ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

25 січня 2022 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 735/915/21

Головуючий у першій інстанції - Грушко О. П.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/125/22

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючої - судді Шитченко Н.В.,

суддів Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.,

із секретарем: Зіньковець О.О.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: Коропська селищна рада Чернігівської області,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Коропського районного суду Чернігівської області від 10 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Коропської селищної ради Чернігівської області про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно,

місце ухвалення судового рішення - смт Короп,

час проголошення рішення суду - 16 год. 03 хв,

дата складання повного тексту рішення суду першої інстанції - 11 листопада 2021 року.

У С Т А Н О В И В:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Коропської селищної ради Чернігівської області, в якому просила визнати за нею право власності на прибудови до квартири № 2 , літер по плану: прибудова А(1)-1, а(1)-1, веранда АДРЕСА_2 .

Обґрунтовуючи заявлені вимоги ОСОБА_1 зазначала, що є власником квартири АДРЕСА_3 . У 1993 році без належного дозволу звела прибудову до своєї квартири, яка складається з об`єктів: А(1)-1, а(1)-1, веранди а-1. З метою введення прибудов в експлуатацію нею подано до Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Чернігівській області декларацію про готовність об`єкта до експлуатації, проте цю декларацію установою їй повернуто з посиланням на відсутність правових підстав для введення об`єктів самочинного будівництва в експлуатацію. Посилаючись на положення ч. 5 ст. 376 ЦК України, позивачка просила визнати за нею право власності на вказані прибудови.

Рішенням від 10 листопада 2021 року Коропський районний суд Чернігівської області відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 до Коропської селищної ради про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування фактичних обставин, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про неможливість захисту прав позивачки на підставі ст. 376 ЦК України, оскільки земельна ділянка, на якій розташована квартира та самочинна прибудова, є її власністю.

Наголошує на тому, що зверталася до Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Чернігівській області та отримала відмову в узаконенні самочинно збудованого нерухомого майна, а отже звернення до суду в порядку, передбаченому ст. 376 ЦК України, є єдиним способом захисту права власності.

Звертає увагу на те, що у матеріалах справи наявний звіт експерта про проведення технічного обстеження, який доводить факт безпечності самочинної забудови, що є умовою визнання права на неї.

Відзив на апеляційну скаргу іншими учасниками справи у встановлений судом строк не надходив.

11 січня 2022 року на адресу апеляційного суду надійшли заяви від ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про розгляд справи без їх участі, в яких треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, зазначили, що не заперечують проти визнання за ОСОБА_1 права власності на самочинну прибудову до її квартири за № 2 у спільному будинку. Повідомили, що з ними самочинне будівництво погоджувалося і не порушує їх прав як власників квартири № 1 і № 3 у спільному будинку.

17 січня 2022 року на адресу апеляційного суду надійшла заява Коропської селищної ради про розгляд справи без їх представника, у задоволенні вимог апеляційної скарги відповідач заперечував.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення представника позивачки - адвоката Кушнеренка Є.Ю., дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з неможливості визнання права власності в порядку ст. 376 ЦК України на прибудови до квартири. Районний суд також констатував, що стороною позивача не надано належних і допустимих доказів того, що обставини ведення будівництва з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією були предметом розгляду компетентного державного органу.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується апеляційний суд, виходячи з наступного.

У справі встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_3 , що підтверджується договором від 21 лютого 1992 року (а.с. 4).

Протягом 1992-1993 років позивачка без належного дозволу здійснила до вказаної квартири прибудову А(1)-1, прибудову а(1)-1, веранду а-1, що підтверджується технічним паспортом на будинок (а.с. 5-6).

За інформацією Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, кадастровий номер :01:001:1399, розташованої за адресою: АДРЕСА_6 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (а.с. 10).

За результатами звіту про проведення технічного обстеження, складеного 06 травня 2021 року ФОП « ОСОБА_4 », встановлено можливість надійної та безпечної експлуатації об`єкта дослідження - прибудови А(1)-1, прибудови а(1)-1, веранди а-1 по АДРЕСА_6 (а.с. 9).

10 вересня 2021 року Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Чернігівській області прийняло рішення про повернення ОСОБА_1 декларації та поданих документів на підставі п. 5 розділу III Порядку проведення технічного обстеження і прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, будівель і споруд сільськогосподарського призначення, що за класом наслідків (відповідальності) належить до об`єктів з незначними наслідками (СС1), збудовані на земельній ділянці відповідного цільового призначення без дозвільного документа на виконання будівельних робіт, затвердженого наказом Мінрегіону від 03 липня 2018 року № 158 (далі - Порядок від 03 липня 2018 року № 158), у зв`язку з поданням та оформленням декларації з порушенням вимог, установлених цим Порядком (а.с. 15).

Звертаючись з позовом про визнання права власності на прибудови А(1)-1, а(1)-1, веранда а-1 до квартири АДРЕСА_3 , позивачка вважала свої права порушеними та просила їх захистити відповідно до вимог ст. 376 ЦК України.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (ст. 328 ЦК України).

Відповідно до ч. 1-3 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

При розгляді справ, пов`язаних із самочинним будівництвом, слід мати на увазі, що відповідно до ст. 26 Закону України «Про містобудування», спори з питань містобудування вирішуються радами у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства.

За загальним правилом, кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України).

Звернення до суду з позовом з приводу самочинного будівництва має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Якщо позивач не звертався до компетентного державного органу із заявою про прийняття об`єкта до експлуатації, суд вирішує спір по суті з урахуванням наведених обставин та вимог закону.

Самочинним також вважається будівництво хоча і на підставі проекту, але за наявності істотних порушень зазначених норм та правил як у самому проекті, так і при будівництві, за наявності рішень спеціально уповноважених органів про усунення порушень.

Не може бути застосовано правила статті 376 ЦК України при вирішенні справ за позовами:

- про визнання права власності на самочинно переобладнані квартири в багатоквартирних будинках різних житлових фондів, оскільки такі правовідносини врегульовано іншими нормами законодавства, зокрема статтею 383 ЦК та відповідними нормами Житлового кодексу України щодо власників квартир;

- про визнання права власності на самочинно збудовані тимчасові споруди;

- про визнання права власності на самочинно збудовані приналежності до основної речі (ганок, веранда, мансарда тощо).

Відповідно до роз`яснень, що викладені у пунктах 3, 7 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6, право власності у порядку, передбаченому частиною третьою статті 376 ЦК, може бути визнано лише на новозбудоване нерухоме майно або нерухоме майно, яке створено у зв`язку зі знесенням попередньої будівлі та відповідно до будівельних норм і правил є завершеним будівництвом. Не може бути застосовано правила статті 376 ЦК при вирішенні справ за позовами: про визнання права власності на самочинно переобладнані квартири в багатоквартирних будинках різних житлових фондів, оскільки такі правовідносини врегульовано іншими нормами законодавства, зокрема статтею 383 ЦК та відповідними нормами Житлового кодексу України щодо власників квартир; про визнання права власності на самочинно збудовані тимчасові споруди; про визнання права власності на самочинно збудовані приналежності до основної речі (ганок, веранда, мансарда тощо).

Відповідно до пункту 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6, на підставі частини третьої статті 376 ЦК суд може задовольнити позов про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно на земельній ділянці, що не надавалася у власність чи користування особі, яка збудувала його, якщо їй у встановленому законом порядку було передано земельну ділянку у власність або надано у користування під уже збудоване нерухоме майно відповідно до її цільового призначення, та за умови, що будівництво велося з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією, а також у разі, якщо ці обставини були предметом розгляду компетентного державного органу (частина третя статті 375 ЦК). При цьому суд має враховувати, що відсутність заперечень власника проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила самочинне будівництво, чи визнання такого позову має бути обґрунтовано відповідними доказами, що підтверджують право на вчинення таких процесуальних дій, зокрема, договорами купівлі продажу земельної ділянки, оренди, міни.

Виходячи із аналізу статей 186, 381 ЦК України, прибудова і веранда за своєю природою є приналежністю до головної речі - будинку.

Установивши, що прибудова А(1)-1, а(1)-1, веранда а-1 до квартири АДРЕСА_3 , відповідно до положень статей 186, 381 ЦК України, є приналежністю до основної речі та зведені після набуття права власності на квартиру, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання за позивачкою права власності на вказане майно на підставі ст. 376 ЦК України.

Подібні висновки сформульовані у постанові Верховного Суду від 18 квітня 2019 року у справі № 306/2140/17 (провадження № 61-47454св18), підстав відступати від яких колегія суддів не вбачає.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що в декларації про готовність об`єкта до експлуатації спірні об`єкти названі як «реконструкція квартири в житловому будинку», а отже вони не можуть бути предметом позову про визнання права власності в порядку ст. 376 ЦК України.

При цьому, як убачається з матеріалів справи, 10 вересня 2021 року Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Чернігівській області прийняло рішення про повернення ОСОБА_1 декларації та поданих документів, на підставі п. 5 розділу III Порядку від 03 липня 2018 року № 158, у зв`язку з поданням та оформленням декларації з порушенням вимог, установлених цим Порядком.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що у матеріалах справи наявні документи, які підтверджують звернення до компетентних органів, а саме відповідь Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Чернігівській області, не можуть бути прийняті судом, оскільки з цієї відповіді вбачається, що під будівельну амністію, яка врегульована Порядком проведення технічного обстеження і прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, будівель і споруд сільськогосподарського призначення, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), збудовані на земельній ділянці відповідного цільового призначення без дозвільного документа на виконання будівельних робіт, не підпадає введення в експлуатацію квартири, тобто позивачка звернулась до неналежного органу, що уповноважений вирішувати питання узаконення реконструкції квартири.

У справі, яка переглядається, відсутні дані щодо відмови саме компетентного органу стосовно узаконення самочинно збудованого нерухомого майна, а суд не може підміняти собою органи державної влади, які відповідно до законодавства України уповноважені здійснювати реєстрацію права власності на нерухоме майно та введення його в експлуатацію.

Посилання ОСОБА_1 на ту обставину, що земельна ділянка, на якій розташована її квартира і самочинна прибудова, є її власністю, не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки наявність такої обставини не є підставою для визнання права власності на прибудови до головної речі без вирішення цього питання (відмови у введенні в експлуатацію) компетентним органом.

Наведеними вище нормами та встановленими обставинами, зокрема щодо статусу майна, право власності на яке просить визнати позивачка, спростовуються доводи ОСОБА_1 , в тому числі її аргументи, викладені в апеляційний скарзі.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Ураховуючи наведені обставини в сукупності, апеляційний суд приходить до висновку про те, що доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на відповідних положеннях законодавства, рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Коропського районного суду Чернігівської області від 10 листопада 2021 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 27 січня 2022 року.

Головуючий: Судді: