Справа № 199/460/22
(2/199/1142/22)
РІШЕННЯ

Іменем України

09.11.2022

Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді - Спаї В.В.,

секретар судового засідання Щербини В.М.,

за участі: представника позивача адвоката Горобець Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро в загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, ОСОБА_2 та Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області про визнання протиправним рішення та скасування рішення, про визнання недійсним державного акту,

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача звернувся до суду з позовом до Дніпровської міської ради, ОСОБА_2 та Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області про визнання протиправним рішення та скасування рішення, про визнання недійсним державного акту, в якому зазначав, що 16.05.2000 р. позивач придбав у ОСОБА_2 житлової будинок, житловою площею 29.6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці площею 603 кв.м. на підставі договору купівлі-продажу, який посвідчений державним нотаріусом Шостої дніпровської державної нотаріальної контори Черненко І.М. Право власності на зазначене домоволодіння зареєстроване за позивачем ДМБТІ 26.07.2000р. Із змісту Листа Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 22.10.2021р. позивачеві стало відомо, що земельна ділянка на якій розташоване його будинок належить на праві приватної власності попередньому власнику будинку - ОСОБА_2 на підставі Державного акту ДПД*№037948 від 24.10.2001р., виданого відповідно до Рішення Дніпропетровської міської ради від 18.012001р. за №149. Зазначає, що рішення Дніпропетровської міської ради порушує принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою та перешкоджає приватизації, як користувачу. Просить визнати протиправним та скасувати Рішення Дніпропетровської міської ради від 18.012001р. за №149; визнати недійсним Державний акт ДПД*№037948 від 24.10.2001 р.

Відповідач-1 позов не визнав, надав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначав, що в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна міститься запис про заборону на нерухоме майно: будинок за адресою: АДРЕСА_1 , де власниками зазначені: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Також зазначав, що міська рада не приймала рішення про надання у власність ОСОБА_2 земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 , а також не видавала державний акт (а.с. 146-147).

Відповідач-3 - Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області надав суду відзив, в якому зазначав, що є неналежним відповідачем по цій справі, оскільки рішення про надання у власність спірної земельної ділянки та видачу державного акту на право приватної власності здійснювалося Дніпропетровською міською радою, просив відмовити в задоволенні позову повністю.

Представник позивача вимоги позову підтримав повністю.

Представники відповідача-1 та відповідача-3 не скористалися правом брати участь у судових засіданнях.

Як встановлено судом на підставі доказів, наданих у порядку ст.ст. 76- 80 ЦПК України, 16.05.2000 р. між ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець) укладений договір купівлі-продажу, відповідно до якого ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_1 купив житловий будинок, житловою площею 29.6 кв.м., що знаходиться в АДРЕСА_1 , на земельної ділянці площею 603 кв.м. Договір купівлі-продажу, посвідчений державним нотаріусом Шостої дніпровської державної нотаріальної контори Черненко І.М. та зареєстрований в реєстрі 2-208 (а.с. 6-7).

Також право власності позивача на зазначене домоволодіння підтверджується Реєстраційним посвідченням, виданим Дніпропетровським БТІ 26.07.2000 р. (а.с. 8).

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 27.07.2022р. в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна міститься запис про заборону на нерухоме майно: будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Власниками цього майна зазначені ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Підставою обтяження зазначено договір довічного утримання б/н від 20.11.1996 р. (зворотній бік а.с. 147 148).

Як встановлено судом на підставі рішення Дніпропетровської міської ради від 18.01.2001 р. №149, затверджено матеріали земельно-кадастрової інвентаризації, передано безоплатно у приватну власність, зокрема, ОСОБА_2 , АДРЕСА_1 , земельну ділянку, загальною площею 0,0540 га (а.с. 206-216).

На підставі рішення Дніпропетровської міської ради від 18.01.2001 р. за №149 24.10.2001 р. виданий Державний акт на право приватної власності на землю Д* №037948, код ДЗК 63642028 (бланк ІІІ-ДП №071585) відповідно до якого ОСОБА_2 передається у приватну власність земельна ділянка площею 0,0540 га, яка розташована на території АДРЕСА_1 . Акт зареєстровано у Книзі записів державних актів а право приватної власності на землю за №037948 (а.с. 179).

ОСОБА_2 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.143), що встановлено судом на підставі актового запису про смерть №460 від 06.05.2009 р.

За даними Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори, після гр. ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори ніхто не звертався, спадкова справа не відкривалася, свідоцтва про право на спадщину не видавались (а.с. 204).

Судом встановлено на підставі Інформації з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, що власниками будинку за адресою: АДРЕСА_1 вказані інші особи. Обтяження існувало на день укладання позивачем договору купівлі-продажу будинку та не скасоване на час розгляду справи судом (а.с. 147 звор. - 148).

Процесуальні дії у справі:

1.ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 07.02.2022 р. відкрито провадження у цивільній справі та постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження;

2.ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17.06.2022 р. задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів, витребувані докази, а саме:

- у державного нотаріуса Шостої дніпровської державної нотаріальної контори Черненко І.М. анкетні дані ОСОБА_2 (дата народження, РНОКПП, інформацію про зареєстроване у встановленому законом порядку місця проживання), які були надані нею при укладенні договору купівлі-продажу житлового будинку від 16.05.2000 р. за реєстровим номером 2-208г;

- з Амур-Нижньодніпровського районного у м. Дніпрі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції належним чином завірену копію актового запису про смерть ОСОБА_2 ; - з Четвертої дніпровської державної нотаріальної в письмовій формі інформацію чи відкривалась спадкова справа після смерті ОСОБА_2 , якщо така спадкова справа відкривалась, то витребувано її засвідчену копію.

3. ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 06.09.2022 р. задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів, та витребувані докази:

- від Головного управління Держгеокадастру Дніпропетровській області державний акт ДПД *№037948 від 24.10.2001 р. та копії документів, на підставі яких було видано такий державний акт;

- з Архівного управління Дніпровської міської ради копію рішення Дніпропетровської міської ради від 18.01.2001 р. № 149;

- від Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори в письмовій формі інформацію про те, чи відкривалась спадкова справа після смерті ОСОБА_5 та, якщо така спадкова справа відкривалась, то витребувано її засвідчену копію.

4. ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 09.11.2022 р., яка занесена до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження та призначене справу до судового розгляду по суті.

Правовідносини між учасниками справи виникли із захисту прав позивача, як користувача земельної ділянки, право власності на яку зареєстровано за відчужувачем за договором довічного утримання.

Суд, дослідивши докази в межах заявлених суду позовних вимог, дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову повністю, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, які встановлені ст.ст. 12, 13 ЦПК України, саме сторона визначає коло доказів, які вона надає суду.

За ст. 1, п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, розміщене на території України, та обтяжень таких прав. Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Обґрунтовуючи позовні вимоги щодо наявного права користування земельною ділянкою, представник посилається на наявність права власності у позивача на будинок за адресою АДРЕСА_1 , який розташований на спірній земельній ділянці, проте, позивачем не надано доказів, які беззаперечно підтверджують право власності на вказаний будинок.

Так, у матеріалах справи міститься письмовий доказ - Інформація з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, відповідно до якої власниками будинку за адресою: АДРЕСА_1 вказані інші, ніж позивач, особи. Обтяження відносно будинку за адресою: АДРЕСА_1 , існувало на день укладання позивачем договору купівлі-продажу будинку та не скасоване на час розгляду справи судом.

В свою чергу, позивачем та його представником не оскаржувалося та не заперечувалася обґрунтованість, законність і дійсність існуючого обтяження, у тому числі в частині зазначення власниками будинку громадян ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Відповідно до ч. 1 ст. 427 ЦК Української РСР відчуження будинку набувачем за життя відчужувача не допускається.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України).

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч. 2 ст. 12 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 12 ЦПК України).

Водночас суд обмежений заявленими позовними вимогами та наданими сторонами доказами, відтак, суд позбавлений можливості усунути протиріччя щодо суб`єктів права власності на будинок та встановити право власності позивача на будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч. 1 ст. 30 Земельного кодексу України в ред. від 18.12.1990 р. (нормативний акт, який діяв на час а час виникнення спірних правовідносин - укладання договору купівлі-продажу будинку), при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди.

Отже можливість набуття права власності або права користування земельною ділянкою пов`язувалося з переходом права власності на нерухомі об`єкти, що розташовані на такій ділянці.

Оскільки позивачем не доведено його право власності на будинок, то виникнення його права користування земельною ділянкою також не підтверджено належними доказами, відтак, звернення до суду із вказаним позовом є передчасним, що у свою чергу не позбавляє позивача на звернення до суду із позовом на підставі, у тому числі, встановлених даним судовим рішенням фактів, та за умови доведення права власності на будинок вимагати скасування обтяження та заявляти вимоги про скасування рішення та визнання недійсним державного акту на право власності на землю.

Крім того, відповідно до ч. 1 та ч. 4 ст. 30 Земельного кодексу України (в ред. від 18.12.1990 р.), при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення. Право власності або право користування земельною ділянкою у перелічених випадках посвідчується Радами народних депутатів відповідно до вимог статті 23 цього Кодексу.

Статтею 23 Земельного кодексу України (в ред. від 18.12.1990 р.) передбачалось, що право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Відповідно до ст. 22 Земельного кодексу України (в ред. від 18.12.1990 р.), право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Таким чином, діюче на той час законодавство пов`язувало виникнення права користування земельною ділянкою не з моменту укладання договору купівлі-продажу об`єкта нерухомості, а з моменту настання двох подій одночасно - після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі та одержання відповідного акту.

Проте, представником позивача не надано доказів отримання позивачем Акту на право користування спірною земельною ділянкою після укладання договору купівлі-продажу будинку, а відтак позивач не набув права користування земельною ділянкою в порядку, передбаченому ст.ст. 22, 23, 30 Земельного кодексу України.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Враховуючи, що позивачем не доведено набуття ним права користування земельною ділянкою, то воно не підлягає судовому захисту, а відтак позов задоволенню не підлягає.

Посилання позивача на Постанову Верховного Суду від 20.01.2021 р. у справі №318/1274/18 суд вважає безпідставним, оскільки у зазначеній справі застосовувалися положення Земельного кодексу України, які діяли починаючи з 1 січня 2002 року, тоді як у цій справі правовідносини регулюються Земельним кодексом України в ред. від 18.12.1990 р.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, правовідносини по цим справам мають різне нормативне-правове врегулювання, а відтак висновки Верховного Суду по справ і№318/1274/18 не застосовуються в цій справі.

Стосовно визначення позивачем при зверненні до суду, як відповідача, гр. ОСОБА_2 , то наявні підстави для закриття провадження у справі на підставі п. 7 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

В силу пункту 7 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

Враховуючи, що відповідач -2 ОСОБА_2 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та спадкоємці не виявлені, вказана обставина не була відома позивачу при зверненні до суду із даним позовом, відсутні правонаступники у спірних правовідносинах, то провадження у справі відносно ОСОБА_2 підлягає закриттю.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційне розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що позивачу в задоволенні позову відмовлено у повному обсязі, то судовий збір, сплачений ним при зверненні з позовом, розподілу не підлягає та вдноситься на рахунок позивача.

Керуючись ст. 13, ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 19, ч. 1 ст. 23, ст. 89, п. 2 ч. 1 ст. 258, ст.ст. 259, 263, 264, 265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, ОСОБА_2 та Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області про визнання протиправним рішення та скасування рішення, про визнання недійсним державного акту відмовити повністю.

Провадження у справі відносно ОСОБА_2 закрити.

Судові витрати віднести на рахунок позивача.

Дата складення повного судового рішення 21.11.2022 р.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.В. Спаї