ПОСТАНОВА

Іменем України

25 травня 2022 року м. Кропивницький

справа № 404/5062/21

провадження № 22-ц/4809/202/22

Кропивницький апеляційний суд у складі:

головуючого судді - Письменного О.А.,

суддів - Голованя А.М., Дуковського О.Л.,

при секретарі - Федоренко Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ІНВЕСТИЦІЙНІ РІШЕННЯ ТА СТРАТЕГІЇ» на ухвалу Кіровського районного суду м. Кіровограда у складі судді Варакіної Н.Б. від 08 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестиційні рішення та стратегії», приватного нотаріуса Олександрійського районного нотаріального округу Кіровоградської області Бабенко Вячеслава Михайловича, третя особа: Управління з питань захисту прав дітей Міської ради міста Кропивницького про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора, про скасування запису про реєстрацію права власності, -

встановив:

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестиційні рішення та стратегії», державного реєстратора приватного нотаріуса Олександрійського районного нотаріального округу Кіровоградської області Бабенко Вячеслава Михайловича, третя особа: Управління з питань захисту прав дітей Міської ради міста Кропивницького, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Олександрійського районного нотаріального округу Кіровоградської області Бабенка В.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, згідно з яким проведено державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , за ТОВ «Фінансова компанія «Інвестиційні рішення та стратегії»; скасувати запис про реєстрацію права власності № 41695160, вчинений державним реєстратором приватним нотаріусом Олександрійського районного нотаріального округу Кіровоградської області Бабенком В.М., яким проведена реєстрація права власності на вказану квартиру; припинити право власності ТОВ «Фінансова компанія «Інвестиційні рішення та стратегії» на спірну квартиру та поновити запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на квартиру за ним.

Разом з позовною заявою ОСОБА_1 подав заяву про забезпечення позову, в якій просив вжити заходи забезпечення позову, шляхом накладення арешту на квартиру, загальною площею 68,67 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , заборони ТОВ «ФК «Інвестиційні Рішення та Стратегії» та третім особам вчиняти будь-які дії з володіння, користування та розпорядження квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в тому числі знімати з реєстрації мешканців квартири, вселяти інших осіб до вказаної квартири, проникати та входити до вказаної квартири, укладати договори оренди квартири, щодо надання/припинення комунальних послуг та інших дій, щодо обмеження прав ОСОБА_1 та зареєстрованих осіб в квартирі у володінні та користуванні квартирою, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, а також іншим суб`єктам на яких покладено функції державного реєстратора прав на нерухоме майно вчиняти реєстраційні дії з квартирою, до прийняття судового рішення по даній справі.

Заява обґрунтована тим, що 04 липня 2008 року між позивачем та ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ТОВ «ФК «Інвестиційні рішення та стратегії» було укладено кредитний договір на суму 54 500 доларів США. На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між сторонами укладено іпотечний договір, за умовами якого ОСОБА_1 передав в іпотеку ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» нерухоме майно - трикімнатну квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 29.09.2010 стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ВАТ Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором в повному обсязі в розмірі 645 572,14 грн. Дане рішення ОСОБА_1 було частково виконано та відповідно до довідки АТ «Банк «Фінанси та Кредит» станом на 02.01.2019 в ОСОБА_1 була відсутня заборгованість за основним боргом.

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 24 липня 2013 року у справі № 404/2539/13-ц було звернуто стягнення на предмет іпотеки.

Зазначив, що 15 червня 2021 року невідомі особи почали вламуватися до квартири, замінили замки та поставили квартиру під охорону, дали 15 днів на повернення фінансовій компанії боргу, в іншому випадку попередили про продаж квартири. Поліція на виклик належним чином не відреагувала, повідомивши, що квартира належить відповідачу на праві власності, відповідно до інформації Державного реєстру прав на нерухоме майно. Однак жодних вимог або документів, що підтверджують уступку права вимоги за кредитним договором від ТОВ «ФК «Інвестиційні рішення та стратегії» на його адресу не надходило.

Також вказав, що приватним нотаріусом Бабенко В.М. було прийнято рішення про державну реєстрацію прав від 23.04.2021 року № 41695160, за яким право власності на квартиру зареєстровано за ТОВ «ФК «Інвестиційні рішення та стратегії» на підставі іпотечного договору від 04.07.2008 року. Про прийняття даного рішення його повідомлено не було.

На сьогоднішній день представники відповідача не дають доступу до квартири. З прийнятим рішенням приватного нотаріуса про державну реєстрацію права власності позивач не погоджується, вважає його незаконним та протиправним.

Разом з тим, вказав, що представники ТОВ «ФК «Інвестиційні рішення та стратегії» постійно вимагають зняття з реєстрації його неповнолітньої дитини з метою продажу квартири, а строк наданий йому для повернення боргу спливає 30 липня. Вважає, що відповідач який без накладання арешту на квартиру має змогу продати або передати у найм третім особам, може значно ускладнити виконання рішення суду у випадку його задоволення.

З цих підстав, ОСОБА_1 просив заяву задовольнити.

Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 08 липня 2021 року заяву задоволено.

Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_2 право власності на яку зареєстровано за Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестиційні рішення та стратегії».

Заборонено ТОВ «Фінансова компанія «Інвестиційні Рішення та Стратегії» та третім особам вчиняти будь які дії з володіння, користування та розпорядження квартирою, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , в тому числі знімати з реєстрації мешканців квартири, вселяти інших осіб до вказаної квартири, проникати та входити до вказаної квартири, укладати договори щодо оренди квартири, щодо надання/припинення комунальних послуг та інших дій, до прийняття судового рішення по даній справі.

Заборонено ТОВ «Фінансова компанія «Інвестиційні Рішення та Стратегії» та третім особам вчиняти будь які дії щодо обмеження прав ОСОБА_1 та осіб зареєстрованих в квартирі у володінні та користуванні квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , до прийняття судового рішення по даній справі.

Заборонено державним реєстраторам прав на нерухоме майно, а також іншим суб`єктам на яких покладено функції державного реєстратора прав на нерухоме майно вчиняти реєстраційні дії (реєстрація прав та їх обтяжень) з квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , до прийняття судового рішення по даній справі.

В апеляційній скарзі скаржник ставить питання про скасування ухвали суду першої інстанції, посилаючись на те, що суд не пересвідчився чи дійсно між сторонами виник спір та існує реальна загроза невиконання можливого рішення, а також не було застосовано зустрічного забезпечення.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

У пункті 8 частини другої статті 129 Конституції України визначено, що до основних засад судочинства належить забезпечення права на апеляційний перегляд справи.

Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (§ 59 рішення ЄСПЛ у справі «De Geouffre de la Pradelle v. France» від 16 грудня 1992 року, заява № 12964/87).

У § 36 рішення у справі «Bellet v. France» від 04 грудня 1955 року, заява № 23805/94, ЄСПЛ зазначив, що «стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. ЄСПЛ зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення ЄСПЛ у справі «Дія 97 проти України» від 21 жовтня 2010 року).

Аналогічні правові висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах містяться в постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2019 року в справі № 361/161/13-ц (провадження № 61-37352сво18).

Судом встановлено, що предметом спору є зміна права власності на квартиру, яка розташована а адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до частин першої та другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Частиною першою статті 150 ЦПК України визначено, що позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно із частиною третьою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

У частині десятій статті 150 ЦПК України передбачено, що не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При встановленні відповідності заходів забезпечення позову позовним вимогам слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.

Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

При цьому забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуальної рівноправності сторін.

Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

Мета забезпечення позову - це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акту, а також перешкоджання спричинення значної шкоди позивачу.

При розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед результат розгляду справи по суті позову.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

При цьому ЄСПЛ у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004, в якому зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

ЄСПЛ у рішенні від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України» вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

Враховуючи викладене, оскільки існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову наведений захід забезпечення позову відповідає вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову і спроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову. Невжиття таких заходів забезпечення позову призведе до неможливості виконання судового рішення і виникнення між сторонами у справі конфліктних ситуацій. Будь-які права інших осіб, що не є учасниками судового процесу, не порушуються у зв`язку із вжиттям такого заходу.

За наведених обставин, суд першої інстанції на законних підставах вжив заходів забезпечення позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що при судом не з`ясована можливість вжиття заходів зустрічного забезпечення позову є безпідставними, оскільки обставин, за наявності яких суд зобов`язаний застосувати зустрічне забезпечення, судом не встановлено.

Відповідно до частини восьмої статті 153 ЦПК України в ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання та вирішує питання зустрічного забезпечення. Суд може також зазначити порядок виконання ухвали про забезпечення позову.

Згідно із частиною першою статті 154 ЦПК України суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення).

Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку, що суд має право, проте не зобов`язаний вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача.

Випадки обов`язкового застосування зустрічного забезпечення передбачені частиною третьою статті 154 ЦПК України, відповідно до якої суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення, якщо: позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові; або суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.

Крім того, положеннями частини шостої статті 154 ЦПК України передбачено право відповідача звернутись до суду першої інстанції з клопотанням про вжиття заходів зустрічного забезпечення та надати докази, які на його думку підтверджують наявність обставин для такого забезпечення.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 24 травня 2021 року у справі № 199/7986/19 (провадження № 61-926св21).

Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновку суду першої інстанції.

Вищевикладене свідчить про те, що апеляційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ІНВЕСТИЦІЙНІ РІШЕННЯ ТА СТРАТЕГІЇ» залишити без задоволення.

Ухвалу Кіровського районного суду м. Кіровограда від 08 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 09.06.2022.

Судді:

О.А.Письменний А.М. Головань О.Л. Дуковський