Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" червня 2022 р. Справа153/305/22

Провадження2/153/79/22-ц

Ямпільський районний суд Вінницької області

у складі головуючого судді Швеця Р.В.

за участю секретаря судового засідання Побережної Т.М.

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Ямпільського районного суду Вінницької області цивільну справу в порядку спрощеного позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернулася до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю. Свої вимоги мотивує тим, що вона є власником житлового будинку з надвірними будівлями, який розташований по АДРЕСА_1 відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 18.08.2009. Позивач вказала, що вона зареєстрована та проживає у вказаному будинку. У цьому будинку також зареєстрований відповідач ОСОБА_2 однак, не проживає в ньому, його місцеперебування та місцезнаходження їй невідоме, його особистих речей в будинку немає, він не є членом її сім`ї, спільного господарства не ведуть і взаємних прав та обов`язків не мають. Факт реєстрації відповідача в житловому будинку, який належить позивачу, позбавляє її можливості в повній мірі користуватися вказаним житловим будинком з надвірними будівлями і чинить їй перешкоди у здійсненні права власності на житло, зокрема, позбавляє її розпорядитися нерухомим майном на її власний розсуд. Вважаючи свої права порушеними, позивач просить усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим будинком, який розташований по АДРЕСА_1 .

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала і просила суд їх задовольнити. Вказала, що відповідач є громадянином Молдови і в її будинку проживав та був зареєстрований вісім років, оскільки є чоловіком її доньки. З лютого 2022 року відповідач в будинку не проживає і вона не бажає, щоб він був зареєстрований у її будинку.

Представник позивача - адвокат Вітвіцький О.Ю., заявлені позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Зазначив, що відповідач не є членом сім`ї позивачки, хоча і проживав у її будинку, спільного господарства не веде, взаємних прав та обов`язків також не має.

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги не визнав та заперечував проти їх задоволення. Вказав, що він є чоловіком доньки позивачки і до лютого 2022 року проживав та є зареєстрований у будинку, який належить позивачці. Протягом часу, коли він проживав у будинку, то сплачував половину комунальних послуг (світло, вода), мав спільне з позивачкою господарство, обробляв городи. В будинку до цього часу залишилися його речі, які позивачка не віддає йому. Реєстрація в будинку позивачки має для нього велике значення, оскільки дає йому право на проживання на території України, оскільки він є громадянином Молдови. Іншого житла, де можна було зареєструватися, у нього немає.

Також 18.04.2022 відповідач надав відзив, вх.№1952, в якому вказав, що він є членом сім`ї позивачки, оскільки є чоловіком її доньки, з якою перебуває у зареєстрованому шлюбі та мають двоє спільних дітей. Позивачка добровільно прописала його у своєму будинку. Також зазначив, що він жодним чином не втручався у право особи на повагу до її житла та не створює перешкоди у користуванні власністю, не дебоширить, не веде аморальний спосіб життя, піклується про дітей і дружину. Доказів, які б надавали право власнику житла виселити його з будинку, позивачка не надала.

Заяви, клопотання: клопотання представника позивача про виклик і допит свідків; клопотання представника позивача про відкладення судового засідання; клопотання відповідача про виклик свідків.

Інші процесуальні дії у справі: відкриття спрощеного позовного провадження у справі та призначення першого судового засідання; задоволення клопотання про виклик свідків, відкладення розгляду справи; залишення без розгляду клопотання про виклик свідків, що постановлено ухвали окремими документами.

Судом встановлені такі обставини і визначені відповідно до них правовідносини:

Із показань свідка ОСОБА_4 встановлено, що вона є сусідкою позивачки ОСОБА_1 . ОСОБА_2 є зятем позивачки і проживав в її будинку, розташованому по АДРЕСА_1 вісім років, разом з дружиною та двома дітьми. ОСОБА_1 разом з чоловіком проживала в літній кухні. Вони вели спільне господарство, батьки допомагали дітям. З лютого 2022 року ОСОБА_2 не проживає в будинку позивачки, оскільки разом з сім`єю перейшов проживати на орендовану квартиру. Вона не знає, чи добровільно ОСОБА_2 виїхав з будинку.

Із показань свідка ОСОБА_5 встановлено, що він є чоловіком позивачки. Відповідач ОСОБА_2 проживав у їхньому будинку і тимчасово прописаний у ньому, оскільки є громадянином Молдови. З кінця лютого 2022 року відповідач не проживає у будинку. Комунальні послуги вони сім років сплачували самі, лише останніх півроку відповідач сплачував за половину комунальних послуг. У них з відповідачем склалися неприязні відносини.

Із копії договору купівлі-продажу житлового будинку від 18.08.2009, який посвідчений державним нотаріусом Ямпільської державної нотаріальної контори Вінницької області та зареєстрований в реєстрі за №3587 встановлено, що ОСОБА_1 придбала житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований по АДРЕСА_1 (а.с.6).

Із копії реєстраційного посвідчення, виданого КП «Ямпільське районне бюро технічної інвентаризації» від 20.08.2009 встановлено, що за ОСОБА_1 на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого Ямпільською держнотконторою 18.08.2009 за №3587, зареєстровано на праві приватної власності житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований по АДРЕСА_1 , реєстровий №1456 (а.с.7).

