РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 червня 2022 року

м. Рівне

Справа № 572/1691/21

Провадження № 22-ц/4815/552/22

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчук Н. М.,

суддів: Боймиструка С. В., Хилевича С. В.,

секретар судового засідання - Пиляй І. С.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача -

Сарненський районний відділ Державної виконавчої служби

Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів)

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 14 грудня 2021 року у складі судді Ведяніної Т. О., ухвалене в м. Сарни Рівненської області, відомості про дату складання повного тексту рішення відсутні,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 ,

третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Сарненський районний відділ Державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів), про поділ майна подружжя. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що сторони по справі перебувають між собою у шлюбі, зареєстрованому 05 травня 1990 року Торговицькою сільською радою народних депутатів Млинівського району Рівненської області. Під час перебування в шлюбі сторонами по справі за спільні кошти за адресою: АДРЕСА_1 був побудований житловий будинок з надвірними будівлями загальною площею 233,1 м2, який розташований на земельній ділянці площею 0,1500 га. із цільовим призначенням «для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд», яка належить на праві власності ОСОБА_2 відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД №262269. Право власності на вказаний вище житловий будинок 30 січня 2012 року було зареєстровано за відповідачем, відповідно до витягу про державну реєстрацію прав №861781 від 30 січня 2012 року. Стверджувала, що відповідно до вимог ст.60 СК України та ст.368 ЦК України,- майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, а тому, враховуючи рівність часток у вказаному майні кожного із подружжя, просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частину збудованого під час шлюбу житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 , а також на 1/2 частину земельної ділянки із цільовим призначенням «для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд», площею 0,1500 га., розташованої за цією ж адресою.

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 14 грудня 2021 року у задоволенні вказаного позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції вмотивоване гарантованим законом право особи звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів та обґрунтоване встановленими обставинами справи, які знайшли своє підтвердження належними доказами, в тому числі і поясненнями сторін в судовому засіданні, які свідчать про відсутність між сторонами спору щодо вказаного у позові нерухомого майна.

Вважаючи рішення суду незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі заперечує висновок місцевого суду про те, що спірне будинковолодіння було отримане відповідачем у власність в порядку спадкування, а тому не може вважатися спільною сумісною власністю подружжя. Пояснює, що у 2007 році відповідачу на підставі рішення Клесівської селищної ради від 15.05.2007 року № 326 було виділено земельну ділянку площею 0,1500 га. із цільовим призначенням «для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд» за адресою: АДРЕСА_1 , на якій ними згодом, у 2012 році, за спільні кошти подружжя був побудований житловий будинок з надвірними будівлями загальною площею 233,1 м2. Доводить, що незважаючи на те, що свідоцтво про право власності на нерухоме майно - спірне будинковолодіння - видане на ім`я відповідача, проте воно є спільною сумісною власність тю подружжя, оскільки набуте в період шлюбу. Звертає увагу, що свідоцтво про право на спадщину, яке могло б підтвердити факт спадкування власності відповідачем, як зазначав суд, відсутнє в матеріалах справи. Вказує на порушення судом процесуальних норм, які виявилися у тому, що судом надано перевагу одного доказу перед іншим, зокрема, взято за основу технічну помилку в свідоцтві про право власності на нерухоме майно НОМЕР_1 , де помилково вказано підставою набуття «свідоцтво про право на спадщину». Покликаючись на неналежну оцінку місцевим судом обставин справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено шлюб 05 травня 1990 року, що підтверджується копією Свідоцтва про одруження серії НОМЕР_2 від 05 травня 1990 року, виданого виконкомом Торговицької сільської ради Млинівського району Рівненської області, актовий запис №3.

Сторони по справі перебувають у зареєстрованому шлюбі і по даний час.

Як вбачається із копії Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 18 січня 2012 року та Витягу про державну реєстрацію прав від 30 січня 2012 року, ОСОБА_2 є власником житлового будинку з надвірними будівлями, розташованим по АДРЕСА_1 (форма власності приватна, частка ціла, підстава - рішення виконавчого комітету Клесівської селищної ради). Дата прийняття рішення про державну реєстрацію - 30 січня 2012 року.

Відповідно до технічної документації - технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок, виготовленого станом на 19 жовтня 2011 року - по АДРЕСА_1 дійсно розташований житловий будинок загальною площею 233,1 м2. 2011 року забудови із господарськими приміщеннями.

Крім цього, копія Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД №262269 від 21 червня 2007 року, доводить, що ОСОБА_2 на праві власності має земельну ділянку площею 0,1500 га, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, право на яку набуто на підставі рішення Клесівської селищної ради №326 від 17 травня 2007 року.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 обґрунтовувала свої вимоги про поділ майна подружжя тим, що вищевказане нерухоме майно було придбано в період шлюбу і є спільним сумісним майном подружжя, незважаючи на те, що право власності на нього зареєстроване одноособово за відповідачем.

Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку, при чому частиною 1 статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 3. ст. 61 СК України).

Сторони визнають, що спірне будинковолодіння по АДРЕСА_1 набуте ними в період шлюбу.

Разом з тим, як вбачається із Витягу про державну реєстрацію прав від 30 січня 2012 року, підставою набуття ОСОБА_2 права на будинковолодіння зазначено свідоцтво про право на спадщину ( НОМЕР_1 від 18 січня 2012 року).

Відповідно до ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Наведені обставини в сукупності із нормами закону, що їх регулюють, вказують на те, що спірне домоволодіння набуте відповідачем в порядку спадкування, і покликання апелянта на помилковість запису не можуть слугувати достатньою підставою для задоволення її вимог про скасування рішення суду першої інстанції, а спірне майно, згідно положень ст. 57 СК України, не може бути визнано спільною сумісною власністю подружжя.

В судовому засіданні апеляційним судом встановлено, що відповідач жодним чином не порушує права позивачки на володіння часткою у належному йому майні, адже остання проживає у цьому помешканні, користується ним, а відповідача, у свою чергу, заявлений позов визнає повністю, не заперечує проти його задоволення.

Таким чином, між сторонами відсутній спір з приводу вказаного у позові нерухомого майна.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Тобто, судовому захисту підлягають порушені, невизнані або оспорювані права особи. В даному випадку не встановлено порушень відповідачем будь яких прав позивачки щодо спірного будинковолодіння, невизнання їх чи оспорення їх відповідачем, що, в свою чергу, унеможливлює задоволення цього позову.

Апелянт підтвердила, що звернення із позовом до суду про поділ спільного майна подружжя зумовлене арештом, накладеним на майно ОСОБА_2 ..

Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта - ОСОБА_2 , наданої станом на 17 лютого 2021 року, на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 14 лютого 2019 року на усе нерухоме майно ОСОБА_2 державним реєстратором Герасименко О. С. (Сарненський РВ ДВС ГТУЮ у Рівненській області) накладено арешт.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки фактично дублюють обґрунтування позовної заяви, зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 14 грудня 2021 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 09 червня 2022 року.

Головуючий Ковальчук Н. М.

Судді: Хилевич С. В.

Боймиструк С. В.