним рішенням, відповідач ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Дідиченко О. І., подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог.

Скаржник вважає, що рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 21.07.2022 є незаконним та необґрунтованим, ухваленим при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Основні доводи апеляційної скарги полягають в тому, що місцевий суд, посилаючись на норми ст. 82 ЦПК України щодо обставин, які не підлягають доведенню, помилково визнав постанову Гайсинського районного суду Вінницької області від 05.10.2017 як доказ вини відповідача. Питання винуватості відповідача місцевий суд жодним доказом не встановив.

Крім того, місцевий суд, не прийняв до уваги при оцінці доказів у справі те, що відповідно до висновку експерта від 15.08.2016 № 48 зіткнення транспортних засобів позивача та відповідача сталося в районі границі проїзної частини та узбіччя в місці початку осипу деталей ТЗ, при цьому на момент первинного контакту автомобіль ВАЗ-21114 частково займав проїзну частину та узбіччя, а автомобіль «Форд-транзит» займав теж саме узбіччя та проїзну частину (додаток № 2 до висновку). При цьому, останній ТЗ знаходився більше на узбіччі. А згідно з висновком експертного дослідження від 07.04.2016 № 799/16-21 (яке місцевий суд не взяв до уваги і не надав, в порушення вимог ст. 89 ЦПК України, йому оцінки як доказу) зіткнення відбулось майже за межами проїзної частини. При цьому, водій автомобіля ВАЗ 21114, при виявленні небезпеки продовжував рух і спрямував свій автомобіль за межі проїзної частини, що і спричинило виникнення даної дорожньої пригоди. В порушення п. 12.3 ПДР позивач, при виявленні небезпеки не вжив заходів до зупинки автомобіля Отже, питання ступеня вини позивача взагалі не було враховане судом. Звертає увагу, що суд першої інстанції помилково не застосував норми ст. 1188 ЦК України.

При визначенні розміру завданої шкоди суд не врахував висновок експерта № СЕ-19/102-21/3374-АВ від 17.05.2021, за яким розмір матеріального збитку склав 53 923,52 грн., та послався на висновок експертного автотоварознавчого дослідження № 111Е-02/16 від 01.03.2016, за яким розмір матеріального збитку склав 86 746,76 грн. А у випадку перевірки вини/ступеня вини учасників ДТП, відповідність їх дій вимогам ПДР, місцевий суд навпаки, послався на висновок експерта, а висновок експертного дослідження, наданий відповідачем, залишив поза увагою, не надавши належної оцінки за правилами ст. 89 ЦПК України.

На переконання скаржника, для належного розгляду місцевим судом цивільного позову, необхідно було врахувати норми матеріального права, зокрема, положення ст. 1188, 1194 ЦК України та Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Педина О. А. просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Апеляційна скарга на підставі частини другої статті 369 ЦПК України розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Апеляційний суд, згідно з вимогами статті 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, дійшов до наступних висновків.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цим вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає в повній мірі з огляду на таке.

Як визначено в статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до статті 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із положеннями статті 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

По справі встановлено, що 11.01.2016 о 09-30 год. на 482 км. + 50 м. автодороги М-12 відповідач ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «Форд-Транзит» д.н.з. НОМЕР_1 , всупереч п.12.1. ПДР України на заокругленні дороги не вибрав безпечної швидкості руху, не врахував дорожньої обстановки, через що допустив виїзд на зустрічну смугу руху і зіткнення з автомобілем «ВАЗ-2114» д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1 , що рухався в зустрічному напрямку, в результаті чого пошкодив його, а також позивач отримав тілесні ушкодження; винуватість відповідача ОСОБА_2 в скоєнні ДТП підтверджується зібраними доказами у кримінальному провадженні № 000024 та постановою Гайсинського районного суду від 05.10.2017, яка в апеляційному порядку не оскаржувалась.

Відповідно до висновку експертного автотоварознавчого дослідження № 111Е-02/16 від 01.03.2016 вартість заподіяного власнику автомобіля «ВАЗ-2114» д.н.з. НОМЕР_2 матеріального збитку складає 86 746,76 грн.; на час ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована відповідно до полісу АЕ/2953064 від 04.03.2015 р. в ПАТ «СК «КРАЇНА» (термін дії з 25.04.2015 по 24.04.2016), за яким ліміт відповідальності страховика становить 50 000 грн. - за шкоду заподіяну майну, 100 000 грн. - за шкоду заподіяну життю, здоров`ю, 500 грн. - франшиза.

25.10.2016 позивач звернувся до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування і страховик здійснив йому виплату страхового відшкодування в розмірі 49 500 грн. (50 000 грн. - 500 грн. франшизи).

Такими винними діями відповідач завдав позивачу матеріальну шкоду в розмірі 86 746,76 грн., частину з якої в сумі 49 500 грн. йому відшкодовано ПАТ «СК «КРАЇНА», а решта 37 246 грн. ОСОБА_2 добровільно не відшкодовано.

Крім того, внаслідок вказаного ДТП позивач отримав легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, у вигляді забою та забійної рани правого колінного суглобу, а тому він знаходився на лікуванні в період з 11.01.2016 по 10.02.2016, під час якого змушений був купувати ліки та медичні препарати, на що витратив 900 грн.; також, позивач поніс витрати на оплату послуг евакуатора в розмірі 1 300 грн.

Стягуючи з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 20 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з доведеності та обґрунтованості зазначених позовних вимог, оскільки такими протиправними винними діями відповідача позивачу завдано душевних страждань у виді тривалих негативних переживань з моменту ДТП по даний час, враховуючи необхідність проходити курс лікування, відсутність можливості тривалий час використовувати власний транспортний засіб, який необхідний позивачу для здійснення підприємницької діяльності, необхідність докладати значні додаткові зусилля для відновлення пошкодженого майна.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про наявність підстав для захисту прав позивача, шляхом стягнення з відповідача на його користь компенсації за завдану майнову та моральну шкоду, оскільки ним доведено факт завдання такої шкоди відповідачем.

Разом з тим суд першої інстанції, правильно визначивши правові взаємовідносини сторін, безпідставно не взяв до уваги висновок експерта № СЕ-19/102-21/3374-АВ від 17.05.2021.

Відповідно до статті 16 ЦК України відшкодування збитків є одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів.

Згідно зі статтею 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

За змістом статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її заподіювача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а за шкоду, завдану в наслідок дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, заподіяна фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовуються особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

За змістом пункту 1 частини першої статті 1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Згідно зі статтею 999 ЦК України до відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Відносини страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регламентує, зокрема, Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі -Закон).

Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону).

Відповідно до статті 5 Закону об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих унаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

За змістом статей 6, 9 Закону, відповідно до яких страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час ДТП, яка сталася за участю забезпеченого (зазначений у договорі страхування) і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність застрахованої особи; страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування; розмір страхової суми за шкоду, заподіяну майну потерпілих, становить 50 тисяч гривень на одного потерпілого; обов`язковим лімітом відповідальності страховика є страхова сума; обов`язковий ліміт відповідальності страховика за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю потерпілих, становить 100 000 грн. на одного потерпілого.

Апеляційний суд звертає увагу, що на час виникнення спірних правовідносин в порядку статті 35 Закону, позивач звертався до страховика із відповідною заявою про виплату страхового відшкодування від 25.10.2016, на що страховиком було здійснено виплату страхового відшкодування в розмірі (50 000 - 500 грн. франшиза) 49 500 грн.

Одночасно за положеннями статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) зазначено, що: «відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування».

Отже, принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у статті 1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень статті 1194 цього Кодексу. Вказана норма передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

При визначенні розміру матеріального збитку (шкоди), заподіяної власнику автомобіля «ВАЗ-2114» д.н.з. НОМЕР_2 внаслідок його пошкодження під час ДТП, судом першої інстанції враховано наявність висновку експертного автотоварознавчого дослідження № 111Е-02/16 від 01.03.2016, за яким вартість заподіяного власнику автомобіля «ВАЗ-2114» д.н.з. НОМЕР_2 матеріального збитку складає 86 746,76 грн., та висновку експерта від 17.05.2021 р. № СЕ-19/102-21/3374-АВ, за яким вартість матеріального збитку (шкоди), заподіяної власнику автомобіля «ВАЗ-2114» д.н.з. НОМЕР_2 внаслідок його пошкодження під час ДТП 11.01.2016, станом на час виконання експертизи (17.05.2021) становить 53 923,52 грн., а вартість відновлювального ремонту (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) автомобіля «ВАЗ-2114» д.н.з. НОМЕР_2 внаслідок його пошкодження під час ДТП 11.01.2016, станом на час виконання експертизи (17.05.2021) становить 77 024,34 грн. з урахуванням ПДВ на матеріали та складові частини.

Визначаючи розмір відшкодування майнової шкоди, який підлягає стягненню, суд першої інстанції прийняв за основу висновок експертного автотоварознавчого дослідження № 111Е-02/16 від 01.03.2016. Разом з тим, суд першої інстанції досліджував, проте не урахував, що відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування, і реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Відновлювальний ремонт (або ремонт) - це комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності колісних транспортних засобів (далі - КТЗ) чи його складника (ів) та відновлення їхніх ресурсів. Ремонт здійснюється методами відновлення чи заміни складових частин. Складова частина КТЗ (складник) - деталь, складова одиниця чи комплектувальний виріб, які відповідають вимогам конструкторської документації (пункт 1.6 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092).

З огляду на статтю 1192 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Системний аналіз указаних положень законодавства дає підстави для висновку, що фактичний розмір шкоди, яка підлягає відшкодуванню потерпілому включає як реальну вартість пошкодженого майна, так і витрати потерпілого на виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі (відновлювальний ремонт транспортного засобу).

Таким чином, під збитками слід розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливо б було відновлення свого порушеного права особою.

Судом встановлено, що на момент розгляду справи автомобіль «ВАЗ 211440», реєстраційний номер « НОМЕР_2 », станом на 10.03.2021 відремонтований, тому розмір збитку, про відшкодування якого просить позивач, повинен визначатися як вартість затрачених на відновлювальний ремонт коштів.

Оскільки згідно висновку експерта від 17.05.2021 р. № СЕ-19/102-21/3374-АВ вартість відновлювального ремонту (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) автомобіля «ВАЗ-2114» д.н.з. НОМЕР_2 внаслідок його пошкодження під час ДТП 11.01.2016, станом на час виконання експертизи (17.05.2021) становить 77 024,34 грн. з урахуванням ПДВ на матеріали та складові частини, то враховуючи, що частину визначеного судом цього матеріального збитку (шкоди) в сумі 49 500 грн. позивачу відшкодовано ПАТ «СК «КРАЇНА», його решта (77 024,34 грн. - 49 500 грн.) в сумі 27 524,34 грн. підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь позивача.

Суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що питання ступеня вини позивача взагалі не було враховане судом. Судом обґрунтовано не взято до уваги висновок автотехнічного дослідження № 799/16-21 від 07.04.2016 про те, що в даній дорожній ситуації водій автомобіля «ВАЗ-2114» д.н.з. НОМЕР_2 ОСОБА_1 продовжував рух та спрямував свій автомобіль за межі проїзної частини дороги, що і спричинило виникнення ДТП, через його спростування висновками судових автотехнічних експертиз № 37а від 05.02.2016 та № 480а від 15.08.2016, згідно з якими у дорожній ситуації, що склалася, в діях водія автомобілем «Форд-Транзит» д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_2 з технічної точки зору вбачається невідповідність вимогам п.12.1. ПДР України, що знаходиться в причинному зв`язку з виникненням події даної дорожньо-транспортної пригоди; формально в даній дорожньо-транспортній ситуації технічна можливість попередження даної пригоди у водія автомобіля «ВАЗ-2114» д.н.з. НОМЕР_2 ОСОБА_1 полягали у виконанні вимог п.12.3. ПДР України, у випадках, коли зустрічний транспортний засіб, виїжджаючий на зустрічну смугу руху, до моменту зіткнення не загальмований, питання про технічну можливість у водія автомобіля, що рухається по своїй смузі руху, попередити зіткнення шляхом гальмування втрачає змісту, оскільки ні зменшення швидкості, ні зупинка не виключає можливості зіткнення; причиною даної дорожньо-транспортної пригоди стала невідповідність дій водія автомобіля «Форд-Транзит» ОСОБА_2 вимогам п.12.1. ПДР України, що підтверджується оглянутими в судовому засіданні матеріалами кримінального провадження № 000024 відносно ОСОБА_2 за ч. 1 ст. 286 КК України, та матеріалами справи про адміністративне правопорушення № 129/1073/16-п (провадження по справі № 3/129/1/2017) щодо ОСОБА_2 за ст. 124 КУпАП, а також висновком судової комісійної транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи № 204а від 09.06.2017, за яким у дорожній ситуації, що склалася, в діях водія автомобіля «Форд-Транзит» д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_2 з технічної точки зору вбачається невідповідність вимогам п.12.1. ПДР України; у дорожній ситуації, що склалася, з технічної точки зору невідповідність дій водія автомобіля «Форд-Транзит» д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_2 вимогам п.12.1. ПДР України знаходиться в причинному зв`язку з виникненням події даної ДТП, який міститься в матеріалах вищевказаної справи про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_2 за ст. 124 КУпАП.

Так, згідно з постановою Гайсинського районного суду від 05.10.2017 № 129/1073/16-п (провадження по справі № 3/129/1/2017), що набрала законної сили 16.10.2017, ОСОБА_2 було визнано винним у скоєнні цього ДТП. При цьому судом встановлено, що заперечення вини ОСОБА_2 з посиланням на висновок автотехнічного дослідження № 799/16-21 від 07.04.2016 не береться до уваги, оскільки вказана позиція спростовується матеріалами справи, зокрема, висновками двох судових експертиз, що були проведені в межах вищевказаної адміністративної справи.

Таким чином, не погоджуючись із цією постановою, скаржник мав законне право її оскаржити в апеляційному порядку, однак зазначеним правом не скористався, тим самим визнавши постанову суду першої інстанції, як законну та обґрунтовану.

Відповідно до вимог частини шостої статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 234/16272/15-ц зроблено висновок про те, що преюдиційні факти - це факти, встановлені судовими рішеннями, що набрали законної сили і не підлягають доведенню в іншій справі.

Тобто, при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, ця постанова обов`язкова для суду з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи цей позов, суд не вправі обговорювати вину такої особи, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування.

Постанова суду про відсутність в діях водія складу адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, звільняє такого водія від відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок ДТП, а тому шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).

Отже, розглядаючи спір щодо відшкодування шкоди, який випливає із справи про адміністративне правопорушення, суд не вправі перевіряти обставини ДТП, обговорювати вину особи і робити висновки про відповідальність осіб, причетних до ДТП, а може лише вирішувати питання про розмір відшкодування.

Відповідно до частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відтак, твердження відповідача про недоведеність його вини у вказаному ДТП, за наявності постанови суду про визнання його винним у вчиненні ДТП, що має для суду преюдиційний характер, є безпідставними та такими, що необґрунтовані належними та допустимими доказами.

Інші доводи апеляційної скарги відповідача зводяться до переоцінки доказів, однак на правильність висновків суду першої інстанції не впливають та їх не спростовують.

Крім того, доводи апеляційної скарги відповідача про порушення судом першої інстанції норм процесуального права не містять посилань на такі порушення, що призвели до неправильного вирішення справи, тому, з огляду на положення частини другої статті 376 ЦПК України, не можуть бути підставою для скасування рішення.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ураховуючи наведені обставини, оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При таких обставинах, відповідно до положень частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 слід стягнути 2 072,08 грн. витрат, пов`язаних із сплатою судового збору в суді першої інстанції, 591,03 грн. витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору в суді апеляційної інстанції.

Керуючись нормами статей 367, 368, 372, 374, 376, 381-384, 389 -391 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Дідиченко Олександр Іванович, залишити частково.

Рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 21 липня 2022 року в частині стягнення матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП, та стягнення витрат, пов`язаних із сплатою судового збору, змінити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ), жителя АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_4 ), жителя АДРЕСА_2 , матеріальну шкоду, завдану внаслідок ДТП, в сумі 27 524 (двадцять сім тисяч п`ятсот двадцять чотири) гривні 34 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 072,08 грн. витрат, пов`язаних із сплатою судового збору, 591,03 грн. витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору в суді апеляційної інстанції.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, не підлягає.

Головуючий Ю. Б. Войтко

Судді: І. В. Міхасішин

І. М. Стадник