ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4081/22 Справа № 213/3388/21 Суддя у 1-й інстанції - Князєва Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2022 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.,

суддів - Зубакової В.П., Остапенко В.О.

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 на рішення Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 лютого 2022 року, яке ухвалено суддею Князєва Н.В. Дніпропетровської області відомості щодо дати складання повного судового рішення відсутні, -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів.

Позовна заява мотивована тим, що що 04 листопада 2020 року між нею та відповідачем укладено договір оренди житлової площі (приміщення). Відповідач передав їй в користування квартиру за адресою: АДРЕСА_1 на строк 06 місяців з 04 листопада 2020 року по 04 травня 2021 року, а вона зобов`язалась щомісячно сплачувати орендну плату у розмірі

6 300,00 грн, а також внесла завдаток у сумі 6 300,00 грн, який повинен був повернутий при звільненні житла. 04 травня 2021 року строк дії договору закінчився, тому вона передала об`єкт оренди відповідачу, проте останній не повернув їй заставну суму та переплачену суму оренди у розмірі 4 178,92 грн. Просить стягнути з відповідача кошти у розмірі 10 478,92 грн.

Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 лютого 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачені в рахунок заставної суми за Договором оренди житлової площі від 04 листопада 2020 року 6 300,00 грн та безпідставно отримані кошти у розмірі 4 178,92 грн, а всього 10 478 грн. 92 коп.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений нею судовий збір у розмірі 908 грн 00 коп.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а також неповне з`ясування обставин справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не взято до уваги, дату звільнення орендованої квартири, що має істотне значення для вирішення питання по суті. Після звільнення орендованого приміщення виявлено псування предмету побуту, а саме: меблів сантехніки, а тому неповернення завдатку є правомірними діями наймодавця.

Крім того, судом першої інстанції при відкритті провадження по справі та ухваленні судового рішення поруше6но правило виключної підсудності.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 04 листопада 2020 року між сторонами укладено Договір оренди житла, а саме квартири за адресою:

АДРЕСА_1 на строк 06 місяців з 04 листопада 2020 року по 04 травня 2021 року. Відповідно до умов Договору позивач зобов`язалась щомісячно сплачувати орендну плату у розмірі 6 300,00 грн, а також внести завдаток у сумі 6 300,00 грн, який повинен був повернутий при звільненні орендованого житла Орендар зобов`язується повністю сплачувати рахунки за користування водою, ОСМД, світло. Відшкодувати шкоду в разі псування предметів побуту, меблів, побутової техніки, а також не допускати погіршення стану орендованого приміщення (а.с.7).

Відповідно до банківських виписок з рахунку ОСОБА_1 , який відкрито в АТ КБ "Приватбанк" остання сплатила на ім`я ОСОБА_2 : 05 травня 2021 року 5 025,13 грн; 16 квітня 2021 року 733,67 грн; 04 квітня 2021 року 6 331,66 грн; 09 березня 2021 року 301,51 грн; 09 березня 2021 року 164,82 грн; 04 березня 2021 року 6 331,66 грн; 16 лютого 2021 року 3 015,08 грн; 04 лютого 2021 року 6 331,66 грн; 09 січня 2021 року 1 055,28 грн; 04 січня 2021 року 6 331,66 грн; 04 грудня 2020 року 6 331,66 грн (а.с.11-32, 34).

Як видно з квитанції Монобанку позивачем переведено ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 1 300,00 грн (а.с.33).

Отже, позивачем на користь відповідача в рамках Договору сплачено грошові кошти на загальну суму 48 278,92 грн, з урахуванням заставної суми 6 300,00 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав для стягнення заставної суми в розмірі 6 300 грн. та безпідставно отримані кошти у розмірі 4 178,92 грн.

Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду, з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до частини першої статті 30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.

Відповідно до частини першої статті 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним; про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна; про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна; про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Перелік позовів, для яких визначено виключну підсудність є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. У разі конкуренції правил підсудності (наприклад, при об`єднанні позовів, на один з яких поширюється дія правила про виключну підсудність) мають застосовуватися правила виключної підсудності.

Разом з тим, правила про виключну підсудність застосовуються до позовів, що виникають із приводу нерухомого майна (наприклад, звернення стягнення на нерухоме майно, передане в заставу іпотечне майно, передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки, визнання договору іпотеки недійсним тощо). Виходячи з аналізу вищезазначеного, правила виключної підсудності застосовуються до позовів з приводу нерухомого майна, стосуються позовів з приводу будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно: земельні ділянки, будинки, квартири тощо, зокрема щодо права власності на нерухоме майно, а також щодо речових прав на нерухоме майно, дійсності (недійсності) договорів щодо такого майна або спорів з приводу невиконання стороною договору, об`єктом якого є нерухоме майно тощо.

Отже, спори, що пов`язані з визнанням недійсними правочинів щодо нерухомого майна, яке є предметом іпотеки, пред`являються до суду за місцезнаходженням майна.

Схожих за змістом висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 11 липня 2019 року у справі № 462/7217/18, від 17 жовтня 2019 року у справі № 461/6956/17.

Як вбачається з позовної заяви, предметом спору є стягнення завдатку в розмірі 6 300 грн. та надмірно сплаченої суми за договором оренди за користування нерухомим майном, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

За визначенням, що дає Академічний тлумачний словник української мови, словосполука «з приводу» означає «у зв`язку з чим-небудь», тому словосполучення «з приводу нерухомого майна» треба розуміти як будь-який спір у зв`язку з нерухомим майно або певними діями, пов`язаними з цим майном.

Аналізуючи логічну послідовність зміни формулювання положень процесуального законодавства щодо правил розгляду позовів за виключною підсудністю, убачається її спрямованість на визначення виключної підсудності в цілому для всіх спорів, які виникають у межах відповідних правовідносин у зв`язку з нерухомим майном, безвідносно до предмета конкретного спору.

Отже, слід дійти висновку, що за правилами чинного ЦПК України виключна підсудність застосовується до тих спорів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, а спір може стосуватися як правового режиму нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном.

Ураховуючи, що даний спір пов`язаний з правом позивачки на отримання завдатку сплаченого за користування нерухомим майном належить до позовів, які виникають з приводу нерухомого майна має пред`являтися за місцезнаходженням об`єкта нерухомого майна за правилами виключної підсудності.

Згідно п.5 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення і направити справу для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю.

Відповідно до ст.. 378 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю, якщо рішення прийнято судом з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності).

Справа не підлягає направленню на новий розгляд у зв`язку з порушеннями правил територіальної юрисдикції (підсудності), якщо учасник справи, який подав апеляційну скаргу, при розгляді справи судом першої інстанції без поважних причин не заявив про непідсудність справи.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що відповідач при розгляді справи судом першої інстанції не заявляв про непідсудність справи, у зв`язку з чим апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 30, 374, 378, ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 лютого 2022 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 09 червня 2022 року.

Головуючий:

Судді: