Справа №461/9700/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 травня 2022 року м.Львів

Галицький районний суд міста Львова у складі:

головуючого судді Стрельбицького В.В.,

за участю секретаря судового засідання Скрутень Х.Б.,

позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом

позивач ОСОБА_1

(РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 )

до

відповідач Львівське міське комунальне підприємство по обслуговуванню житла «Айсберг»

(, адреса: 79007, м. Львів, пр. Свободи, 39)

про скасування наказу про звільнення з роботи та поновлення на роботі,

встановив:

Позиції сторін та учасників справ, заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі.

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Львівського міського комунального підприємства по обслуговуванню та ремонту житла «Айсберг» про скасування наказу про звільнення з роботи та поновлення на роботі у якому просить скасувати наказ директора ЛМКП «Айсберг» від 23.10.2021 року № 80-к про звільнення ОСОБА_1 з роботи та поновити її на роботі.

В обґрунтування поданого позову покликається на те, що 22.10.2021 року її було прийнято на роботу до ЛМКП «Айсберг» двірником. Майстром дільниці позивачу було розписано територію на якій ОСОБА_1 повинна була працювати. Позивач вказує, що 23.10.2021 року вийшла на роботу та приступила до виконання своїх обов`язків, незважаючи на погане самопочуття виконала певну частину роботи. 25.10.2022 року ОСОБА_1 на роботу не вийшла, у зв`язку з поганим самопочуттям та звернулася до лікаря. 29.10.2021 року позивач отримала від відповідача лист про звільнення з роботи через прогул. Позивач вважає, що таке звільнення є незаконним та неправомірним, оскільки остання перебувала на роботі 23.10.2021 року, а керівником підприємства ЛМКП «Айсберг» всупереч трудовому законодавству не було проведено жодної перевірки для встановлення причин відсутності працівника на роботі, рішення про звільнення прийнято безпідставно.

29.11.2021 року ухвалою суду позовну заяву ОСОБА_1 до директора ЛМКП «Айсберг» Горошко Романа Михайловича про поновлення на роботі залишено без руху, надано позивачу термін для усунення недоліків протягом десяти днів з дня отримання копії ухвали.

28.12.2021 року позивачем усунуто недоліки зазначені в ухвалі суду від 29.11.2021 року.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 29.12.2021 року відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

22.02.2022 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву. У відзиві відповідач вказує, що не заперечує факт звільнення ОСОБА_1 - двірника підприємства, за прогул без поважних причин, згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП України, відповідно до наказу про звільнення № 80-к від 23.10.2021 року. Зазначає, що відповідно до п.4 ст. 40 КЗпП, власник має право розірвати трудовий договір у разі прогулу працівника без поважних причин. ОСОБА_1 залишила роботу самовільно, без попередження власника або уповноваженого ним органу, що є підставою для звільнення. Відповідач вважає, що доводи позивача викладені у позовній заяві, не узгоджуються з обставинами викладеними у Акті комісії від 23.10.2021 р. та службовій записці майстра дільниці ОСОБА_2 , поданих директору ЛМКП «Айсберг» ОСОБА_3 . Зі змісту наведених документів вбачається, що двірник ОСОБА_1 не вийшла на роботу 23.10.21р.: ні на ранішнє прибирання з 6:00 до 10:00 год. (4 години), ні на обіднє прибирання з 13:00 до 15:00 год. (2 години), а отже, порушила пп. 2 п. 5 Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників ЛМКП «Айсберг», затверджених зборами трудового колективу від 01.08.2016 р.

Таким чином, відповідач вказує, що позивач взагалі не прибула 23.10.21р. на роботу, а відсутність останньої на робочому місці сумарно складає: 4 год. + 2 год. = 6 годин, що узгоджується з вимогами п. 4 ст. 40 КЗпП України. Крім того, відповідач повідомляє, що майстри дільниці ( ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ) здійснили дзвінок на контактний номер телефону позивача, щоб отримати пояснення її відсутності на роботі, у ході якого остання сказала, що «працювати не буде, так як дана робота їй не підходить».