Із копії домової книги встановлено, що в житловому будинку, який розташований по АДРЕСА_1 з 14.05.2014 зареєстрований ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.8-9).

Із довідки про реєстрацію місця проживання №14-04-01/208 від 28.03.2022, виданої Управлінням «Центр надання адміністративних послуг» Ямпільської міської ради Вінницької області, встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований по АДРЕСА_1 (а.с.23).

Із копії свідоцтва про шлюб, серія НОМЕР_1 , виданого 18.02.2014 відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Ямпільського районного управління юстиції у Вінницькій області, встановлено, що 18.02.2014 ОСОБА_2 зареєстрував шлюб з ОСОБА_8 , яка після реєстрації шлюбу змінила прізвище на ОСОБА_11 (а.с.24).

Із копії свідоцтва про народження, серія НОМЕР_2 , виданого 10.02.2015 відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Ямпільського районного управління юстиції у Вінницькій області, встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 в м.Ямпіль Вінницької області народився ОСОБА_10 , батьками якого є ОСОБА_2 та ОСОБА_11 (а.с.25).

Із копії свідоцтва про народження, серія НОМЕР_3 , виданого 30.08.2016 Ямпільським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 в м.Ямпіль Вінницької області народилася ОСОБА_12 , батьками якої є ОСОБА_2 та ОСОБА_11 (а.с.26).

Заслухавши пояснення сторін, показання свідків, дослідивши письмові докази, суд вважає встановленим, що між сторонами виникли спірні правовідносини з приводу володіння та користування житловим будинком з надвірними будівлями, який належить позивачу на праві приватної власності.

Згідно із ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За змістом статей 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно частин 1, 2 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Нормами ст.3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до ст.64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

У статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

За змістом ч.1 ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Частиною 2 ст.405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Отже, для визнання особи такою, що втратила право на користування житлом є необхідним встановлення, що така особа не користується відповідним житлом понад рік без поважних причин.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.

Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Поняття житло не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання житлом , яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі Прокопович проти Росії , заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі МакКенн проти Сполученого Королівства , заява № 19009/04, пункт 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі Савіни проти України , заява № 39948/06, пункт 47).

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року в справі Кривіцька та Кривіцький проти України, заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, воно має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція житла має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року в справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) сформувала висновки про основні принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 першого Протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, у справах з приводу користування житловими приміщеннями.

Так, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умови, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Розглядаючи питання про припинення права користування житлом колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Отже суд вважає, що у зазначеній справі необхідно дотримуватися балансу захисту права власності позивачки на житловий будинок та права користування цим будинком відповідачем, який вже не є членом її сім`ї, проте зареєстрований у цьому будинку та прожив близько 8 років, іншого житла не має.

Судом встановлено, що позивач на законних підставах, а саме: на праві власності володіє житловим будинком з надвірними будівлями, який розташований по АДРЕСА_1 . У вказаному житловому будинку зареєстрований відповідач ОСОБА_2 , який є членом її сім`ї, а саме - зятем, вселився і був зареєстрований у вказаному будинку з дозволу позивачки, яка є власником цього будинку, вів спільне господарство, частково сплачував за комунальні послуги, здійснював ремонтні роботи в будинку (вказаний факт підтвердила в судовому засіданні і сама позивачка та свідки) та має право користуватися цим житлом. ОСОБА_2 не проживає у будинку з лютого 2022 року, оскільки між ним та позивачкою виник побутовий конфлікт.

Жодних належних, допустимих та достовірних доказів відсутності відповідача ОСОБА_2 у будинку позивача без поважних причин більше року суду не надано.

У своїй позовній заяві позивачка посилається на ст.ст.401-406 ЦК України. Вказує, що право відповідача на користування чужим майном підлягає припиненню на її вимогу, як власника цього майна, на підставі ч.2 ст.406 ЦК України, оскільки припинилася обставина, яка була підставою для встановлення сервітуту. Тобто, позивачка вважає, що відповідач мав право користуватися належним їй житлом під час проживання у її житловому будинку, на теперішній час він позбавляється такого права.

Однак, враховуючи обставини справи, суд не може погодитись із такими доводами позивачки виходячи із наступного.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Право члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Якщо відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язані, їх право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України.

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Особливістю вирішення вказаного спору є те, що при встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто позивачка і відповідач вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин.

Тому, і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням.

Разом із тим, відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України.

Такі висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №353/1096/16-ц та від 13.10.2020 у справі № 447/455/17.

Відповідач лише з лютого 2022 року не проживає в будинку позивачки, тобто, до цього часу відповідач був членом сім`ї позивачки, вів спільне господарство, частково сплачував комунальні послуги, та має право на користування належним їй житлом відповідно до ч.1 ст.405 ЦК України

Частиною 3 статті 12 ЦПК України та частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З урахуванням наведених вище мотивів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими і такими, що не підлягають до задоволення.

При вирішенні питання щодо судових витрат, суд керується вимогами ст.141 ЦПК України. Оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено, суд не має підстав для присудження позивачу судових витрат за рахунок відповідача.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 10, 12, 13, 76, 77, 81, 141, 274, 263-265, 354-355 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Вінницького апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30-ти днів із дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_4 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення складено 09 червня 2022 року.

Суддя Р.В. Швець