Провадження № 2/522/2750/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2022 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Шенцевої О.П.,

при секретарі Звонецької І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Приморського районного суду в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, -

ВСТАНОВИВ;

ОСОБА_3 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації.

Позивач в обґрунтування позовних вимог зазначає, що 18.10.2021 року під час розгляду Вищим антикорупційним судом клопотання Спеціалізованої антикорупційної прокуратури про обрання запобіжного заходу ОСОБА_2 , в межах кримінального провадження № 0001097 від 10.04.2017 року, у присутності представників засобів масової інформації, ОСОБА_2 публічно поширено недостовірну інформацію про позивача наступного змісту: «Прошу мій виступ сприймати як заяву про злочин і скажу, що я розумію як це вбувається. Як ви бачили на моєму представлені, мене прокурором області представляв генеральний прокурор Юрій Віталійович Луценко, був присутній губернатор, на той час ОСОБА_4 , з яким у мене були досить дружні відносини. Але після представлення, один із високопосадовців нашої Держави, в червні місяці 2016 року, запросив мене на зустріч у місті Одеса. Призначив цю зустріч у ресторані «Кадор» на Французькому бульварі. Я абсолютно спокійно приїхав на цю зустріч, це був обідній не робочий час, але коли я туди приїхав мене чекала ще одна людина на ім`я- ОСОБА_5 . ОСОБА_5 , який є офіційним спонсором ОСОБА_4 , одразу сказав, що я найкращий прокурор у світі, і він молився, щоб такий прокурор був в Одесі. Але він мені запропонував підписати підозру меру ОСОБА_6 і запропонував $1 млн. На що я повідомив йому, що буду про цю ситуацію повідомляти своєму керівництву, і повідомив. В подальшому, ОСОБА_5 на території пропонував мені один з маєтків, який там знаходяться, вартість яких точно перевищує $1 млн. Сказав, що він дуже переживає, що я, як «приїзжий» прокурор був забезпечений, та я можу йому дати паспорт на будь яку особу і оформити на себе цей будинок. На що я знов відмовив. Сказав якщо не подобається будиночок, то там є пінхауси по 300-400 метрів, я можу вибрати собі будь який і спокійно проживати. В нас не склалася з ним розмова. Ми розійшлись на тому що, якщо він володіє даними про незаконні дії ОСОБА_6 , то я чекаю їх і так, якщо будуть підстави, то я без жодних коштів підпишу цю підозру, якщо будуть підстави. Звернувся він саме до мене, тому що я є спецсубєктом, а я міг підписати цю підозру. Буквально через не тривалий час, мене в резиденцію, яку використовував, запросив тодішній губернатор ОСОБА_4 , з яким я був в досить гарних відносинах, можна сказати - в приятельських. Запросивши мене на обід, він запитав, чи я зустрівся з ОСОБА_7 , чи його пропозиція якось мене «смущає»? Про кошти він не казав за які, але він казав- ти подивись на пропозицію ОСОБА_8 , вона заради добра, він готовий виділяти серйозні кошти щоб боротись зі злом, не сприймай її якось в штикі, а подивись, мер, мер- «він негідник» і Одеса має бути позбавлена».

На думку позивача, поширена відповідачем недостовірна інформація не є оціночним судженням, не є критикою якихось дій, в ній відсутні суб`єктивна думка, переконання, оцінка дій, погляди, припущення, а є висловлюванням у формі фактичного твердження.

Позивач вважає, що поширення відповідачем вказаної інформації, порушує його особисті немайнові права, а саме принижує його честь, гідність та ділову репутацію, дискредитує позивача в очах широкого загалу, що, на думку позивача, висвітлює його негативно з точки зору загальноприйнятих у суспільстві правил поведінки, вимог та принципів етики і моралі, і може породжувати негативне ставлення до його якостей як людини, громадянина, великого інвестора в сфері будівництва, який має добру репутацію серед ділових партнерів та оточуючих, і яку він вважає своїм особистим досягненням.

Також позивач зазначає, що враховуючи великий суспільний резонанс до кримінальної справи № 0001097 від 10.04.2017 року, поширена відповідачем оспорювана інформація була доведена до відома широкого кола осіб, оскільки озвучувалась ним під час судового засідання, яке транслювалося у прямому ефірі на офіційному каналі суду в YouTubeua, а також у присутності представників засобів масової інформації, зокрема «Новини Live».

Факт висловлення оспорюваної інформації відповідачем під час розгляду справи не був спростований.

Однак, заперечуючи проти позовних вимог у даній справі, відповідач вказує, що інформація і факти, про які ним повідомлено в залі судового засідання під час розгляду 18.10.2021 року у Вищому антикорупційному суді клопотання Спеціалізованої антикорупційної прокуратури про обрання йому запобіжного заходу в межах кримінального провадження № 0001097 від 10.04.2017 року, є правдивими і такими, що відповідають тим обставинам, які дійсно відбулись.

Відповідач зазначає, що вказане вище його повідомлення стосувалося надання стороною захисту в кримінальному провадженні № 0001097 від 10.04.2017 року пояснень з приводу підозри ОСОБА_2 та забезпечення таких пояснень відповідними доказами, оскільки такі обставини мають прямий причинно-наслідковий зв`язок з обставинами повідомлення йому про підозру.

На думку відповідача, вказані ним факти пов`язані з кримінальним провадженням та повідомленням йому про підозру в такому кримінальному провадженні. Тому його повідомлення та інформація, яка в ньому міститься, є об`єктом доказової бази та обраного ним способу захисту під час обрання йому запобіжного заходу в судовому засіданні Вищого антикорупційного суду.

Також відповідач зазначає, що після засідання Вищого антикорупційного суду, 21.10.2021 року ним направлено до Державного бюро розслідувань заяву про вчинення кримінальних проваджень (в порядку ст. 214 КПК України), а також заяву від 24.11.2021 року з проханням повідомити про результати розгляду вказаної заяви, чим додатково письмово зафіксовано ту інформацію та ті факти, про які повідомлено ним в залі судового засідання Вищого антикорупційного суду 18.10.2021 року.

Відповідач вказує, що під час здійснення досудового слідства, щодо фактів викладених ним у вказаній вище заяві про вчинення кримінальних правопорушень, ним буде надана органу досудового розслідування наявна у нього інформація та докази існування фактів, вказаних в заяві.

Таким чином, відповідач вважає, що його виступ та вказана ним оспорювана інформація в залі судового засідання Вищого антикорупційного суду 18.10.2021 року не мали на меті посягання на честь і гідність позивача чи його ділову репутацію, а мали на меті висловити позицію сторони захисту в кримінальному провадженні щодо його підозри, а також повідомити правоохоронним органам, в присутності прокурора та слідчого судді про факти та події, які мають ознаки кримінального правопорушення.

Окрім того, заперечуючи проти позовних вимог, відповідач вказує, що його висловлювання про те що ОСОБА_5 «є офіційним спонсором Саакашвілі», не є твердженням про факт, а є оціночним судженням, яке сформувалось з інформації, поширеної в мережі інтернет та не підлягає спростуванню та доведенню його правдивості.

У судовому засіданні представники позивача позов підтримали, просили його задовольнити.

Відповідач та його представник у судовому засіданні позов не визнали, просили у його задоволенні відмовити.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги, з урахуванням їх уточнення, підлягають задоволенню, з наступних підстав.

За положеннями ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень та протиправних посягань.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Стаття 16 ЦК України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Захист цивільних прав це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Отже, способи захисту за своїм призначенням можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під захистом цивільних прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмету і підстави позову.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому, позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

У розумінні зазначених приписів суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Враховуючи викладене вище, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту.

Отже, саме на позивача покладений обов`язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими доказами, тобто довести, що його права та інтереси дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.

Згідно із ст. 1 Закону України «Про інформацію», приписи якої кореспондуються з частиною 1 ст. 200 ЦК України, під інформацією розуміються будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Із змісту ст. 201 ЦК України вбачається, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.

Згідно із статтями 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про інформацію» кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Положеннями ст. 7 Закону України «Про інформацію» визначено, що право на інформацію охороняється законом. Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом. Суб`єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію.

Стаття 32 Конституції України передбачає, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Відповідно до ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Разом з цим, згідно ст. 68 Конституції України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Як роз`яснено в п. 1 постанови № 1 Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

За змістом ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

При цьому, відповідно до п. 5 постанови № 1 Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», суди повинні враховувати такі відмінності: а) при спростуванні поширена інформація визнається недостовірною, а при реалізації права на відповідь особа має право на висвітлення власної точки зору щодо поширеної інформації та обставин порушення особистого немайнового права без визнання її недостовірною; б) спростовує недостовірну інформацію особа, яка її поширила, а відповідь дає особа, стосовно якої поширено інформацію.

Водночас юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про спростування недостовірної інформації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації розуміється опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

При цьому, обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Таким чином, відповідно до вимог чинного законодавства фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право вимагати спростування поширених у будь-якій формі неправдивих, неточних або неповних відомостей, пов`язаних з ним чи його діяльністю, які завдали або могли завдати шкоди діловій репутації.

За положеннями ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила.

При цьому, у судовій практиці під поняттям «спростування» розуміється доведення неправильності, помилковості, хибності будь-чиїх тверджень, переконань або їх заперечення. Спростування має відбуватись, як правило, у формі, ідентичній поширенню інформації, а коли це неможливо чи недоцільно, - в адекватній чи іншій формі, з урахуванням того, що воно повинно бути ефективним. Крім того, спростування обов`язково має бути проведено або підписано особою, яка поширила неправдиву інформацію і цим порушила немайнові права позивача.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом даного спору є вимоги про визнання недостовірною інформацію поширену відповідачем щодо позивача, а також зобов`язання про спростування такої інформації.

Вирішуючи спір у даній справі, судом встановлено, що спірна інформація, про яку йдеться у позовній заяві, висловлена відповідачем 18.10.2021 року під час судового засідання у Вищому антикорупційному суді, при розгляді клопотання Спеціалізованої антикорупційної прокуратури про обрання йому запобіжного заходу, в межах кримінального провадження № 0001097 від 10.04.2017 року, у присутності представників засобів масової інформації, зокрема «Новини Live», трансляція якого проходила у прямому ефірі на офіційному каналі Вищого антикорупційного суду в YouTubeua.

Вказана інформація стосується саме позивача, адже при її поширенні відповідач зазначив його прізвище та ім`я.

Відеозапис виступу відповідача, а також цитати вказаного виступу, які стосуються особисто позивача, містяться за наступними посиланнями:

-ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

-ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

-ІНФОРМАЦІЯ_3 ;

-ІНФОРМАЦІЯ_4 ;

-ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція)передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до п. 2 ст. 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (KARPYUK AND OTHERS v. UKRAINE, № 30582/04, 32152/04, § 188, ЄСПЛ, 06.10.2015 року).

Слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна (LINGENS v. AUSTRIA, № 9815/82, § 46, ЄСПЛ, 08.07.1986 року).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30.07.2020 року в справі №200/20351/18 (провадження № 61-21258св19) вказано, що «вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, чи критикою та чи є вона такою, що виходить за межі допустимої критики за встановлених судами фактичних обставин справи».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07.05.2020 року у справі №757/32917/17-ц (провадження № 61-4421св19) зазначено, що: «розрізняючи факти та оціночні судження, слід виходити з того, що існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного ст. 10 Конвенції. Крім того, аналіз національного законодавства та ст. 10 Конвенції і практики її застосування свідчить про те, що межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені.

Чинним законодавством не передбачена можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень. Вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків не можуть бути предметом судового захисту, оскільки будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів).

За змістом ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням або невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, ОСОБА_3 стверджує, що оспорювана інформація відносно нього є недостовірною, оскільки містить відомості про події, яких не існувало, а також відомості які не відповідають дійсності.

Крім того, як на підставу свого позову, позивач зазначає, що він дійсно зустрічався з відповідачем у червні 2016 року. Під час зустрічі позивач доповів відповідачу, що на протязі тривалого часу, міська влада саботує прийняття до експлуатації побудованої за кошти позивача «Міської лікарні швидкої медичної допомоги» та подальшу реєстрацію права власності на неї за містом Одеса. Також, позивач проінформував відповідача, що міський голова вчиняє протиправні дії, спрямовані на припинення будівельних робіт житлової та громадської забудови по АДРЕСА_1 .

Окрім того, позивач стверджує, що під час зустрічі з відповідачем, він не пропонував йому ані одного долару, ані ста доларів та/або мільйона доларів. А вже після вказаної зустрічі, 02.08.2016 року Державна архітектурно-будівельною інспекцією було засвідчено закінчення будівництва об`єкту: «Міська лікарня швидкої медичної допомоги», про що свідчить відповідний сертифікат серія ІУ № 32 від 02.08.2016 року, копія якого знаходиться в матеріалах даної цивільної справи.

Також позивач зазначає, що він ніколи не фінансував пана ОСОБА_4 та не був його спонсором, у тому числі і у період, коли той був губернатором Одеської області.

Разом з тим, заперечуючи проти позовних вимог у даній справі, відповідач вказує, що оспорювана інформація і факти, про які ним повідомлено 18.10.2021 року в залі судового засідання Вищого антикорупційного суду, в межах кримінального провадження № 0001097 від 10.04.2017 року, є правдивими і такими, що відповідають тим обставинам, які дійсно відбулись.

Проте, під час розгляду справи відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження вищевказаних доводів.

Відповідачем не було доведено, що оспорювана інформація відносно позивача на час її поширення була правдивою і такою, що відповідає тим обставинам, які дійсно відбулись.

Також суд критично ставиться до доводів відповідача про те, що поширена ним 18.10.2021 року оспорювана інформація є об`єктом доказової бази та обраного відповідачем способу захисту під час обрання йому запобіжного заходу в судовому засіданні Вищого антикорупційного суду в межах кримінального провадження № 0001097 від 10.04.2017 року.

Відповідач не надав жодних доказів на підтвердження того, що оспорювана інформаціє про позивача є пов`язаною з кримінальним провадженням № 0001097 від 10.04.2017 року.

Більше того, відповідачем не надано належних доказів на підтвердження факту отримання Державним бюро розслідувань заяви відповідача про вчинення кримінальних правопорушень (в порядку ст. 214 КПК України) від 21.10.2021 року та його звернення від 24.11.2021 року щодо результатів розгляду вищевказаної заяви. Із змісту фіскальних чеків ПАТ «Укрпошта» та скріншотів з офіційного сайту Укрпошти, на які є посилання відповідача у відзиві на позовну заяву, не можливо встановити факт направлення та отримання Державним буро розслідувань вищевказаних заяв, оскільки така інформація в документах відсутня.

Окрім того, відповідачем не надано доказів на підтвердження фактів відкриття кримінального провадження на підставі про вчинення кримінальних правопорушень (в порядку ст. 214 КПК України) від 21.10.2021 року і здійснення досудового слідства органом досудового розслідування.

Суд не приймає до уваги посилання відповідача на практику Верховного Суду, а саме на висновки Касаційного цивільного суду, викладені у Постанові від 20.06.2018 року у справі № 755/7842/16 (провадження № 61-9203св18), оскільки у даній цивільній справі це є неприпустимим, зважаючи на те, що рішення у вказаній справі прийнято за інших обставин справи, що виключає можливість застосування вказаної постанови Верховного Суду до спірних правовідносин. Обставини зазначеної відповідачем справи не є подібними до обставин даної справи, а тому висновки, які в них містяться не можуть впливати на обставини даної справи.

Відповідно до усталеної судової практики Верховного Суду, під судовим рішенням у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними, схожими) є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Таким чином, зважаючи на те, що відповідачем не надано суду жодного належного, допустимого та достатнього доказу на підтвердження того, що інформація, яка була поширена ним 18.10.2021 року в залі судового засідання Вищого антикорупційного суду, в межах кримінального провадження № 0001097 від 10.04.2017 року, мала достатнє підтвердження, щоб подавати вказану інформацію, як факти, а також на те, що відповідачем не було доведено, що оспорювана інформація на час її поширення була правдивою і такою, що відповідає тим обставинам, які дійсно відбулись, суд приходить до висновку, про наявність правових підстав для визнання оспорюваної інформації недостовірною.

Слід окремо зазначити, що під час розгляду справи в суді відповідачем не було надано доказів, що інформація, яку він поширював як факти, була у нього наявна. Натомість, словосполучення: «в червні місяці 2016 року», «запросив мене на зустріч», «призначив цю зустріч у ресторані «Кадор», «мене чекала ще одна людина», «є офіційним спонсором», «одразу сказав», «мені запропонував», «запропонував $1 мільйон», «я повідомив», «точно перевищує», «сказав», «я знов відмовив», «запросив мене», «він запитав» тощо вказують на те, що за характером висловлювань і вжитих словосполучень спірна інформація є твердженнями про факти, ще й з огляду на те, що стосується конкретної особи, конкретних подій та подана, як установлений факт.

Щодо доводів відповідача, стосовно його висловлювання про те, що ОСОБА_5 «є офіційним спонсором Саакашвілі» не є твердженням про факт, а є оціночним судженням, яке сформувалось з інформації, поширеної в мережі інтернет та не підлягає спростуванню та доведенню його правдивості, суд зазначає наступне.

Детально дослідивши та проаналізувавши зміст поширеної відповідачем 18.10.2021 року оспорюваної інформації відносно позивача, суд встановив відсутність у спірних висловлюваннях словосполучень «на мою думку» або «за інформацією, поширеною в мережі інтернет» чи «відповідно до інформації, отриманої з офіційних джерел» тощо, які б вказували на те, що інформація є оціночним судженням відповідача, його роздумами або гіпотезами.

Разом з тим, судом встановлено, що поширена відповідачем оспорювана інформація є негативною, оскільки дискредитує позивача в очах широкого загалу, висвітлює його негативно з точки зору загальноприйнятих у суспільстві правил поведінки, вимог та принципів етики і моралі, і може породжувати негативне ставлення до його якостей як людини, громадянина, великого інвестора в сфері будівництва, чим порушує його особисті немайнові права, а саме принижує його честь, гідність та ділову репутацію.

Отже, оскільки інформація, поширена відповідачем в залі судового засідання під час розгляду 18.10.2021 року у Вищому антикорупційному суді клопотання Спеціалізованої антикорупційної прокуратури про обрання йому запобіжного заходу в межах кримінального провадження № 0001097 від 10.04.2017 року, є твердженням про факти, існування яких відповідачем не доведено, оскільки зазначені факти не були підтверджені відповідачем під час розгляду даної цивільної справи, оспорювана позивачем інформація є негативною і недостовірною, порушує майнові права позивача, а відтак підлягає спростуванню.

Статтею 89 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як збірним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд зазначає, що відповідно до ч. 5 ст. 263 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Підсумовуючи викладені вище фактичні обставини, виходячи з системного аналізу положень чинного законодавства та матеріалів справи в цілому, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 1 816,00 грн. (одна тисяча вісімсот шістнадцять гривень).

Керуючись ст.ст. 1, 2, 5, 12, 76, 81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації - задовольнити у повному обсязі.

Визнати недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 , інформацію, поширену ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_6 під час публічного виступу у судовому засіданні Вищого антикорупційний суду, а саме інформацію такого змісту: «Прошу мій виступ сприймати як заяву про злочин і скажу, що я розумію як це вбувається. Як ви бачили на моєму представлені, мене прокурором області представляв генеральний прокурор Юрій Віталійович Луценко, був присутній губернатор на той час ОСОБА_4 з яким у мене були досить дружні відносини. Але після представлення, один із високопосадовців нашої Держави, в червні місяці 2016 року запросив мене на зустріч у місті Одеса. Призначив цю зустріч у ресторані «Кадор» на Французькому бульварі. Я абсолютно спокійно приїхав на цю зустріч, це був обідній не робочий час, але коли я туди приїхав мене чекала ще одна людина на ім`я- ОСОБА_5 . ОСОБА_5 , який є офіційним спонсором ОСОБА_4 , одразу сказав, що я найкращий прокурор у світі, і він молився, щоб такий прокурор був в Одесі. Але він мені запропонував підписати підозру меру ОСОБА_6 і запропонував $1 млн. На що я повідомив йому, що буду про цю ситуацію повідомляти своєму керівництву, і повідомив. В подальшому, ОСОБА_5 на території пропонував мені один з маєтків, який там знаходяться, вартість яких точно перевищує $1 млн. долл. Сказав, що він дуже переживає, що я, як «приїзжий» прокурор був забезпечений, та я можу йому дати паспорт на будь яку особу і оформити на себе цей будинок. На що я знов відмовив. Сказав якщо не подобається будиночок, то там є пінхауси по 300-400 метрів, я можу вибрати собі будь який і спокійно проживати. В нас не склалася з ним розмова. Ми розійшлись на тому що, якщо він володіє даними про незаконні дії ОСОБА_6 , то я чекаю їх і так, якщо будуть підстави, то я без жодних коштів підпишу цю підозру, якщо будуть підстави. Звернувся він саме до мене, тому що я є спецсубєктом, а я міг підписати цю підозру. Буквально через не тривалий час, мене в резиденцію, яку використовував, запросив тодішній губернатор ОСОБА_4 , з яким я був в досить гарних відносинах, можна сказати - в приятельських. Запросивши мене на обід, він запитав, чи я зустрівся з ОСОБА_7 чи його пропозиція якось мене смущає? Про кошти він не казав за які, але він казав- ти подивись на пропозицію ОСОБА_8 , вона заради добра, він готовий виділяти серйозні кошти щоб боротись зі злом, не сприймай її якось в штикі, а подивись, мер, мер- «він негідник» і Одеса має бути позбавлена».

Зобов`язати ОСОБА_2 ,не пізніше 5 днів з моменту набрання рішення суду у цій справі законної сили, спростувати поширену ним 18.10.2021 року недостовірну інформацію відносно ОСОБА_1 , у спосіб найбільш подібний до способу її поширення шляхом відео-повідомлення про недостовірність поширеної інформації через засоби масової інформації, зокрема «Новини Live».

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 816,00 грн. (одна тисяча вісімсот шістнадцять гривень).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст рішення складений 20.06.2022 року.

Суддя

17.06.2022