П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 травня 2022 року

м. Рівне

Справа № 569/22144/20

Провадження № 22-ц/4815/656/22

Головуючий у Рівненському міському суді

Рівненської області: суддя Харечко С.П.

Рішення суду першої інстанції

(вступна і резолютивна частини) проголошено:

о 16 год. 05 хв. 11 січня 2022 у м. Рівне

Рівненської області

Повний текст рішення складено: 18 січня 2022 року

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючий: суддя Хилевич С.В.

судді: Ковальчук Н.М., Боймиструк С.В.

секретар судового засідання: Пиляй І.С.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - ОСОБА_2 ;

представники учасників справи:

позивача - адвокати Щербяк Юлія Василівна і Килюх Орися Ігорівна;

відповідача - адвокат Нікольченко Борис Борисович;

за участі: представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Нікольченка Бориса Борисовича на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 11 січня 2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів,

в с т а н о в и в:

У грудні 2020 року в суд звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя. Мотивуючи вимоги, зазначалося, що 02 листопада 2001 року між сторонами укладено шлюб, зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану м. Рівне, про що зроблено відповідний актовий запис №1419. На підставі рішення Рівненського міського суду 29 вересня 2020 року шлюбні відносини між ними розірвано.

За час спільного проживання ними придбано нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстроване за відповідачем відповідно до договору купівлі-продажу серії 34, виданому 31 січня 2014 року, що стверджено Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 16 жовтня 2020 року.

В подальшому, 12 квітня 2021 року, позивач збільшила свої вимоги і остаточно просила

Визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя квартиру АДРЕСА_1 ;

Здійснити поділ спільного сумісного майна подружжя таким чином:

Визнати право власності Ѕ спірної квартири за кожною зі сторін;

Визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя меблі і побутову техніку на загальну суму 128 000 гривень;

Виділити в особисту приватну власність ОСОБА_2 духову шафу - 10 000 гривень, варочну панель - 5 000 гривень, стіл кухонний - 3 000 гривень, меблі кухонні - 6 000 гривень, двері міжкімнатні (4 шт.) - 3 500 гривень, а разом - 14 000 гривень; вікно в залі - 4 000 гривень, пральна машина - 5 000 гривень, пилосос - 3 000 гривень, умивальник (3 шт.), а разом 9 000 гривень; куточок м`який - 2 000 гривень, ліжко - 5 000 гривень, спальні меблі - 16 000 гривень, робочий куток - 6 000 гривень, меблі в залі - 5 000 гривень, телевізор - 10 000 гривень, меблі в коридорі - 6 000 гривень, меблі на балконі - 3 000 гривень.

Стягнути з відповідача на її користь 64 000 гривень як компенсації у рахунок спільного рухомого майна подружжя.

04 березня 2021 року ОСОБА_2 подано зустрічний позов, де просив стягнути з позивача на його користь 84 422, 98 гривень сплачених боргових зобов`язань.

Ухвалою Рівненського міського суду від 04 березня 2021 року зустрічний позов ОСОБА_2 прийнято до спільного розгляду та об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1

14 червня 2021 року відповідач змінив предмет позову, де вказував про незмінність підстав заявлених вимог, однак просив поділити спільне майно подружжя шляхом визнання за кожною зі сторін права власності по 30, 365 % у квартирі АДРЕСА_1 . Крім цього, частка особистої приватної власності ОСОБА_2 складала 39, 27 %, за що ним сплачено особисті грошові кошти.

Рішенням Рівненського міського суду від 11 січня 2022 року первісний позов задоволено частково.

Визнано квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 60, 7 м2, житловою - 33, 2 м2, спільною сумісною власністю подружжя сторін та здійснено її поділ таким чином:

Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності по Ѕ частці квартири АДРЕСА_1 .

В задоволенні решти позову відмовлено.

Зустрічний позов залишено без задоволення.

Вирішено питання про судовий збір.

Додатковим рішенням Рівненського міського суду від 02 лютого 2022 року заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Килюх О.І. задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 15 016, 70 гривень понесених витрат на правничу допомогу.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - адвокат Нікольченко Б.Б., вважаючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення вимог позивача незаконним і необґрунтованим, покликався на неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Обґрунтовуючи її, вказувалося про неврахування судом того, що під час спільного проживання сторін ними сплачено в рахунок погашення кредиту за придбання спірної квартири АДРЕСА_2 , 04 гривні, а відповідачем за особисті кошти після припинення шлюбу - 166 865, 95 гривень. При цьому за особисті кошти він сплатив за придбання нерухомого майна авансовий платіж у сумі 95 375 гривень, про що надав банку документальне підтвердження платежу - платіжне доручення №1 від 31 січня 2014 року. Між тим, наявні у справі документи суд залишив без уваги, не проаналізував обставини справи та не оцінив докази в їх сукупності. Тому вважає, що його особистою приватною власністю є частка у квартирі, що становить 39, 27%, що відповідає 166 865, 95 гривень у внесених особисто ним за квартиру із загальної суми у 424 915, 99 гривень. Отже, спільною сумісною власністю сторін є частка у квартирі, що складає 60, 73 м2 (424 915, 99 гривень - 166 865, 95 гривень), а тому при поділі майна за кожним має бути визнано право власності на 30, 365%.

Крім іншого, є помилковим та підлягає до скасування і додаткове рішення Рівненського міського суду від 02 лютого 2022 року, яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 15 016, 70 гривень витрат за надання правничої допомоги.

Тому просив скасувати рішення Рівненського міського суду від 11 січня 2022 року, ухваливши нове - про відмову ОСОБА_1 у задоволенні її позову до ОСОБА_2 , а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відзив на апеляційну скаргу іншими учасниками справи чи їх представниками не подавався, хоча про таке право їм було роз`яснено ухвалою Рівненського апеляційного суду від 05 травня 2022 року.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи і доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги.

Ухвалюючи своє рішення, суд першої інстанції виходив із доведеності та обґрунтованості вимог позивача в частині визнання квартири АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, адже спірне майно придбано за час шлюбу сторін за кредитні кошти, одержані і використані ними в інтересах сім`ї. Тому з урахуванням презумпції рівності часток у зазначеній квартирі за кожною зі сторін визнано право власності по Ѕ частині.

Оскільки відсутні докази про походження спірного рухомого майна (меблі і побутова техніка) та ненадання документальних даних про його вартість, у вимозі про визнання об`єктом спільної сумісної власності подружжя на загальну суму 128 000 гривень та стягненні грошової компенсації у рахунок спільного майна у розмірі 64 000 гривень, ОСОБА_1 відмовлено.

Щодо зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання за кожною зі сторін права приватної власності по 30, 365% у квартирі АДРЕСА_1 як в об`єкті права спільної сумісної власності подружжя, а також визнання за відповідачем права особистої приватної власності на 39, 27% у цій квартирі, кошти за що були сплачені виключно ним, то в його задоволенні відмовлено внаслідок задоволення первісного позову в частині визнання права власності на Ѕ частину спірної квартири за ОСОБА_2 і ОСОБА_1 .

З такими висновками погоджується і колегія суддів.

Як з`ясовано судом, 02 листопада 2001 року Відділом реєстрації актів громадянського стану м. Рівне між сторонами зареєстровано шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис №1419.

31 січня 2014 року ОСОБА_2 уклав кредитний договір №62514С2 з Публічним акціонерним товариством "Державний експортно-імпортний банк України", за умовами якого відповідач отримав 284 000 гривень кредиту з кінцевою датою погашення - 15 січня 2029 року для оплати нерухомого майна, а саме двохкімнатної квартири АДРЕСА_1 загальною площею 60, 7 м2, житловою - 33, 2 м2.

Пунктами 2.1.2, 2.2.1, 2.8.1 кредитного договору №62514С2 від 31 січня 2014 року передбачено, що за рахунок власних коштів позичальник сплатив за придбання нерухомого майна авансовий платіж у сумі 95 375 гривень, надавши банку платіжне доручення №1 від 31 січня 2014 року. Банк щомісячно нараховував проценти за користування кредитом у валюті кредиту у розмірі річної процентної ставки 16% річних. Зобов`язання позичальника забезпечено іпотекою майна, а саме двохкімнатної квартири АДРЕСА_1 , та додатково забезпечено порукою ОСОБА_1 , про що з нею укладено відповідний договір.

Того ж дня між відповідачем, Публічним акціонерним товариством "Державний експортно-імпортний банк України" та Рівненським регіональним управління Державної спеціалізованої фінансової установи "Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву" було укладено договір №95 про надання часткової компенсації процентів.

За положеннями пунктів 1.1., 1.2.1-1.2.6 договору №95 від 31 січня 2014 року Рівненське регіональне управління Державної спеціалізованої фінансової установи "Державний фонд сприяння житловому будівництву" відповідно до Порядку здешевлення вартості іпотечних кредитів для забезпечення доступним житлом громадян, які потребують поліпшення житлових умов, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2012 року №343, від імені держави відшкодовує частину процентів за кредитом, що надається позичальнику на будівництво (реконструкцію) або придбання житла. Кредит надано в порядку та на умовах, які визначені кредитним договором від 31 січня 2014 року №65214С2. Сума кредиту - 248 000 гривень. Строк надання кредиту - 180 місяців. Розмір процентів - 16% річних, які сплачуються позичальником за рахунок власних коштів за ставкою 3% та зокрема, але не виключно, за рахунок бюджетних коштів, сплачених йому на спеціальний поточний рахунок у якості компенсації згідно з договором про надання часткової компенсації процентів за ставкою 3%. Внесок, який позичальник має сплатити за рахунок власних коштів до надання кредиту банком, - 95 375 гривень.

Того ж дня між ОСОБА_2 і Товариством з обмеженою відповідальністю "Реноме-Комфорт" було укладено договір купівлі-продажу, за пунктом 1 якого товариство передало належну йому на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1 , у власність покупцю, а покупець прийняв у власність вказане майно, сплачував за нього продавцю наведену у договорі грошову суму.

Тоді ж відповідно до платіжного доручення №1 ОСОБА_2 сплатив 95 375 гривень Товариству з обмеженою відповідальністю "Реноме-Комфорт" як авансовий платіж за квартиру АДРЕСА_1 .

В подальшому рішенням Рівненського міського суду від 29 вересня 2020 року шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 розірвано.

10 листопада 2020 року заборгованість за кредитом перед Акціонерним товариством "Державний експортно-імпортний банк України" погашена ОСОБА_2 достроково, про що свідчить довідка банку від 12 листопада 2020 року №0652630/26249-20. Розмір заборгованості, сплаченої відповідачем, склала 166 865, 95 гривень.

Вважаючи, що вона має право на Ѕ частку спірної квартири і її суб`єктивні права на частку у спільному сумісному майні подружжя порушуються відповідачем, у грудні 2020 року в суд звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про визнання квартири об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та її поділ з розрахунку по Ѕ частці за кожною зі сторін. Згодом, 12 квітня 2021 року, збільшено розмір вимог і остаточно просила визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя, поділити її з розрахунку по Ѕ частці кожному, визнати рухоме майно - меблі та побутову техніку на загальну суму 128 000 гривень спільною сумісною власністю подружжя, виділити відповідачу в особисту приватну власність дане майно та стягнути з ОСОБА_2 на її користь 64 000 гривень як грошову компенсацію у рахунок спільного рухомого майна подружжя.

Заперечуючи проти позову, 04 березня 2021 року відповідач пред`явив зустрічний позов, де з урахуванням зміни предмета позову остаточно просив визнати за кожною зі сторін по 30, 365 % у квартирі АДРЕСА_1 , а, окрім того, його особистою приватною власністю - 39, 27%.

Повно і правильно з`ясувавши обставини справи та встановивши, що при вирішенні спірних правовідносин з приводу поділу спірної квартири до застосування підлягають норм матеріального права, на застосуванні яких наполягала позивач, суд першої інстанції обґрунтовано визнав квартиру АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а також визнавши за ОСОБА_2 і ОСОБА_1 право власності на Ѕ частку спірної квартири за кожним.

В частині вимог первісного позову про визнання права спільної сумісної власності подружжя на рухоме майно - меблі і побутову техніку на загальну суму 128 000 гривень та стягнення грошової компенсації у рахунок спільного рухомого майна у розмірі 64 000 гривень відмовлено.

Щодо зустрічного позову, то в його задоволенні відмовлено з огляду на те, що часткове задоволення первісного позову виключає задоволення вимог ОСОБА_2 .

Згідно зі ст.ст. 57, 60, 61, 63, 65, 69, 70 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:

1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто;

4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду";

5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

З правового висновку, висловленого Верховним Судом у постанові від 13 лютого 2020 року у справі №320/3072/18, видно, що при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Тобто у подружжя, крім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти та одержану за рахунок останніх квартиру, внаслідок укладення кредитного договору також виникає зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники. Разом з тим це не змінює статус спільності набутої під час шлюбу квартири за позичені кошти, які були використані в інтересах сім`ї саме на придбання цього майна.

