Номер провадження: 22-ц/813/3081/22
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Князюк О. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.01.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді Князюка О.В.,

- суддів: - Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.,

розглянувши у передбаченому ст. 369 ЦПК України порядку цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 травня 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

До Приморського районного суду м. Одеси надійшов позов Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Згідно обґрунтування позову, ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «Приватбанк» із метою отримання банківських послуг, у зв`язка з чим підписав заяву №б/н від 30.03.2017 року. Відповідно до бажання відповідача, банком було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі, визначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, яка додається до позову. У подальшому, кредитний ліміт було збільшено до 27 000 грн.. Між тим, у порушення вимог договору та чинного законодавства ОСОБА_1 належним чином не здійснював погашення кредиту та відповідних платежів за договором, у зв`язку з чим у нього станом на 25.08.2020 року утворилась заборгованості у розмірі 149 796, 25 грн., яка складається з наступного: 104 203,01 грн. - заборгованості за тілом кредиту; 21 783,11 грн. - заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України; 23 810,13 грн. - нарахована пеня. Посилаючись на те, що у добровільному порядку відповідача погашення боргу не здійснює, вимушені звернутись до суду з дійсним позовом.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11 травня 2021 року у задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

25.05.2021 року АТ КБ «ПриватБанк» подано апеляційну скаргу відповідно до вимог якої апелянт просить суд скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 травня 2021 року та постановити нове рішення, яким позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» задовольнити в повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт зазначає, що наявними в матеріалах справи розрахунками заборгованості, випискою по рахункам відповідача, довідками Банку про зміну умов кредитування та про видачі картки підтверджуються обставини наявності у ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором.

У виписці по руху коштів чітко прослідковується, що відповідачу було встановлено кредитний ліміт, а також факти користування відповідачем отриманими грошовими коштами, а отже й отримання кредитної картки, оскільки проведення вказаних операцій є неможливим без наявності картки.

Позивач вважає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у стягненні фактичних обставин кредитних коштів (тіла кредиту) та нарахованих відсотків за ст. 625 ЦК України, порушив норми матеріального права, оскільки висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи, а також нормам матеріального та процесуального права.

Апелянт звертає увагу суду апеляційної інстанції на той факт, що відповідач під час дії кредитного договору оформив послуги «Миттєва розстрочка» та «Оплата частинами», що чітко вбачається із виписки. Оскільки зазначені послуги не є кредитними договорами, а є тільки додатковими послугами для власників кредитних карт, підписання окремого кредитного договору не вимагається. На підтвердження вказаного апелянт посилається на висновки Верховного Суду викладені у постанові від 09 грудня 2019 року №739/119/17.

Під час оформлення вищевказаних послуг відповідач ознайомився з умовами кредитування. Підписав за допомогою введення ОТР-паролю паспорти споживчого кредиту, в якому викладено основні умови надання кредиту (копії наявні в матеріалах справи).

З огляду на зазначене позивач вважає, що заборгованість відповідача підтверджена належними та допустимими доказами.

Таким чином, апелянт вважає, що суд першої інстанції прийнявши рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, не оцінив усіх фактичних обставин справи та доводів позивача щодо наявності заборгованості відповідача та її розміру, неповно та не всебічно з`ясував обставини справи, допустив невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушив норми матеріального та процесуального права.

Узагальнені доводи інших учасників справи та інших учасників справи

11.10.2021 року до Одеського апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідно до якого, відповідач вважає рішення суду першої інстанції законним, а апеляційну скаргу не вмотивованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Відповідач зазначає, що позивач надав до позовної заяви лише банківську виписку. Власно сформованого розрахунку боргу матеріали справи не містять. Судом першої інстанції вірно зазначено, що вимога суду щодо надання розрахунку боргу за тілом кредиту, наданим за заявою від 30.03.2017 року, без врахування споживчих кредитів від 31.10.2017 року, 10.02.2018 року, 02.03.2018 року, 03.05.2018 року, 19.04.21018 року була залишена поза увагою та не виконана банком.

Щодо посилання апелянта на те, що суд безпідставно відмовив у стягненні фактично отриманих коштів (тіла кредиту) та нарахованих відсотків, чим порушив норми матеріального та процесуального права, відповідач вважає непослідовним та неузгодженим із своєю правовою позицією, через те, що такі аргументи суперечать матеріалам справи та змісту позовних вимог.

ОСОБА_1 зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції позивач взагалі не заявляв про те, що відповідачу було підключено послугу «Оплата частинами». Тому розглядати в апеляційній скарзі вимогу про стягнення грошей з відповідача на підставі надання цієї послуги не передбачено Законом.

З огляду на зазначене, відповідач вважає, що апелянт намагається вести суд апеляційної інстанції в оману, підмінюючи поняття.

Так, апелянт наводить практику Верховного суду, а саме висновки викладені у поставні від 09 грудня 2019 року у справі №739/119/17 посилаючись на те, що договір про надання банківських послуг, за своїм змістом є ширшим, ніж кредитний договір. При цьому, в позовній заяві банк просить стягнути заборгованість, що виникла підставі саме кредитного договору, а не договору про надання банківських послуг.

З огляду на зазначене, відповідач зазначає, що судом першої інстанції було відмовлено у задоволенні позовних вимог за їх недоведеності, проте нових, не досліджених судом доказів правомірності вимог апелянт суду не надав.

Таким чином, ОСОБА_1 вважає, що суд першої інстанції в повному обсязі з`ясував усі обставини, що мають значення для справи, що доводить правомірність ухваленого рішення та відсутність правових підстав для його скасування судом апеляційної інстанції, оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

04.06.2021 року ухвалою Одеського апеляційного суду під головуванням судді Князюка О.В. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" подану через представника - адвоката Крилову Олену Леонідівну на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 травня 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Ухвалою суду від 18.01.2022 вказану цивільну справу було призначено до розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Згідно з ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини

Судом встановлено, що відповідачу 31.03.20217 року було відкрито картковий рахунок № НОМЕР_1 із кредитним лімітом 300 грн., того ж дня кредитний ліміт відповідача був збільшений до 500 грн.

Згідно довідки про зміну кредитування та обслуговування кредитної картки № НОМЕР_1 , оформленої на ім`я ОСОБА_1 (а.с.77, т.2), що також було визнано відповідачем, 02.08.2017 року кредитний ліміт по даній картці був збільшений до 27 000 грн.

Строк дії картки був визначений сторонами до 07/20.

Також, згідно матеріалів справи, а саме довідки банку від 15.02.2020 року (а.с.76, т.2), на ім`я відповідача 20.04.2017 року було відкрито картковий рахунок № НОМЕР_2 зі строком дії до 03/21.

Зазначене також підтверджується випискою по рахунку відповідача, наданою банком за період із 31.03.2017 року по 23.10.2020 року (а.с.78-110, т.2).

Згідно листа АТ КБ Приватбанк від 27.01.2021 року (а.с.6, т.2), банк не має можливості надати оригінал кредитної картки, оскільки картковий рахунок був оформлений відповідачу на підставі його анкети-заяви від 30.03.2017 року (копію якої разом із фотокарткою відповідача додають), а також при здійсненні відповідачем власноручного цифрового підпису на планшеті, без використання додаткових даних в якості аналогу.

Звертаючись до суду з позовом, банк як на підставу позовних вимог, посилався на неналежне виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору, який було укладено шляхом підписання відповідачем Анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, а також необхідність стягнення заборгованості по тілу кредиту, відсоткам за користування кредитними коштами, а також штрафних санкцій, визначених відповідно до вказаних Умов та правил, а також Тарифів банку.

Згідно розрахунку заборгованості, наданого банком до позову (а.с.6-17), станом на 25.08.2020 року у відповідача утворилась заборгованості у розмірі 149 796, 25 грн., яка складається з наступного:

104 203,01 грн. - заборгованості за тілом кредиту;

21 783,11 грн. - заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України;

23 810,13 грн. - нарахована пеня.

Також, з матеріалів справи вбачається, що на розгляді Приморського районного суду м. Одеси перебувала цивільна справа №522/7455/19 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» про визнання кредитного договору недійсним та рішенням сулу від 14.09.2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено, при цьому встановлені наступні фактичні обставини.

ОСОБА_1 09 травня 2007 року звернувся до АТ «КБ «ПриватБанк» із метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву №ODXRFB07051142 від 09.05.2007 року, згідно якої отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Згідно вказаної заяви, банк надав позичальнику строковий кредит у сумі 1719, 0 грн. на строк 6 місяців із 09.05.2007 року по 09.11.2007 року включно, з умовами сплати за користування кредитом відсотків у розмірі 0,42% на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту, щомісячної винагороди за ведення фінансового інструменту у розмірі 51,57 грн. та одноразової винагороди, комісії в зазначені в Заяві та Умовах надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) строки.

У подальшому, 31.03.2017 року, банком було здійснено переоформлення картки відповідача на клас вище, у зв`язку з чим він підписав анкету-заяву від 30.03.2017 року із кредитним лімітом 300 грн.

Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно із ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. ст. 1, 3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга АТ КБ ПриватБанк задоволнню підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Предметом позову у справі, яка переглядається, є стягнення з позичальника заборгованості за кредитним договором.

У статті 3 Закону України "Про електронну комерцію" зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа.

Згідно частин першої та другої статті 6 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.

Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (пункт 6 частини першої статті 3 Закону України "Про електронну комерцію").

У статті 11 Закону України "Про електронну комерцію" передбачено, порядок укладення електронного договору. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів (стаття 12 Закону України "Про електронну комерцію").

Згідно статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

У частинах першій та другій статті 639 ЦК України зазначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Відповідно до частини першої статті 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною (частина перша статті 642 ЦК України).

Згідно частини першої статті 1054 ЦКУкраїни за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки (частина перша статті 1048 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що на розгляді Приморського районного суду м. Одеси перебувала цивільна справа №522/7455/19 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» про визнання кредитного договору недійсним та рішенням сулу від 14.09.2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено, при цьому встановлені наступні фактичні обставини.

ОСОБА_1 09 травня 2007 року звернувся до АТ «КБ «ПриватБанк» із метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву №ODXRFB07051142 від 09.05.2007 року, згідно якої отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Згідно вказаної заяви, банк надав позичальнику строковий кредит у сумі 1719, 0 грн. на строк 6 місяців із 09.05.2007 року по 09.11.2007 року включно, з умовами сплати за користування кредитом відсотків у розмірі 0,42% на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту, щомісячної винагороди за ведення фінансового інструменту у розмірі 51,57 грн. та одноразової винагороди, комісії в зазначені в Заяві та Умовах надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) строки.

У подальшому, 31.03.2017 року, банком було здійснено переоформлення картки відповідача на клас вище, у зв`язку з чим він підписав анкету-заяву від 30.03.2017 року із кредитним лімітом 300 грн..

Згідно ч.1 ст.1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

У відповідності до ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Згідно матеріалів даної справи, відповідачу 31.03.2017 року було відкрито картковий рахунок № НОМЕР_1 із кредитним лімітом 300 грн., того ж дня кредитний ліміт відповідача був збільшений до 500 грн.

Згідно довідки про зміну кредитування та обслуговування кредитної картки № НОМЕР_1 , оформленої на ім`я ОСОБА_1 (а.с.77, т.2), що також було визнано відповідачем, 02.08.2017 року кредитний ліміт по даній картці був збільшений до 27 000 грн.

Строк дії картки був визначений сторонами до 07/20.

