Номер провадження: 22-ц/813/250/22
Головуючий у першій інстанції Кріль Х.С.
Доповідач Гірняк Л. А.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.06.2022 року

Одеський апеляційний суд у складі колегії::

Головуючого Гірняк Л.А.

суддів Сегеди С.Н., Цюри Т.В.,

За участю секретаря- Шлапак А.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 - представника ОСОБА_2 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 16 березня 2021 року про відмову у відкритті провадження у справі за скаргою ОСОБА_2 на рішення приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Долинського Миколи Миколайовича, -

встановив:

ПРОЦЕДУРА

Короткий зміст заяви

Скаржник ОСОБА_2 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси зі скаргою на рішення Приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Долинського М.М., в якій просить суд:

- визнати неправомірною та скасувати постанову про стягнення з боржника основної винагороди від 12.01.2021 ВП N 64103851, винесену приватним виконавцем Виконавчого округу Одеської області Долинським М.М при примусовому виконанні виконавчого листа N 522/16324/17 від 09.12.2020, виданого Приморським районним судом м. Одеси;

- визнати неправомірною та скасувати постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 12.01.2021 ВП N 64103851, винесену приватним виконавцем Виконавчого округу Одеської області Долинським М.М. при примусовому виконанні виконавчого листа N 522/16324/17 від 09.12.2020, виданого Приморським районним судом м. Одеси.

Скарга подана до суду на підставі статей 447, 448 ЦПК України, частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» та просив її розглянути з наведених у ній мотивів.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 16 березня 2021 року у відкриті провадження за скаргою ОСОБА_2 відмовлено.

Суд мотивував свій висновок посиланням на ст.447 ЦПК України, п. 5 ч. 1 ст.3, ст.74 ЦПК України, правовою позицією, висловленою в постановах Великої Палати Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі N 127/9870/16-ц та від 20 вересня 2018 року у справі N 821/872/17, на підставі аналізу яких дійшов висновку, що на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, утому числі судом якої юрисдикції, вони видані, поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Суд першої інстанції, керуючись ст.ст.2,19 ЦПК України, ст.ст.18,287 КАС України, зазначив, що вказаний спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а належить до юрисдикції адміністративних судів та підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства, а тому на підставі п.1 ч.1, ч.5 ст.186 ЦПК України відмовив у відкритті провадження за скаргою у зв`язку з тим, що заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, та роз`яснив скаржнику, що скарга підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 16 березня 2021 року, скаржник подав до суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, ставить питання про її скасування та направлення справи для продовження розгляду до Приморського районного суду м. Одеси на підставі п.6 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.379 ЦП України.

Свою скаргу апелянт мотивував тим, що предметом оскарження по справі є постанова про стягнення з боржника основної винагороди від 12.01.2021 ВП N 64103851 та постанова про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 12.01.2021 ВП N 64103851, винесені приватним виконавцем Виконавчого округу Одеської області Долинським М.М при примусовому виконанні виконавчого листа N 522/16324/17 від 09.12.2020, виданого Приморським районним судом м. Одеси.

Апелянт зазначив, що оскільки рішення ухвалено та виданий виконавчий лист судом загальної юрисдикції, то і спори щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця під час виконання судового рішення врегульовано с.ст.447, 448 розділу VІІ ЦПК України та ч.1 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження», на підставі яких ОСОБА_2 оформив та подав скаргу до Приморського районного суду м. Одеси.

Але суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що спір належить до юрисдикції адміністративних судів, оскільки помилково застосував ч.2 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно зі ст.372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

06 квітня 2022 року адвокат Кочман К.П. представник скаржника ОСОБА_2 подав клопотання про відкладення судового засідання, яке було задоволено, та розгляд справи відкладено на 09 червня 2022 року.

08 червня 2022 року адвокат Кочман К.П. представник скаржника ОСОБА_2 знову подав до суду клопотання про відкладення судового засідання з метою уникнення можливої небезпеки для життя усіх учасників справи.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на судовий розгляд своєї справи упродовж розумного строку.

Згідно з пунктами 1-3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 17.10.2014 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» перебіг строків судового розгляду у цивільних справах починається з часу надходження позовної заяви до суду, а закінчується ухваленням остаточного рішення у справі, якщо воно не на користь особі, або виконанням рішення, ухваленого на користь особи.

Згідно зі статтею 6 Конвенції виконання судового рішення є складовою частиною судового розгляду, завершальною стадією судового провадження. У зв`язку із цим під під час розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби судам необхідно дотримуватися вимог Конвенції щодо виконання судового рішення упродовж розумного строку (справи «Ромашов проти України"» від 27 липня 2004 року, «Дубенко проти України» від 11 січня 2005 року.).

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника.

Оцінюючи правову та фактичну складність справи, слід враховувати, зокрема, наявність обставин, що утруднюють розгляд справи; кількість співпозивачів, співвідповідачів та інших учасників процесу; необхідність проведення експертиз та їх складність; необхідність допиту значної кількості свідків; участь у справі іноземного елемента та необхідність з`ясування і застосування норм іноземного права.

Судова колегія вважає, що клопотання про відкладення розгляду справи не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Одеський апеляційний суд знаходиться у м. Одесі, де активні військові та бойові дії не ведуться, режим роботи суду в умовах воєнного стану є безперебійним, а отже небезпека для життя усіх учасників справи хоча і існує, але правосуддя здійснюється з максимальним дотриманнях їх прав на розгляд справи у розумні строки.

Судова колегія виходить з того, що справа розглядається у суді з березня 2021 року, апеляційна скарга подана скаржником до суду у квітні 2021 року, її зміст стосується застосування судом норм процесуального права стосовно визначення юрисдикції суду, який має право розглядати скаргу, тобто скарга не є значно складною з правової точки зору, розумні строки розгляду апеляційної скарги мають, насамперед, значення для скаржника за умови, що всі учасники справи повідомлені про її розгляд належним чином, з дати відкриття апеляційного провадження до дати судового засідання зміни та/або доповнення, додаткові пояснення від апелянта та його представників не надходили, відзив по суті питання від приватного виконавця Долинського М.М. також не надходив.

Отже, судова колегія зазначає, що розгляд апеляційної скарги за таких обставин можливий за відсутності учасників справи, які повідомлені про її розгляд належним чином, а відкладення справи тягне за собою більше ризиків неможливості доступу сторін до правосуддя в умовах воєнного стану.

Відповідно до ч.5 ст.258 ЦК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Фактичні обставини та оцінка апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Судом встановлено, що 12.01.2021 приватний виконавець Виконавчого округу Одеської області Долинський М.М. прийняв постанову про відкриття виконавчого провадження № 64103851 з примусового виконання виконавчого листа № 522/16324/17, виданого 09.12.2020 Приморським районним судом м. Одеси про зобов`язання ОСОБА_2 спростувати відомості про причетність ОСОБА_3 до масових порушень закону, здійснення захвату та знищення майна загального користування, а також причетності до фактів стрільби та спалення автомобіля ОСОБА_2 у такий точно спосіб, яким ця інформація була поширена (а.с.11).

12.01.2021 приватний виконавець Виконавчого округу Одеської області Долинський М.М при примусовому виконанні виконавчого листа N 522/16324/17 від 09.12.2020, виданого Приморським районним судом м. Одеси, прийняв постанову про стягнення з боржника ОСОБА_2 основної винагороди (а.с.16-17).

12.01.2021 приватний виконавець Виконавчого округу Одеської області Долинський М.М при примусовому виконанні виконавчого листа N 522/16324/17 від 09.12.2020, виданого Приморським районним судом м. Одеси, прийняв постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження (а.с.19-20).

Згідно з ст.431 ЦПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Але перелік виконавчих документів, які підлягають примусовому виконанню, також встановлений ч.1 ст.3 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII) та є значно ширшим, ніж встановлений ст.431 ЦПК України.

