КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22-ц/824/74/2022 Головуючий у 2 інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

судді-доповідача Голуб С.А.,

суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О.,

за участі секретаря судового засідання Сакалоша Б.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в м. Києві апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - адвоката Джяутової Наталії Миколаївни на рішення Подільського районного суду м. Києва від 13 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та до неї як законного представника ОСОБА_4 , територіальний сервісний центр Міністерства внутрішніх справ № 8043 регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ в м. Києві, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Комісія з питань захисту прав дитини Подільської районної у місті Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної у місті Києві державної адміністрації про усунення перешкод у перереєстрації права власності та зобов`язання до вчинення дій,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2020 року позивачі звернулися до суду першої інстанції із вказаним позовом, посилаючись на те, що ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 17 лютого 2020 року після смерті сина ОСОБА_5 успадкував легковий автомобіль марки CITROEN моделі C-ELYSEE, д.н.з. НОМЕР_1 . Вказаний автомобіль також успадкували мати померлого позивачка ОСОБА_2 , а також дочка померлого малолітня ОСОБА_4 .

Частка кожного спадкоємця в праві власності на автомобіль складає 1/3. Проте, право власності на автомобіль за новими співвласниками вказаного автомобіля не перереєстровано, у зв`язку з відсутністю згоди між ними. Позивачами фактично не здійснюється право користування автомобілем, через те, що ОСОБА_3 , як законний представник ОСОБА_4 , не перереєстровує право власності малолітньої ОСОБА_4 та утримує в себе пульт управління та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, чим створює перешкоди у перереєстрації позивачами успадкованого автомобіля та набуття на нього права користування.

18 травня 2020 року позивачі на адресу ОСОБА_3 направлено листа з пропозицією прибути 29 травня 2020 року до територіального сервісного центру для перереєстрації автомобіля, надати згоду на перереєстрацію такого на ОСОБА_1 та передати пуль управління від автомобіля останньому, для транспортування до сервісного центру з метою проведення огляду. Згідно даних оператора поштового зв`язку вжито заходи до вручення поштового відправлення, проте, такий не був отриманий адресатом.

ОСОБА_3 ухиляється від вручення поштової кореспонденції та від спілкування з позивачами. Водночас, працівниками територіального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ № 8043 було відмовлено у здійсненні перереєстрації прав на автомобіль, зазначивши у листі від 23 червня 2020 року, що необхідна особиста присутність усіх співвласників, або нотаріально засвідчена заява відсутніх.

В подальшому, 26 лютого 2021 року представником позивачів направлено ОСОБА_3 месенджером Вайбер листа аналогічного характеру, який також залишився без відповіді та реагування.

На підставі викладеного в позові, з урахуванням уточнених позовних вимог, просили суд першої інстанції: зобов`язати Регіональний сервісний центр Міністерства внутрішніх справ в м. Києві здійснити перереєстрацію на позивачів права власності за кожним на 1/3 частину легкового автомобіля марки CITROEN моделі C-ELYSEE, д.н.з. НОМЕР_1 ; зазначити у свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу власником ОСОБА_1 , а у графі «особливі відмітки» зазначити співвласниками ОСОБА_2 та ОСОБА_4 ; зобов`язати ОСОБА_3 передати ОСОБА_1 пульт керування легковим автомобілем марки CITROEN моделі C-ELYSEE, д.н.з. НОМЕР_1 , з метою його транспортування для перереєстрації.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 13 вересня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, представником позивачів - адвокатом Джяутовою Н.М. подано апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що позивачами сформульовано позовні вимоги саме таким чином, щоб у рішенні суду був визначений такий ефективний спосіб захисту прав позивачів за допомогою якого б триваючі порушення права користування успадкованим автомобілем позивачів з боку законного представника малолітнього спадкоємця ОСОБА_3 та Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м.Києві були б реально припинені.

У свою чергу припинення порушення права користування позивачів успадкованим автомобілем можна досягнути лише шляхом примусової реєстрації Територіальним сервісним центом МВС № 8044 па підставі рішення суду права власності кожного з позивачів на 1/3 частину успадкованого автомобіля.