Відповідно до ст. 43 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктом 4 статті 40, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Але ст. 43-1 КЗпП встановлює, що розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадку звільнення працівника, який не є членом первинної профспілкової організації, що діє на підприємстві, в установі, організації. Оскільки позивач не була членом профспілки, то отримувати таку згоду потреби не було. Ст. 47 КЗпП України встановлено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Адміністрація ЛМКП «Айсберг» надіслала позивачу копію наказу про звільнення, що підтверджується письмовим повідомленням адміністрації ЛМКП «Айсберг» №1659 від 28.10.2021р.

Таким чином, зважаючи на наведене, відповідач позов не визнає та просить відмовити у його задоволенні.

У судовому засіданні 25.05.2022 року позивач просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В ході судового розгляду позовної заяви представник відповідача позовні вимоги заперечила, з підстав наведених у відзиві. У судове засідання 25.05.2022 року представник відповідача у судове засідання не з`явилася. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, що підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до ч.2 ст. 223 ЦПК України, суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав:

1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання;

2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

В свою чергу, сторона зобов`язана демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

З врахуванням тривалості провадження у справі, забезпечення судом можливості сторонам в повній мірі реалізувати свої процесуальні права, суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи.

Суд приходить до висновку про наявність законних підстав для вирішення спору по суті. При цьому, суд наголошує, що основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні відповідача (його уповноваженого представника), а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Отже, з врахуванням тривалості провадження, з метою забезпечення розумних строків розгляду у справі, суд вважає, що розгляд справи у відсутності представника ЛМКП «Айсберг», яка надавала пояснення щодо заявлених вимог в судовому засіданні безпосередньо суду, є можливим, а законні підстави для відкладення розгляду справи відсутні.

Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, докази, оцінка доводів учасників справи, норми права та мотиви їх застосування та незастосування.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Згідно зі статтею 55 Конституції України, кожному гарантується право на судовий захист.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд прийшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що 22.10.2021 року ОСОБА_1 прийнято на роботу у ЛМКП «Айсберг», на підставі наказу № 79-к від 21.10.2121 року, про що внесено запис до трудової книжки позивача НОМЕР_2 .

Наказом № 80-к від 23.10.2021 року, директора ЛМКП «Айсберг» ОСОБА_3 , двірника підприємства ОСОБА_1 23.10.2021 року звільнено з роботи за прогул без поважних причин, відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України. Підставою для звільнення стали службова записка майстра дільниці ОСОБА_2 та Акт відсутності на роботі ОСОБА_1 від 23.10.2021 року.

Згідно службової записки майстра дільниці ОСОБА_2 та акту від 23.10.2021 року, у складі комісії майстрів дільниць ЛМКП «Айсберг» ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , встановлено, що 23.10.2021 року двірник ОСОБА_1 не вийшла на роботу на ранішнє прибирання з 6:00 до 10:00 год. (4 години) та на обіднє прибирання з 13:00 до 15:00 год. (2 години). Таким чином, позивач сумарно була відсутня на робочому місці 6 годин.

У судовому засіданні 10.05.2021 року було допитано свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , які підтвердили, що 23.10.2021 року, позивач була відсутня на робочому місці протягом усього робочого дня. Також, вказані свідки засвідчили те, що у наведених вище акті та сліжбовій записці обставини невиходу на роботу позивача відображені вірно.

В свою чергу, позивач повністю заперечує свою відсутність на робочому місті. ОСОБА_1 стверджує, що перебувала на робочому місці та виконала певну частину роботи. Водночас, у зв`язку з поганим самопочуттям, позивач змушена була покинути робоче місце. На підтвердження своїх доводів, позивач просила суд долучити до матеріалів справи аудіозапис телефонної розмови з майстром дільниці ОСОБА_2 .

Відповідно до ст.ст. 76, 81 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до положень ст.78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування

Оцінюючи наведений аудіозапис телефонної розмови з точки зору допустимості даного доказу, суд приходить до висновку, що він не може бути допустимим доказом у справі. Так, відповідно до Рішення Конституційного суду України у справі за конституційним поданням СБУ щодо офіційного тлумачення положення частини 3 статті 62 Конституції України №12 - рп/2011 від 20 жовтня 2011 року, даний аудіозапис не можна вважати таким, що отриманий в передбаченому законом процесуальному порядку. Зокрема, подані будь-якою фізичною або юридичною особою речі або документи (фактичні дані) не відповідають вимогам допустимості доказів, якщо вони одержані з порушенням прав і основоположних свобод людини, закріплених в Конституції України, зокрема внаслідок цілеспрямованих дій із застосуванням оперативно-розшукових заходів, передбачених Законом. Згідно наведеного рішення КСУ, системний аналіз положень Кодексу та Закону ( 2135-12 ) дає підстави стверджувати, що проведення оперативно-розшукових заходів або використання засобів для отримання фактичних даних повинно відбуватися виключно з дотриманням прав і свобод людини і громадянина, у передбачених законом випадках та у відповідному процесуальному порядку особами або підрозділами, які уповноважені здійснювати оперативно-розшукову діяльність. Недотримання Конституції України ( 254к/96-ВР ) та порушення особами, уповноваженими здійснювати оперативно-розшукову діяльність, вимог Кодексу, Закону ( 2135-12 ), інших законів України при одержанні фактичних даних є підставою для визнання зібраних у такий спосіб доказів недопустимими. Оперативно-розшукова діяльність здійснюється виключно оперативними підрозділами органів, визначених у частині першій статті 5 Закону ( 2135-12 ). Відповідно до частини другої вказаної статті проведення оперативно-розшукової діяльності громадськими, приватними організаціями та особами, іншими органами чи їх підрозділами, крім визначених у частині першій цієї статті, заборонено. Така заборона пов`язана з тим, що здійснення не уповноваженими фізичними або юридичними особами на власний розсуд будь-яких заходів, які віднесені до оперативно-розшукової діяльності (мають ознаки оперативно-розшукової діяльності), порушує не лише законодавчі положення, а й конституційні права і свободи людини і громадянина.

Здійснення звукового запису голосу особи без її згоди порушує право на охорону інтересів особи. Доказів щодо отримання такої згоди позивач суду не надала.

Відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України, однією з підстав розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, а також строкового трудового договору до закінчення строку його чинності власником або уповноваженим ним органом є прогул (в тому числі відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Статтею 43 КЗпП України встановлено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України, Бюро економічної безпеки України чи органів, що здійснюють контроль за додержанням податкового та митного законодавства.

Проте, відповідно до ст. 43-1 КЗпП України, розірвання трудового договору без попередньої згоди виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації допускається у випадку звільнення працівника, який не є членом профспілкової організації, що діє на підприємстві, установі, організації.

У процесі судового розгляду судом встановлено, що позивач не була членом профспілкової організації, відтак суд погоджується з доводами відповідача наведеними у відзиві, що для звільнення ОСОБА_1 , на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України, згода виборного органу первинної профспілкової організації не була потрібна.

Згідно ст. 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Відповідно до ст. 149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення роботодавець повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Частиною 4 ст. 263 ЦПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Так, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09 листопада 2021 року у справі № 235/5659/20 (провадження № 61-10432св21) сформовано висновок, відповідно до якого прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Отже, визначальним для вирішення питання законності звільнення з роботи за прогул є не тільки встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, а й встановлення поважності причин відсутності.

Пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантій, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення. Разом з тим правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, в тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника. Невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений наданими суду доказами. Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 липня 2021 року у справі № 643/10816/17 (провадження №61-188св21).