Відповідно до цієї норми Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів:

1) виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України;

1-1) судові накази;

2) ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом;

3) виконавчих написів нотаріусів;

4) посвідчень комісій по трудових спорах, що видаються на підставі відповідних рішень таких комісій;

5) постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди;

6) постанов органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом;

7) рішень інших державних органів та рішень Національного банку України, які законом визнані виконавчими документами;

8) рішень Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», а також рішень інших міжнародних юрисдикційних органів у випадках, передбачених міжнародним договором України;

9) рішень (постанов) суб`єктів державного фінансового моніторингу (їх уповноважених посадових осіб), якщо їх виконання за законом покладено на органи та осіб, які здійснюють примусове виконання рішень.

Отже, зі змісту цієї норми законодавства вбачається, що виконавчі листи, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, та постанови приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди є різними самостійними видами виконавчих документів (пункти 1 та 5 ч.1 ст.3 Закону № 1404-VIII).

Згідно з ч.ч.1 та 2 ст.5 Закону № 1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (далі Закон № 1403-VIII).

Приватний виконавець здійснює примусове виконання рішень, передбачених статтею 3 цього Закону, за певними виключеннями, зазначеними у цьому пункті.

Отже, за змістом цих норм Закону № 1404-VII постанови приватного виконавця Виконавчого округу Одеської області Долинського М.М. у ВП N 64103851 про стягнення з боржника основної винагороди від 12.01.2021 та про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 12.01.2021 хоча і прийняті при виконанні виконавчого листа у ВП № 4103851, але по своїй правовій природі є рішеннями приватного виконавця, прийнятими ним в межах наданої йому Законом № 1404-VII компетенції, оформленими у вигляді постанов, і ці постанови є одночасно і виконавчими документами, які виконуються безпосередньо самим приватним виконавцем.

Частиною 2 ст.74 Закону № 1404-VIII передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Таким чином, цією нормою Закону встановлено спеціальний порядок оскарження рішень приватного виконавця щодо стягнення основної винагороди та/або витрат на проведення виконавчих дій, згідно з яким відповідні спори відносяться до юрисдикції адміністративних судів, а тому підлягаю розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Згідно з ч.1 ст.74 Закону № 1404-VIII рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Згідно зі ст.447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Оскаржувані скаржником постанови приватного виконавця не пов`язані із виконанням судового рішення, а стосуються безпосередньо вирішення питання матеріального забезпечення приватного виконавця, на яке він має право відповідно до Закону № 1403-VIII та Закону № 1404-VIII), а тому не можуть бути оскаржені в порядку цивільного судочинства на підставі ст.447 ЦПК України та ч.1 ст.74 Закону № 1404-VIII .

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року N 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, а саме органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 ч.1 ст.4 КАС України).

Справою адміністративної юрисдикції у розумінні пунктів 1 та 2 ч. 1 ст. 4 КАС України є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Згідно з п.1 ч.1 ст.19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Таким чином, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно відмовив у відкритті провадження у справі на підставі пункту 1 частини 1, частини 5 ст.186 ЦПК України, оскільки дійшов вірного висновку, що вимоги скаржника визнати неправомірними та скасувати постанови про стягнення з боржника основної винагороди від 12.01.2021 та про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 12.01.2021, прийняті приватним виконавцем Виконавчого округу Одеської області Долинським М.М при примусовому виконанні виконавчого листа N 522/16324/17 від 09.12.2020, виданого Приморським районним судом м. Одеси ВП N 64103851, не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, а розгляд таких вимог належить до юрисдикції адміністративних судів та має відбуватися за правилами адміністративного судочинства у зв`язку з прямою вказівкою у частині 2 ст.74 Закону № 1404-VIII.

Керуючись ст.ст. 367,368,374, 375,381,382,384,389,390 ЦПК України, судова колегія, -

постановила:

Апеляційну скаргу адвоката Швець Катерини Олегівни представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 16 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та підлягає оскарженню безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Головуючий суддя - Л.А. Гірняк

Т.В.Цюра

С.М.Сегеда