Створення перешкод позивачам у здійсненні свого права спільної часткової власності на успадкований автомобіль з боку ОСОБА_3 виражаються у відмові спільно з усіма співвласниками, виконати обов`язок передбачений у ст.34 Законом України «Про дорожній рух» та вчинити дії спрямовані на перереєстрацію успадкованого автомобіля на малолітню дитину ОСОБА_4 та відповідно на позивачів як співвласників автомобіля.

Отже, суд першої інстанції не надав належної правової оцінки всім доказам у справі, що призвело до передчасних висновків про відмову в задоволенні позову.

На підставі викладеного в апеляційній скарзі, скаржник просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог до Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м. Києві та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В частині відмови у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_4 та ОСОБА_3 рішення суду першої інстанції позивачами не оскаржується, отже колегією суддів не переглядається.

В порядку визначеному ст. 360 ЦПК України на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м. Києві. Відповідач не погоджується із доводами апеляційної скарги. Посилається на те, що суд першої інстанції правильно встановив спірні правовідносини. Разом із тим вважає, що позовні вимоги до Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС не можуть бути заявлені у порядку цивільного судочинства, оскільки ці вимоги пред`явлені до суб`єкта владних повноважень щодо реєстрації транспортного засобу за позивачами, вони не пов`язані із визнанням права власності на спірний автомобіль, а тому їх розгляд відноситься до юрисдикції адміністративного суду.

Представник позивачів - адвокат Джяутов В.В. в судовому засідання просив апеляційну скаргу задовольнити.

ОСОБА_3 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги. Наголошувала на тому, що у неї існує спір з позивачами з приводу користування спірним автомобілем. Вони відмовляються їй сплачувати частину вартості автомобіля до досягнення повноліття її дочкою ОСОБА_4 , яка є співвласницею автомобіля. Однак після досягнення дочкою повноліття автомобіль втратить свою вартість. Спільне користування автомобілем разом із позивачами є неможливим. Оскільки автомобіль знаходиться у позивачів, після отримання позивачами реєстраційних документів на автомобіль, вона не буде мати будь-якої можливості користуватись автомобілем.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши представників сторін, доходить висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, враховуючи наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 .

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 17 лютого 2020 року, виданого державним нотаріусом Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори Іваненко Р.С., зареєстрованого в реєстрі за № 3-143, після смерті ОСОБА_5 його спадкоємцями є батько ОСОБА_1 , мати ОСОБА_2 та дочка ОСОБА_4 , 2014 р.н. по 1/3 частці у спадщині, яка складається з автомобіля марки CITROEN моделі C-ELYSEE, д.н.з. НОМЕР_1 , зареєстрованого на ім`я спадкодавця.

Згідно відповіді голови ліквідаційної комісії Регіонального сервісного центру МВС в м. Києві від 23 червня 2020 року на заяву позивача ОСОБА_1 від 29 травня 2020 року, повідомлено про необхідність особистої присутності під час проведення реєстрації транспортного засобу усіх співвласників автомобіля, які внесені до свідоцтва про право на спадщину.

З відповіді нотаріуса Іваненко Р. на інформаційний запит позивача вбачається, що після смерті ОСОБА_5 було видано свідоцтво про право власності за законом на 1/3 частку автомобіля марки CITROEN моделі C-ELYSEE, д.н.з. НОМЕР_1 його дочці ОСОБА_4 , яке отримала її мати ОСОБА_3 .

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що реєстрація (перереєстрація) прав на транспортний засіб на одного з співвласників без отримання згоди решти призвела б до порушення вимог цивільного законодавства щодо здійснення права спільної часткової власності за згодою співвласників, створило б не передбачену законодавством перевагу для одного з них та втручанням органу державного влади в цивільно-правові відносини, а також призведе до порушення відповідної адміністративної процедури, визначеної Порядком, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про зобов`язання передати позивачу пульт керування легковим автомобілем марки CITROEN моделі C-ELYSEE, д.н.з. НОМЕР_1 , з метою його транспортування для перереєстрації, то звернення до суду з такою позовною вимогою не є ефективним способом захисту прав позивачів та не вирішує спір між співвласниками з приводу порядку користування майном по суті.

Колегія суддів не може погодитися повною мірою з висновками суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог звернутих до Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ в м. Києві з урахуванням наступного.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних і суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Судову юрисдикцію можна визначити і як компетенцію спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Юрисдикційність спору залежить від характеру спірних правовідносин, правового статусу суб`єкта звернення та предмета позовних вимог, а право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Правила визначення компетенції судів щодо розгляду цивільних справ передбачено у статті 19 ЦПК України, а саме: суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Відповідно до ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Адміністративні суди не розглядають позовні вимоги, які є похідними від вимог у приватно-правовому спорі і заявлені разом з ними, якщо цей спір підлягає розгляду в порядку іншого, ніж адміністративне, судочинства і знаходиться на розгляді відповідного суду (ч. 3 ст. 19 КАС України).

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Під час вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ у кожній конкретній справі недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин (участь у них суб`єкта владних повноважень). Визначальною ознакою для правильного вирішення такого питання є характер спірних правовідносин.

Саме про таке застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини, зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2019 року у справі №640/4301/17.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 4 КАС України справою адміністративної юрисдикції є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг.

Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України).

Публічно-правовий характер спору визначається тим, що вказані суб`єкти наділені владно-управлінськими повноваженнями у сфері реалізації публічного інтересу.

Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.

Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб`єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій.

Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись до суду першої інстанції з вимогою зобов`язати Регіональний сервісний центр Міністерства внутрішніх справ в м. Києві здійснити перереєстрацію на позивачів права власності за кожним на 1/3 частину легкового автомобіля марки CITROEN моделі C-ELYSEE, д.н.з. НОМЕР_1 , позивачі зазначали про незаконність відмови в такій перереєстрації за відсутності всіх співвласників, з посиланням на обґрунтування такої відмови на п. 6 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок, моделей причепів та напівпричепі, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 № 1388.

Таким чином, у даному випадку відсутній приватно-правовий характер правовідносин, що виникли між позивачами та Регіональним сервісним центром Міністерства внутрішніх справ в м. Києві, в той час як предметом спору є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб`єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій.

Відповідно до ст. 374 ЦПК України скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Згідно зі ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

У разі закриття судом апеляційної інстанції провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 цього Кодексу суд за заявою позивача в порядку письмового провадження постановляє ухвалу про передачу справи до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. У разі наявності підстав для підсудності справи за вибором позивача у його заяві має бути зазначено лише один суд, до підсудності якого відноситься вирішення спору

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Статтею 256 ЦПК України передбачено, якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для скасування оскаржуваного рішення суду в частині позовних вимог до Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ в м. Києві, яке ухвалено з порушенням норм процесуального права, оскільки в цій частині спір підлягає розгляду судами адміністративної юрисдикції, відповідно рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню із закриттям провадження.

Керуючись ст.ст. 255, 256, 367, 368, 374, 376, 377, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - адвоката Джяутової Наталії Миколаївни задовольнити частково.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 13 вересня 2021 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про зобов`язання Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ в м. Києві здійснити перереєстрацію на позивачів права власності за кожним на 1/3 частину легкового автомобіля марки CITROEN моделі C-ELYSEE, д.н.з. НОМЕР_1 із зазначенням у свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу власником ОСОБА_1 і співвласниками ОСОБА_2 та ОСОБА_4 скасувати, а провадження у справі в цій частині закрити.

Роз`яснити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , що даний спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Роз`яснити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про наявність у них права протягом десяти днів з дня отримання ними відповідної постанови звернутися до Київського апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

В іншій частині рішення суду не оскаржувалось та судом апеляційної інстанції не переглядалось.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 04 лютого 2022 року.

Суддя-доповідач

Судді: