Справа № 487/791/21 Головуючий суду першої інстанції Лагода А. А.
Провадження №22-ц/812/203/22 Доповідач суду апеляційної інстанції Локтіонова О. В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 січня 2022 року м.Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Локтіонової О. В.,

суддів: Колосовського С. Ю., Ямкової О. О.,

із секретарем судового засідання Біляєвою В. М.,

за участі представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 16 листопада 2021 року, повний текст якого складено 22 листопада 2021 року, ухвалене за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору реєстратор Виконавчого комітету Новоодеської міської ради Котович Ганна Володимирівна, Державне підприємство «Сетам», Департамент з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради, Служба у справах дітей Миколаївської міської ради, приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Димов Олександр Сергійович, ОСОБА_6 про визнання дій неправомірними, скасування записів про державну реєстрацію права власності, внесення змін до договору купівлі-продажу та реєстру речових прав на нерухоме майно,

У С Т А Н О В И В:

У лютому 2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 подали до суду вищезазначений позов, який обґрунтовували наступним.

Позивачі вказували, що їм на праві власності належить 33/100 частки домоволодіння по АДРЕСА_1 , яке розташоване на земельній ділянці площею 633 кв.м.

Зазначене право позивачами набуто на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 06 червня 2000 року на товарній біржі «Едвайс-Ріелті», який рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 вересня 2019 року визнано дійсним.

Іншими співвласниками вищезазначеного майна були ОСОБА_4 із часткою 32/100 та ОСОБА_7 із часткою 35/100.

Позивачі вказували, що з метою реєстрації права власності на свою частку домоволодіння вони звернулися до державного реєстратора. Однак, отримали відмову, оскільки наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно, а саме сума часток перевищує 1/1.

Позивачі зазначали, що вищезазначені невідповідності виникли внаслідок того, що ОСОБА_4 поліпшив належну йому частку домоволодіння, внаслідок чого було збільшено його загальну площу та належну йому частку до 52/100.

Посилаючись на те, що державна реєстрація за ОСОБА_4 52/100 часток домоволодіння здійснена без підтвердження його права власності на вказану частку, позивачі просили визнати неправомірними дії державного реєстратора ОСОБА_8 , вчинені нею 18 вересня та 11 грудня 2017 року в частині реєстрації за ОСОБА_4 52/100 частки домоволодіння по АДРЕСА_1 ; скасувати реєстраційні записи здійснені цим реєстратором 18.09.2017 та 11.12.2017, індексні номери рішення 37169353, 38695170, 38693022; внести зміни до договору купівлі-продажу №2644 від 15 грудня 2017 року щодо предмету договору, яким вважати 32/100 частки домоволодіння по АДРЕСА_1 ; внести зміни до реєстру речових прав на нерухоме майно в частині реєстрації права власності за ОСОБА_4 та в подальшому за ОСОБА_5 , зареєструвавши за ними 32/100 частки домоволодіння.

Державний реєстратор ОСОБА_8 проти задоволення позову заперечувала, вказуючи, що її дії відповідали чинному законодавству на час здійснення реєстраційних дій.

ОСОБА_4 просив у задоволенні позову відмовити, оскільки збільшення ним частки у спільному майні, а також подальша реєстрація права власності на неї відбулися із дотриманням вимог законодавства та прав позивачів не порушують.

ОСОБА_9 законний представник ОСОБА_5 у своєму відзиві на позовну заяву зазначав, що позовні вимоги є безпідставними та такими, що заявлені із пропуском позовної давності, а тому просив у задоволенні позову відмовити.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 16 листопада 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_3 відмовлено.

Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив із того, що збільшення частки ОСОБА_4 у домоволодінні, вчинення подальших реєстраційних дій, укладення договору купівлі-продажу його частки домоволодіння відбулося із дотриманням встановлених процедур та на законних підставах. Порушення прав позивачів судом встановлено не було.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення її позовних вимог.

Обґрунтовуючи скаргу, апелянт зазначала, що суттю позовних вимог були порушення державним реєстратором Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» при проведенні реєстраційних дій та збільшенні частки відповідача ОСОБА_4 без відповідних на те правових підстав. Збільшивши частку ОСОБА_4 у домоволодінні і залишивши без змін частки інших співвласників, державний реєстратор створила перепону для реєстрації позивачами їх права власності на належну їм частку домоволодіння. Відповідно до вимог ст.27 вказаного Закону зміна часток співвласників можлива тільки на підставі нотаріально посвідченого договору між співвласниками або рішення суду про визначення часток співвласників. Державний реєстратор, приймаючи як підставу для зміни частки ОСОБА_4 у домоволодінні технічний паспорт, який не є правовстановлюючим документом, порушила вимоги зазначеного Закону. На підставі викладеного позивач вважала рішення суду незаконним.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 04 листопада 1994 року ОСОБА_4 отримав у дар від ОСОБА_10 32/100 частини житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 .

06 червня 2000 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на підставі біржового договору купівлі-продажу придбали у ОСОБА_11 33/100 частини вказаного житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами. Заочним рішенням Заводського районного суду м.Миколаєва від 18.09.2019 цей договір купівлі-продажу визнано дійсним.

Власником 35/100 частин житлового будинку згідно з даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі договору дарування від 31 травня 2021 року є ОСОБА_6 .

З технічного паспорту, інвентарної справи, рішення Заводського районного суду м.Миколаєва від 22.09.1993 випливає, що вказаний будинок фактично складається з 3 квартир. ОСОБА_1 та ОСОБА_3 користуються квартирою АДРЕСА_2 , ОСОБА_4 користувався квартирою АДРЕСА_3 , ОСОБА_6 користується квартирою АДРЕСА_4 . Порядок користування земельною ділянкою, на якій співвласники будували господарські будівлі та споруди, визначений судом.

03 червня 2010 року співвласниками отримано державний акт на право власності на земельну ділянку за вказаною адресою площею 0,0558 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

11.05.2009 ОСОБА_4 звернувся до Інспекції архітектурно-будівельного контролю у Миколаївській області із заявою, в якій просив дозволити йому переобладнання двоскатного даху у дах мансардного типу із обладнанням житлового приміщення над частиною домоволодіння (т.1 а.с.207).

Вказане переобладнання було погоджено з співвласниками домоволодіння, про що свідчать їх підписи на заяві. ОСОБА_1 виступала також від імені сина ОСОБА_3 , який був неповнолітнім.

Після отримання технічного висновку про стан конструкцій будинку та дозволів на виконання будівельних робіт ОСОБА_4 було здійснено будівництво мансардного поверху над належною йому частиною житлового будинку (т.1 а.с.208-211).

23 лютого 2010 року Інспекцією ДАБК у Миколаївській області Жирову П. О. видано свідоцтво № НОМЕР_1 про відповідність збудованого об`єкта проектній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм та правил. Вказане свідоцтво видано на підставі Акта готовності об`єкта до експлуатації від 16 лютого 2010 року (т.1 а.с.99).

12 вересня 2017 року товариством з обмеженою відповідальністю «Миколаївський обласний інжиніринговий центр» здійснено поточні інвентаризаційні роботи та розрахунок часток співвласників домоволодіння, відповідно до якого частка власників квартири АДРЕСА_4 складає 23/100, частка ОСОБА_4 52/100, частка власників квартири АДРЕСА_5 (т.1 а.с.106).

18 вересня 2017 року державним реєстратором Котович Г. В. здійснено державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на 52/100 частки житлового будинку АДРЕСА_1 з належними до нього господарськими будівлями та спорудами (номер запису 22424931, рішення про реєстрацію 37169353 від 20.09.2017).

12 жовтня 2017 року ОСОБА_4 через приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Димова О. С. довів до відома співвласників житлового будинку, що має намір продати свої 52/100 частини житлового будинку та 37/100 частин земельної ділянки, і що вони мають переважне право купівлі його частки. Згідно з рекомендованими повідомленнями про вручення співвласники отримали листа ОСОБА_4 13.10.2017 (т.2 а.с.53-56).

15 грудня 2017 року ОСОБА_4 продав свою частку житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами ОСОБА_5 , 2007 р.н., від імені якого діяли законні представники ОСОБА_9 та ОСОБА_12 . Цього ж дня до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено запис про зміну власника №23972804, рішення про державну реєстрацію прав №38768715.

13 лютого 2020 року позивач ОСОБА_3 звернувся до державного реєстратора Чекановського С. І. з заявою про реєстрацію права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

19 лютого 2020 року державним реєстратором ухвалено рішення про відмову у державній реєстрації через наявність суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно, а саме перевищення суми часток співвласників.

Право володіння, користування та розпорядження своїм майном становлять зміст права власності (стаття 317 ЦК України).

Згідно зі статтею 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст.355, 356 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Частина третя ст.357 ЦК України визначає, що співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна.

Нормами статей 358, 361, 362 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. У разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів. Продавець частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає. Якщо інші співвласники відмовилися від здійснення переважного права купівлі чи не здійснять цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, а щодо рухомого майна протягом десяти днів від дня отримання ними повідомлення, продавець має право продати свою частку іншій особі.

Згідно з ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», в редакції на час здійснення оскаржуваних реєстраційних дій, державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі:

1) укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката;

2) свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката;

3) свідоцтва про право на спадщину, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката;

4) виданого нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, чи їх дублікатів;

5) свідоцтва про право власності, виданого органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дубліката;

6) свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого до 1 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією, чи його дубліката;

7) рішення про закріплення нерухомого майна на праві оперативного управління чи господарського відання, прийнятого власником нерухомого майна чи особою, уповноваженою управляти таким майном;

8) державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку або державного акта на право постійного користування землею, виданих до 1 січня 2013 року;

9) рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно;

10) ухвали суду про затвердження (визнання) мирової угоди;

11) заповіту, яким установлено сервітут на нерухоме майно;

12) рішення уповноваженого законом органу державної влади про повернення об`єкта нерухомого майна релігійній організації;

13) рішення власника майна, уповноваженого ним органу про передачу об`єкта нерухомого майна з державної у комунальну власність чи з комунальної у державну власність або з приватної у державну чи комунальну власність;

14) інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно.

Відповідно до вимог ст.10, 11, 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», в редакції на час здійснення оскаржуваних реєстраційних дій, під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, державний реєстратор обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником. Органи державної влади, підприємства, установи та організації зобов`язані безоплатно протягом трьох робочих днів з моменту отримання запиту надати державному реєстратору запитувану інформацію в паперовій та (за можливості) в електронній формі.

У державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями.

Державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав.

Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Відповідно до вимог ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з нормами ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. При цьому обов`язком позивача є доведення/підтвердження в установленому законом порядку наявності факту порушення та/або оспорювання його прав та інтересів.

Відсутність порушеного права й інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Відповідно до статей 76, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Проаналізувавши викладене, колегія суддів вважає, що висновок районного суду про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є правильним, оскільки позивачі не довели факт порушення їх прав на належну їм частку будинку.

Матеріали справи свідчать, що дійсно на момент здійснення державним реєстратором Котович Г. В. реєстраційних дій щодо реєстрації за ОСОБА_4 права власності на 52/100 частки спірного житлового будинку були наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно.

Проте, позивачі, які є співвласниками будинку, не довели яким чином рішення державного реєстратора зачіпає їх права.

Фактично спірний будинок є багатоквартирним. Співвласники володіють та користуються належними їм приміщеннями у квартирах. Порядок користування земельною ділянкою, на якій співвласники будували господарські будівлі та споруди, був визначений рішенням Заводського районного суду м.Миколаєва від 22 вересня 1993 року.

Будівництво мансардного поверху над частиною спірного будинку, якою володів та користувався ОСОБА_4 і яке вплинуло на збільшення його частки права власності у будинку, було здійснено з дозволу співвласників.

Доказів того, що збільшена частка не відповідає дійсності, позивачі суду не представили.

Отже, право власності позивачів на належні їм приміщення у спірному будинку та господарські будівлі та споруди залишилося непорушним.

Посилання позивачів на те, що зареєстроване право власності на 52/100 частини спірного будинку перешкоджає їм зареєструвати їх право власності на частину будинку, колегія суддів вважає хибним.

Співвласники будинку не позбавлені права укласти між собою договір про визначення нових часток у спірному будинку або визначити частки між співвласниками на підставі рішення суду.

Беручи до уваги викладене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення суду, оскільки викладений у ньому висновок відповідає обставинам справи та вимогам законодавства.

Керуючись ст.374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 16 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий О. В. Локтіонова

Судді С. Ю. Колосовський

О. О. Ямкова

Повний текст постанови складено 27 січня 2022 року.