Отже, у ситуації коли доводи працівника щодо змісту дисциплінарного проступку є прямо протилежними змісту документів, що стали підставою для звільнення (в даному випадку наведені вище акт та службова записка), роботодавець зобов`язаний був виконати вимогу Закону щодо отримання письмових пояснень від працівника, адже накладаючи дисциплінарне стягнення у виді звільнення за прогул, не встановлення причини відсутності працівника на робочому місці, зокрема наявності чи відсутності поважних причин такої відсутності, очевидно призводить до порушення гарантованих працівнику прав, а саме права на дотримання трудового законодавства під час перебування у трудових відносинах з роботодавцем, в тому числі і під час звільнення з роботи.

Судом також встановлено, що ОСОБА_1 зверталась до Головного управління Держпраці у Львівській області з приводу допущених відповідачем порушень законодавства про працю у ЛМКП «Айсберг» при звільненні її з роботи.

З повідомлення Головного управління Держпраці у Львівській області від 22.02.2022 року № 2699/4/14-04, яке міститься у матеріалах справи, встановлено, що 08.02.2022 року Управлінням проведено у Підприємстві позаплановий захід державного контролю на предмет додержання законодавства про працю. У ході проведення заходу державного контролю встановлено ряд допущених відповідачем порушень норм трудового законодавства, які мають суттєве значення для вирішення спору.

Так, при прийнятті позивача на роботу відповідачем було порушено ст. 29 КЗпП України, а саме:

1) не роз`яснено права і обов`язки, не проінформовано під розписку про умови праці;

2) не ознайомлено з правилами внутрішнього трудового розпорядку та колективним договором, не проінформовано з техніки безпеки , виробничої санітарії, гігієни праці та потипожежної охорони;

3) не доведено до відома режим роботи.

При огляді особової картки позивача типової форми П-2 встановлено, що ОСОБА_1 не ознайомлено під розписку із записом, що занесений до трудової книжки на підставі наказу про призначення на роботу, чим порушено вимоги абзацу 1 пункту 2.5 глави 2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58, затвердженої в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 р. за № 110.

Частиною 1 ст. 142 КЗпП України передбачено, що трудовий розпорядок на підприємствах, в установах, організаціях визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку, які затверджуються трудовими колективами за поданням власника або уповноваженого ним органу і виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) на основі типових правил.

Однак, у порушення вказаної вимоги, трудовий розпорядок окремих працівників підприємства, а саме двірників, не визначений належним чином правилами внутрішнього трудового розпорядку. Так, правилами внутрішнього трудового розпорядку Підприємства встановлено, що режим роботи для двірників у суботу становить з 06.00 години до 11.00 години, однак фактично двірники щосуботи працюють з 06.00 години до 10.00 години та з 13.00 години до 15.00 години, що правилами внутрішнього трудового розпорядку, а також колективним договором не визначено, однак фактично вимагається у працівників.

Як встановлено у ході проведення заходу державного контролю, з пояснень майстра дільниці, яка безпосередньо організовує трудовий процес двірників та контролює їх режим роботи, фактично двірники щосуботи працюють з 06.00 години до 10.00 години та з 13.00 години до 15.00 години, що в сукупності становить 6 годин.

Однак, при вивченні табелів обліку робочого часу встановлено, що двірникам Підприємства щосуботи проставлено тривалість робочого часу по 5 годин, що відповідає режиму роботи, який визначений правилами внутрішнього трудового розпорядку та відрізняється від фактичного режиму роботи працівників. Вказана розбіжність свідчить про те, що керівництвом Підприємства не забезпечено ведення достовірного обліку виконуваної працівниками роботи, чим порушено вимоги ч. 2 ст. 30 Закону України «Про оплату праці».

У ході проведення заходу державного контролю адміністрацією Підприємства надано Акт про відсутність позивача на роботі 23.10.21 року (субота) впродовж робочого дня в період часу з 06.00 години до 10. 00 години та з 13.00 години до 15.00 години, що згідно правил Внутрішнього трудового розпорядку для двірників по суботах не передбачено. Також, у вказаному Акті зазначено, що у телефонній розмові ОСОБА_1 повідомила, що прцювати не буде, оскільки робота не підходить.

Окрім того, надано службову записку майстра дільниці Підприємства ОСОБА_2 , подану директору ЛМКП «Айсберг» з пропозицією звільнення ОСОБА_1 з роботи за прогул без поважних причин, а також зазначено про відсутність останньої на роботі без поважних причин 23.10.21 року.

У порушення вимог ч. 1 ст. 149 КЗпП України, директором підприємства Горошко Р.М. не зажадано письмові пояснення від ОСОБА_1 до застосування дисциплінарного стягнення відповідно до наказу від 23.10.21 року № 80-к.

У порушення статті ч. 1 ст. 47 КЗпП України, при звільненні позивача з ініціативи роботодавця не надіслано наказу про звільнення в день звільнення, натомість надіслано пізніше, що свідчить про порушення вимог ч. 4 ст. 149 КЗпП України.

З наведеного повідомлення Головного управління Держпраці у Львівській області встановлено, що фактично відповідач була звільнена за прогул, тобто відсутність на робочому місці, хоча належним чином до неї не було доведено ні розпорядок роботи, ні ділянка (місце роботи) яку вона повинна обслуговувати в якості двірника. Таким чином, позивач була звільнена за відсутність на робочому місці місце знаходження якого належним чином до неї доведено не було.

Долучені до матеріалів справи відповідачем аркуші паперу з наведеними на них назвами вулиць та об`єктів судом до уваги не беруться, адже суду не відомо їх походження та залишається незрозумілим, що саме ці аркуші встановлюють, а також не підтверджено доведення їх змісту та роз`яснення з цього приводу позивачу уповноваженим представником відповідача.

Також, з пояснень представника відповідача судом встановлено, що припис Головного управління Держпраці у Львівській області про усунення виявлених порушень наведених вище, винесений на адресу відповідача за результатами наведеної перевірки не оспорювався, тобто є чинним.

Надана відповідачем копія наказу від 13.10.2021 року наведених вище доводів та обставин не спростовує.

З огляду на вищенаведене, суд приходить до висновку, що звільнення ОСОБА_1 відбулося із порушенням норм трудового законодавства, у зв`язку із чим наказ № 80-к від 23.10.2021 року Львівського міського комунального підприємства по обслуговуванню житла «Айсберг» про звільнення, на підставі п. 4 ст. 40 КЗпПП України, за прогул без поважних причин з 23.10.2021 року підлягає скасуванню із поновленням на попередній посаді останньої з 23.10.2021 року.

У постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Ухвалюючи рішення у даній справі, суд також враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, зокрема у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04 від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до положень ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», позивач є звільнений від сплати судового збору. Оскільки, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі, таким чином, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, слід стягнути з Львівського міського комунального підприємства по обслуговуванню житла «Айсберг» на користь Державного бюджету України судовий збір у розмірі 992 грн. 40 коп.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до Львівського міського комунального підприємства по обслуговуванню житла «Айсберг» про скасування наказу про звільнення з роботи та поновлення на роботі задовольнити.

Скасувати наказ № 80-к від 23.10.2021 року Львівського міського комунального підприємства по обслуговуванню житла «Айсберг» про звільнення, на підставі п. 4 ст. 40 КЗпПП України, за прогул без поважних причин з 23.10.2021 року ОСОБА_1 .

Поновити ОСОБА_1 на посаді двірника Львівського міського комунального підприємства по обслуговуванню житла «Айсберг» з 23 жовтня 2021 року.

Стягнути з Львівського міського комунального підприємства по обслуговуванню житла «Айсберг» на користь Державного бюджету України судовий збір у розмірі 992 грн. 40 коп.

Допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді двірника Львівського міського комунального підприємства по обслуговуванню житла «Айсберг» з 23 жовтня 2021 року

Рішення суду може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 30.05.2022 року.

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 )

Відповідач Львівське міське комунальне підприємство по обслуговуванню житла «Айсберг» (, адреса: 79007, м. Львів, пр. Свободи, 39)

Головуючий суддя Стрельбицький В.В.