Також, згідно матеріалів справи, а саме довідки банку від 15.02.2020 року (а.с.76, т.2), на ім`я відповідача 20.04.2017 року було відкрито картковий рахунок № НОМЕР_2 зі строком дії до 03/21.

Зазначене також підтверджується випискою по рахунку відповідача, наданою банком за період із 31.03.2017 року по 23.10.2020 року (а.с.78-110, т.2).

Згідно листа АТ КБ Приватбанк від 27.01.2021 року (а.с.6, т.2), банк не має можливості надати оригінал кредитної картки, оскільки картковий рахунок був оформлений відповідачу на підставі його анкети-заяви від 30.03.2017 року (копію якої разом із фотокарткою відповідача додають), а також при здійсненні відповідачем власноручного цифрового підпису на планшеті, без використання додаткових даних в якості аналогу.

Звертаючись до суду з позовом, банк як на підставу позовних вимог, посилався на неналежне виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору, який було укладено шляхом підписання відповідачем Анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, а також необхідність стягнення заборгованості по тілу кредиту, відсоткам за користування кредитними коштами, а також штрафних санкцій, визначених відповідно до вказаних Умов та правил, а також Тарифів банку.

Згідно розрахунку заборгованості, наданого банком до позову (а.с.6-17), станом на 25.08.2020 року у відповідача утворилась заборгованості у розмірі 149 796, 25 грн., яка складається з наступного:

104 203,01 грн. - заборгованості за тілом кредиту;

21 783,11 грн. - заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України;

23 810,13 грн. - нарахована пеня.

В обґрунтування позовних вимог, банком було додано до позову Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/.

Разом з тим, як вбачається з долученої до матеріалів справи анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПРИВАТБАНКУ (для індивідуальних клієнтів, приватних підприємців та керівників корпоративних клієнтів) вона містить лише анкетні дані відповідача, його контактну інформацію.

У вказаній анкеті-заяві не зазначено, яку саме картку відповідач бажає оформити, не зазначено даних про умови кредитування, а саме: кредитний ліміт, які проценти встановлено за користування кредитом, строк договору, які штрафні санкції передбачені за несвоєчасне погашення кредиту.

Довідки про умови кредитування чи Тарифів обслуговування кредитних карт, які б містили підпис відповідача про ознайомлення з ними, матеріали справи також не містять.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) відступила від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладений у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року (провадження № 6-144цс14) та зробила такий висновок про те, що у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Відповідно до положень частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З урахуванням зазначеного висновку, місцевий суд, правильно виходив з того, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме з доданим до позовної заяви Витягом з Умов та правил надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк», відповідач ознайомився та погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до саме цих Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується звисновками суду першої інстанції про відсутність правові підстави для задоволення позову щодо вимог про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості у розмірі 21 783,11 грн. за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України та в розмірі 23 810,13 грн. - нарахованою пенею.

Щодо вимог банку про стягнення заборгованості за тілом кредиту, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Позивач вправі вимагати захисту своїх прав шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Аналогічні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 401/1855/16-ц (провадження № 61-32875св18).

Згідно матеріалів справи та визнається сторонами, ОСОБА_1 за заявою від 30.03.2017 року отримав кредитний ліміт на суму 27 000 грн., доказів збільшення розміру ліміту за картковим рахунком № НОМЕР_1 матеріали справи не містять.

В обґрунтування заявленого ними до стягнення розміру боргу за тілом кредиту, представник банку в судовому засіданні посилався на те, що за згодою ОСОБА_1 банком йому було підключено сервіс «Миттєва розстрочка», а саме 31.10.2017 року (на суму 50000 грн. під 79% річних), 10.02.2018 року (на суму 50 000 грн. під 79% річних), від 02.03.2018 року (на суму 50 000 грн. 79% річних), від 19.04.2018 року (на суму 12 000 грн. під 79% річних); від 03.05.2018 року (на суму 25 000 грн. під 79% річних).

Ураховуючи вимоги статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, а правом визначати предмет та підставу позову наділений лише позивач (статті 13, 43, 49, 175 ЦПК України).

Учасники справи зобов`язані, зокрема подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази (частина друга статі 43 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76, 77 ЦПК України).

Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

За частиною першою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції вірно взято до уваги заперечення відповідача, щодо того, що споживчі кредити від 31.10.2017, 10.02.2018, 02.03.2018, 03.05.2018, 19.04.2018 (миттєва розстрочка) не були ані підставами позову, ані предметом позову (тобто, не заявлені в позовній заяві взагалі), а відтак, стягнення на підставі цих кредитних договорів, так саме як і правомірність їх укладення не є предметом судового розгляду.

Окрім того, з виписки по рахунку ОСОБА_1 , наданої банком до суду, вбачається, що послуга «миттєва розстрочка» була підключена відповідачу на інший його картковий рахунок за № НОМЕР_2 , відкритим банком на підставі заяви ОСОБА_1 від 20.04.2017 року.

Доказів того, що відповідач використовував дану послугу (миттєва розстрочка) за картковим рахунком, відкритим на підставі заяви від 30.03.2017 року, матеріали справи не містять та стороною позивача не надано.

При цьому, як вбачається з пояснень представника банку, ОСОБА_1 до листопада 2019 року здійснював погашення за кредитом від 30.03.2017 року. Вимога суду щодо надання розрахунку боргу за тілом кредиту, наданим за заявою від 30.03.2017 року, без урахування споживчих кредитів від 31.10.2017, 10.02.2018, 02.03.2018, 03.05.2018, 19.04.2018 (миттєва розстрочка), була залишена банком поза увагою та не виконана.

Про те, що відсотки за користування кредитом будуть погашені банком за рахунок тіла кредиту, а також те, що за рахунок тіла кредиту за кредитним договором б/н від 30.03.2017 року буде здійснюватися автоматичне погашення суми заборгованості за іншими споживчими кредитами від 31.10.2017 року, 10.02.2018 року, 02.03.2018 року, 03.05.2018 року, 19.04.2018 року, матеріали справи не містять підтвердження погодження вказаних істотних умов сторонами.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Вищевказані висновки узгоджуються з правовими висновками, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі № 342/180/17, від яких не було відступлено у постанові Верховного Суду від 06.05.2020 року у справі № 358/384/19.

Проте, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що з наданих банком матеріалів, у суду відсутня можливість встановити тіло кредиту, розмір якої позивачем не було погашено; позивачем у свою чергу не доведено належними та допустимими доказами існування у ОСОБА_1 заборгованості за договором від 30.03.2017 року за тілом кредиту саме у розмірі 104 203, 01 грн., зважаючи на те, що кредитний ліміт був визначений сторонами у сумі 27 000 грн.

За викладеного, колегія суддів не погоджується частково з висновками суду першої інстанції про те, що вимоги банку про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за тілом кредиту у розмірі 104 203, 01 грн. є недоведеними та підлягає залишенню без задоволення в мотивувальній частині відмови у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами які беруть учать у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач користувався кредитними коштами шляхом їх зняття з кредитної картки, здійснював платежі, а також поповнював картку.

На відміну від кредитних договорів, за якими загальний розмір кредиту надається відразу (одноразово), в договорі про надання споживчого кредиту у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку (за яким позичальник має можливість використовувати ліміт частинами з правом подальшого використання вільного залишку ліміту, а у разі повного повернення коштів до закінчення строку кредитування - повторно отримати кредит (зняти кошти) або його частину в межах ліміту), - розмір майбутніх платежів і строки їх сплати не можуть бути встановлені, а тому сукупна сума всієї заборгованості за тілом кредиту може включати в себе заборгованість за частиною кредиту, строк сплати якої не закінчився (поточне тіло кредиту), та/або заборгованість за частиною кредиту, яка не була повернута в обумовлений термін (прострочене тіло кредиту).

