Справа № 183/3520/22
№ 2/183/2913/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 жовтня 2022 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області, у складі:

головуючої судді Сороки О.В.,

секретаря судового засідання Краснянської Д.О.,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини, третя особа: Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Новомосковської міської ради Дніпропетровської області, -

в с т а н о в и в:

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Новомосковської міської ради Дніпропетровської області, у якому просить: визнати місце постійного проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з його батьком ОСОБА_1 .

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що з 2012 року Позивач спільно проживає з Відповідачкою, під час спільного проживання ІНФОРМАЦІЯ_2 в них народилась дитина, ОСОБА_3 .

З 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали в м. Харків.

В березні 2022 року ОСОБА_2 , ОСОБА_1 з малолітньою дитиною, ОСОБА_3 переїхали до м. Новомосковська Дніпропетровської області. В зазначеному населеному пункті дитина мешкає за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідачка має намір виїхати з даного населеного пункту до м. Харкова разом з малолітньою дитиною, ОСОБА_3 , проти чого категорично заперечує Позивач. Він вважає доцільним, щоб на період бойових дій дитина залишалась у м. Новомосковську.

На неодноразові вимоги до Відповідачки залишитись в м. Новомосковську та в подальшому повернутись до м. Харкова разом з малолітньою дитиною або надати згоду на залишення дитини з батьком, ОСОБА_2 не погоджується.

В Харкові дитина має змогу відвідувати дитячий садок, де ОСОБА_3 має друзів та отримує необхідні знання та навички для подальшого свого розвитку, має можливість відвідувати спортивні секції, які відвідував на протязі багатьох місяців, що також позитивно відображалось на його розвитку та стані здоров`я.

В м. Харкові Позивач проживає в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , яка належить матері Позивача ОСОБА_4 .

Позивач запевняє, що спроможний забезпечити свою дитину матеріально та всім необхідним для його всебічного розвитку, має стабільну роботу та ненормований робочий день. ОСОБА_1 має намір забезпечувати всі потреби дитини за свій рахунок.

Проживання дитини з одним із батьків не звільняє обох батьків від права спілкування з дитиною та обов`язку виховувати дитину, піклуватися про неї.

Ухвалою суду від 01 серпня 2022 року відкрите загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче засідання (а.с. 26).

Ухвалою суду від 25 жовтня 2022 року закінчене підготовче провадження у справі (а.с 40).

Відповідачка відзив на позовну заяву не подала, звернулась до суду з заявою, у якій просить розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги визнала, не заперечувала проти визначення місця проживання дитини разом з батьком.

Позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі, звернувся до суду з проханням про подальший розгляд справи у його відсутність.

Представник третьої особи - Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Новомосковської міської ради Дніпропетровської області також звернувся до суду із заявою про розгляд справи за його відсутність, заперечень проти позову не подав.

Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, на підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Суд, дослідивши підстави позову, докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності встановив такі факти і відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що згідно довідки № 1215- від 31.03.2022 року про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, ОСОБА_2 фактично проживає за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 6).

Згідно довідки № 1215- від 29.03.2022 року про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, ОСОБА_3 , законним представником, що супроводжує малолітню дитину є: ОСОБА_2 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 7).

Сторони являються батьками неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданим 23 березня 2018 року Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області (а.с. 8).

Суду надано довідку № ШБА00000031 від 06.07.2022, що видана ОСОБА_1 у тому, що він працює в ТОВ «Шляхове будівництво «АЛЬТКОМ» з 25.06.2012 р. на посаді юрисконсульта, має постійний дохід (а.с. 11).

Відповідно договору купівлі-продажу квартири від 5 січня 2018 року, ОСОБА_4 , що є матір`ю Позивача, придбала квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 46,1 кв.м. (а.с. 19).

До правовідносин, що виникли між сторонами, суд вважає за необхідне застосувати наступні норми права, а саме.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України).

Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Наявність такого договору, укладеного між батьками, судом не встановлено.

Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Дитина, яка не досягла 14 років, повинна проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з її батьків.

Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.

Визначення місця проживання малолітньої дитини за конкретною адресою унеможливлює маніпуляції з боку того з батьків, з ким буде проживати дитина, зокрема проживати де завгодно, унаслідок чого батько дитини не буде мати змоги брати участь у її вихованні.

В судовому засіданні знайшло своє підтвердження, що матір малолітнього сина ОСОБА_3 не спростовує обставин, викладених у позові, не заперечує проти визначення місця проживання дитини з батьком, обізнана про фактичне місце проживання дитини разом з батьком, суду не подано доказів про наявність об`єктивних обставин, що унеможливлюють участь матері у безпосередньому спілкуванні з сином, та не встановлено будь-яких маніпуляцій зі сторони батька, направлених на обмеження прав матері щодо безпосередньої участі у вихованні дитини.

При цьому слід звернути увагу на наступне.

Частиною першою статті 3 Конвенції Про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради № 789-XII від 27 лютого 1991 року встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно прецедентної практики Європейського Суду з прав людини об`єктом статті 8 указаної Конвенції є, в основному, захист людини від будь-якого втручання з боку державних органів. Однак це положення не просто змушує державу утримуватись від такого втручання. Крім цього, насамперед поряд з існуванням негативних зобов`язань, існують позитивні зобов`язання, пов`язані з ефективною повагою до приватного або сімейної життя. Ці зобов`язання можуть включати в себе вжиття заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя навіть у сфері відносин між окремими особами (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13).

Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків.

Також зважаючи на те, що у своїй заяві Відповідачка, не заперечує проти задоволення позову, згідно п. 4 ст. 174 ЦПК України, У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Суду подано достатньо даних про те, що позивач має можливість забезпечити розвиток дитини у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, та визначення місця проживання дитини з батьком не буде перешкодою для матері дитини у спілкуванні з ним.

Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та їх задоволення, визначення місця проживання дитини з батьком, у даній конкретній ситуації відповідає інтересам дитини, саме таке рішення найкраще збереже її зв`язки із сім`єю.

Керуючись ст.ст. 12, 81, 141, 263-265 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини, третя особа: Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Новомосковської міської ради Дніпропетровської області - задовольнити.

Визначити місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Сорока О.В.