За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми парва до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як правильно зазначалося судом попередньої інстанції, покликання відповідача про внесення ним грошових коштів в рахунок погашення кредитних зобов`язань при вирішенні справи не мають правового значення, адже в розумінні положень ст. 57 СК України це не підтверджує тих обставин, що частина спірної квартири є особистою приватною власністю ОСОБА_2 .

Більше того, щодо доводів апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 особисто за власні грошові кошти було сплачено в рахунок дострокового погашення заборгованості за кредитом на користь Акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" 166 865, 95 гривень за час з червня по листопад 2020 року, внаслідок чого ним особисто набуто права власності на 39, 27% у спірній квартирі, що разом із 30, 365% (60, 73% : 2), складає його частку як 69, 635%, то з ними колегія суддів погодитися не може.

Так, відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Між тим, будь-яких доказів про те, що саме для збільшення за рахунок цього його частки у майні позичив 166 865, 95 гривень з метою дострокового погашення кредитної заборгованості і сплатив цю суму банку, ОСОБА_2 не надав, матеріали справи не містять, а позивач заперечує про обставини такої домовленості. Тобто його посилання не ґрунтуються на обставинах справи та вимогах закону.

При цьому суд обґрунтовано вказував про право відповідача, як солідарного боржника за кредитними відносинами, на повернення Ѕ частини сплачених ним грошових коштів після того, як сторони припинили проживати однією сім`єю і розірвали шлюб, за умови доведеності його вимог.

Не можна погодитися і з аргументами заявника про те, що сплачені ОСОБА_2 31 січня 2014 року 95 375 гривень при отриманні кредиту є його особистими грошовими коштами, оскільки при вирішенні спірних правовідносинах діє презумпція спільного сумісного майна подружжя, а сторони на той момент перебували в шлюбі і кредитний договір №62514С2 від 31 січня 2014 року було укладено в інтересах їх сім`ї. Ця презумпція відповідачем не спростована.

Не заслуговують на увагу покликання про недодержання судом норм процесуального права, виходячи з такого.

Згідно із абз. другим ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Крім цього, чіткий і вичерпний перелік випадків, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового, наведено у ч. 3 ст. 376 ЦПК України.

Однак будь-яких доказів про існування таких процесуально-правових дефектів, що спонукали би до хибного розв`язання спірних відносин, чи інших обставин, які є обов`язковим мотивом для унеможливлення законності та обґрунтованості рішення суду, заявником зазначено не було, а матеріали справи їх не містять.

Решта тверджень особи, яка подала апеляційну скаргу, а саме про необхідність скасування додаткового рішення Рівненського міського суду від 02 лютого 2022 року, яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 15 016, 70 гривень витрат на правничу допомогу, є необґрунтованими через відсутність підстав для скасування рішення Рівненського міського суду від 11 січня 2022 року.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Приходячи до переконання про відхилення апеляційної скарги, колегія суддів бере до уваги і те, що заявник просив скасувати рішення суду першої інстанції, ухваливши нове, яким відмовити ОСОБА_1 в задоволенні її позову, а також направити справу на новий розгляд до Рівненського міського суду.

Між тим, доводи та вимоги апеляційної скарги не стосувалися зустрічного позову, тобто обмежені питаннями про законність і обґрунтованість рішення в частині вимог за первісним позовом.

Поготів, заявник просив після ухвалення апеляційним судом судового рішення в оскаржуваній частині направити справу до суду першої інстанції для нового розгляду, що не передбачено правилами ст. 374 ЦПК України і виходить за межі повноважень колегії суддів.

Перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання appelatio - дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція, по суті, є надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист.

У справі "Рябих проти Росії" (заява №52854/99, рішення від 24 липня 2003 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ст. 6 § І Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має тлумачитися в світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним із основних аспектів верховенства права є принцип юридичної певності, який, серед іншого, вимагає, щоб остаточні рішення судів не могли бути поставлені під сумнів. Правова певність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже вирішеної справи. Цей принцип наполягає на тому, що жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого і обов`язкового рішення тільки з метою нового слухання і вирішення справи. Повноваження судів вищої ланки переглядати рішення мають використовуватися для виправлення судових помилок, помилок у здійсненні правосуддя, а не заміни рішень.

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Підставою для залишення рішення Рівненського міського суду від 11 січня 2022 року без змін відповідно до ст. 375 ЦПК україни є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні..

Керуючись ст.ст.368, 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Нікольченка Бориса Борисовича залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 11 січня 2022 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: 31.05.2022

Головуючий : С.В. Хилевич

Судді: Н.М.Ковальчук

С.В.Боймиструк