Тіло кредиту - це сума, яку позичальник фактично отримав (основний борг).

Прострочене тіло кредиту - це сума, яку позичальник не повернув позикодавцю в обумовлений строк.

Так, з наданого суду розрахунку заборгованості, який відповідає виписці з рахунку, встановлено, що за період з 31.03.2017 року по 02.08.2017 рік у відповідача наявна заборгованість в сумі 17 669,46 грн (до моменту самостійного погашення банком споживчих послуг «Миттєва розстрочка» та «Оплата частинами» з рахунку та відповідно карткою за кредитним договором б/н від 30.03.2017 року, а також відсотків, пені, штрафу); за період з 31.03.2017 року по 17.09.2017 року відповідачем фактично отримано кредитні кошти у загальній сумі 31 990, 72 грн. З 17.09.2017 року відповідачем не здійснювалось операцій із зняття готівки в банкоматі. А також будь-яких інших операцій у безготівковому розрахунку. Проте, здійснювалось погашення кредитної заборгованості, та в період з 02.08.2017 року по 04.04.2019 року відповідачем повернуті Банку кредитні кошти у загальній сумі 57 819 гривні.

Отже, колегія суддів зазначає, що з матеріалів справи вбачається той факт, що загальна сума погашеного кредиту, перевищує тіло фактичної заборгованості відповідача за кредитним договором б/н від 30.03.2017 року, позовні вимог АТ КБ «ПриватБанк» є такими, що не підлягають задоволенню з огляду на їх необґрунтованість.

Щодо не застосування до позовних вимог строків позовної давності, заявлених відповідачем, судом першої інстанції вірно зазначено, що суд не застосовує наслідки пропуску строку позовної давності, про застосування яких було заявлено представником відповідача, оскільки в позові відмовлено за його недоведеністю.

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги Банку є частково обґрунтованими. А рішення суду першої інстанції таким, що підлягає зміні в його мотивувальній частині.

З приводу висновків Верховного Суду на які посилається апелянт, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що вони викладені у справах які не є ідентичними даній справі. А тому не заслуговують на увагу.

Правові підстави для задоволення позову про стягнення з відповідача на користь Банку заборгованості за проспореними відсотками, пенею та штрафом відсутні. Доводи апеляційної скарги в цій частині є недоведеними.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Також, колегія суддів звертає увагу на те, що у зв`язку з недостатньою кількістю суддів (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 16), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування тих суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці і т.п.) навантаження на суддів виходить за межі фізичних можливостей.

В пункті 1.6. Європейської хартії про статус суддів (Рада Європи, 1998 р.) з урахуванням положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом» зазначено, що на державу покладається обов`язок забезпечувати суддів - всіма засобами, необхідними для належного виконання їхніх завдань, і зокрема, для розгляду справ в межах розумного періоду часу.

У пункті 33, 35 Рекомендації CM/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам - членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки, ухваленою Комітетом Міністрів Ради Європи 17 листопада 2010 року, підкреслено, що кожна держава пови.нна виділяти судам достатньо ресурсів, приміщень та устаткування, щоб вони могли функціонувати відповідно до стандартів, викладених у ст.6 Конвенції, а також щоб судді могли ефективно працювати.

У судах має працювати достатня кількість суддів та кваліфікований допоміжний персонал.

Тому, незабезпечення належного функціонування судової системи через відсутність достатньої кількості суддів, у зв`язку з надмірним навантаженням, унеможливлює розгляд справ у строки, передбачені національним законодавством.

РЕЗУЛЮТИВНА ЧАСТИНА

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:.

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" -задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 травня 2021 року - змінити в його мотивувальній частині, шляхом викладення її текстом даної постанови суду.

В іншій часині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках передбачених п. 2 «а» - 2 «г» ч. 3 ст 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Князюк

Судді: А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе