РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 грудня 2022 року

м. Рівне

Справа № 556/1180/21

Провадження № 22-ц/4815/965/22

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Гордійчук С.О.

суддів: Боймиструка С.В.,Хилевича С.В.,

секретар судового засідання : Мороз А.В.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

розглянула в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 03 травня 2022 року, ухваленого в складі судді Іванків О.В., повний текст рішення виготовлено 13.05.2022 року, у справі № 556/1180/21

в с т а н о в и в :

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Позов мотивований тим, що з 02 березня 2007 року між нею та ОСОБА_2 , було укладено шлюб, який в подальшому розірвано рішенням Кузнецовського міського суду Рівненської області від 27 липня 2016 року. Вказує, що за час шлюбу ними було набуто на підставі договору купівлі-продажу від 21.11.2013 року було придбано земельну ділянку за кадастровим номером :04:001:0620, площею 0,0451 га, вартістю 75 000 грн, яка розташована на території Старорафальської сільської ради Володимирецького району Рівненської області. Також придбано автомобіль марки ОРЕL VIVARO, 2008 року випуску, державний номерний знак- НОМЕР_1 вартістю 250000,00 грн. та причіп ПГ МФ8304 ПР легковий- державний номерний знак НОМЕР_2 , вартістю 12000,00 грн.

Оскільки на даний час між ними не досягнуто згоди щодо поділу майна просила суд визнати за нею права власності на 1/2 частку земельної ділянки, а автомобіль та причіп, як неподільні речі залишити у володінні відповідача, стягнувши з нього грошову компенсацію 1/2 вартості вказаних транспортних засобів в розмірі 131000 грн.

Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 03 травня 2022 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя відмовлено в повному обсязі у зв`язку з безпідставністю заявлених вимог.

Рішення суду мотивовано тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 після розірвання шлюбу в добровільному порядку і за взаємною згодою здійснили поділ спільного майна подружжя, і кожна із сторін на протязі тривалого часу, а саме понад п`ять років, володіє, користується і розпоряджається певною частиною майна. Таким чином, суд констатував, що поділ майна подружжя ОСОБА_3 вже відбувся у відповідності до правил ч.2 ст.69 СК України, і підстави для судового поділу такого майна відсутні.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення яким в задовольнити вимоги.

Вказує, що суд вийшов за межі предмету доказування, встановлюючи обставини які не відносяться до предмету спору. Суд дійшов помилкового висновку, що права позивача не порушені та не потребують захисту. Крім того суд не врахував, що про наявність спору щодо поділу спільного майна подружжя свідчать ухвали суду від травня 2017 року та липня 2020 року про повернення позовних заяв.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач вказує, що рішення суду є законним та обґрунтованим, просить залишити його без зміни, а скаргу без задоволення.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам судове рішення не відповідає.

Установлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 02 березня 2007 року, який в подальшому розірвано рішенням Кузнецовського міського суду Рівненської області від 27 липня 2016 року.

На підставі договору купівлі-продажу від від 21.11.2013 року було придбано земельну ділянку за кадастровим номером :04:001:0620, площею 0,0451 га, за 6959 грн, яка розташована на території Старорафальської сільської ради Володимирецького району Рівненської області. Також придбано автомобіль марки ОРЕL VIVARO, 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3 та причіп ПГ МФ 8304 ПР легковий, державний номерний знак НОМЕР_2 .

Відповідно до резюме суб`єкта оціночної діяльності ОСОБА_4 від 19 серпня 2021 року ринкова вартість автомобіля марки ОРЕL VIVARO, 2008 року випуску, пеєстраційний номер НОМЕР_1 становить 160073,00 грн. та причепу ПГ МФ8304 ПР , 2014 року втпуску,реєстраційний номер НОМЕР_2 становить 18109,00 грн. (а.с.54-55)

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно з статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналіз статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності майна подружжя, набутого ними у період шлюбу.

Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Встановлено, що спірне майно було придбане за час перебування сторін у шлюбі. Дану обставину сторони не оспорюють.

Відповідно до положень частини першоїстатті 71 СК Українимайно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Убачається, що сторони не дійшли згоди щодо поділу спірного майна подружжя, оскільки будь-які письмові угоди щодо поділу майна подружжя в матеріалах справи відсутні. Крім того, після розірвання шлюбу ОСОБА_2 у 2017 та позивач 2019 році звертались до суду із аналогічними позовними вимогами.

За таких обставин, висновок суду проте що сторони за взаємною згодою здійснили поділ спільного майна подружжя не відповідає наявним у матеріалах справи доказам.

З урахуванням наведеного та презумпції спільності права власності подружжя на майно, оскільки сторонами за час шлюбу за рахунок спільних коштів придбано спірне майно, чого відповідачем не заперечується, апеляційний суд дійшов висновку, що земельна ділянка за кадастровим номером :04:001:0620, автомобіль марки ОРЕL VIVARO, 2008 року випуску та причіп ПГ МФ8304 ПР легковий є об`єктом права спільної сумісної власності сторін, тому позивач вправі була розраховувати на їх поділ у рівних частках або стягнення на її користь грошової компенсації половини їх вартості.

Враховуючи, що транспортний засіб та причеп є неподільною річчю, зазначений автомобіль був зареєстрований та перебував у одноособовому користування відповідача, що фактично унеможливлює його використання позивачем та свідчить про обґрунтованість вимог щодо стягнення грошової компенсації вартості Ѕ частки автомобіля, тобто 89091,00 грн.

Крім того, із матеріалів справи вбачається, що відповідач відчужив спірний автомобіль та причеп, а тому спроможний виплатити позивачу вартість її частки.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідач будь-яких доказів на спростування висновків щодо вартості спірного автомобіля та причепа не надав, а також доказів перебування його у скрутному матеріальному становищі, або виплата грошової компенсації буде становити для нього надмірний тягар.

Покликання відповідача про застосування строку позовної давності, оскільки позивач про порушення свого права дізналася ще у листопаді 2016 року не заслуговують на увагу з таких підстав.

Статтями 256-257 та 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У частині другій статті 72 СК України визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15).

Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109,110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України).

Строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 6 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19), від 13 лютого 2020 року у справі № 320/3072/18 (провадження № 61-5819св19), від 13 липня 2020 року у справі № 570/4234/16-ц (провадження № 61-15213св19) та від 24 лютого 2021 року у справі № 303/6365/17 (провадження № 61-13857св19).

З матеріалів справи та офіційного сайту Єдиного Державного реєстру судових рішень вбачається, що у квітні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, що є предметом спору у даній справі. Ухвалою судді Кузнецовського міського суду Рівненської області від 10 травня 2017 року позовну заяву ОСОБА_2 у справі №565/676/17 визнано неподаною та повернуто позивачу. Доказів про обізнаність ОСОБА_1 про звернення ОСОБА_2 з даним позовом немає.

У липні 2019 року ОСОБА_1 подала до суду позовну заяву з аналогічними вимогами, справа №565/1219/19, яка ухвалою судді Кузнецовського міського суду Рівненської області від 20 липня 2020 року повернута позивачу з підстав п.3 ч.4 ст.185 ЦПК України.

Отже, позивач не пропустила строк позовної давності для звернення до суду із цим позовом, оскільки про порушення свого права позивач дізналась щонайменше у липні 2019 року.

Відповідач, належних та достатніх доказів того, що інформацію про порушення права, позивачу стало відомо з листопада 2016 року, оскільки склала розписки (а.с. 36,37), суду не надав. Ксерокопія розписок не береться судом до уваги, оскільки оригінал письмового доказу відповідач подати не може з причин його відсутності.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню, з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

Позов задоволено на 54,94 %. Ураховуючи наведене, судові витрати у цій справі підлягають відшкодуванню відповідачем на користь позивача пропорційно задоволеним вимогам у розмірі 2777,22 грн. та у дохід держави в сумі 1851,48 грн.

Керуючись ст.ст. 368, 369, 374, 376,382-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 03 травня 2022 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задолвольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину земельної ділянки за кадастровим номером :04:001:0620, площею 0,0451 га, яка розташована на території Старорафальської сільської ради Володимирецького району Рівненської області.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину земельної ділянки за кадастровим номером :04:001:0620, площею 0,0451 га, яка розташована на території Старорафальської сільської ради Володимирецького району Рівненської області.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля марки ОРЕL VIVARO 2008 року випуску реєстраційний номер НОМЕР_3 та причепу ПГ МФ8304 ПР 2014 року випуску реєстраційний номер НОМЕР_2 у розмірі 89091,00 грн (вісімдесят дев`ять тисяч дев`яносто одна грн) .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2777,22 грн. судових витрат понесених у зв`язку із переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Стягнути з ОСОБА_2 у дохід держави 1851,48 грн. судових витрат понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 08 грудня 2022 року.

Головуючий: Гордійчук С.О.

Судді: Боймиструк С.В.

Хилевич С.В.