Номер провадження: 22-ц/813/2957/22
Головуючий у першій інстанції Середа І. В.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.06.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Цюри Т.В.,

суддів Сегеди С.М., Комлевої О.С.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 18 березня 2021 року по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

ВСТАНОВИВ:

28 вересня 2015 року представник ПАТ КБ «ПриватБанк» - Сафір Федір Олегович звернувся до Суворовського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 169304,88 грн, яка складається з: заборгованості за кредитом - 48644,97 грн, заборгованість за відсотками за користування кредитом - 3,35 грн, заборгованість по комісії за користування кредитом - 13612,88 грн, а також штрафу відповідно до п.2.2 Генеральної угоди - 107043,68 грн та понесені судові витрати (а.с.3-4).

18 грудня 2015 року заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси позовні вимоги задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», (, МФО 305299), заборгованість по Генеральній угоді про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 22.08.2014 р. в сумі 169304,88 грн., яка складається із заборгованості за кредитом 48644,97 грн., заборгованості за відсотками 3,35 грн., заборгованості за комісією 13612,88 грн., штрафу, передбаченого п.2.2 Генеральної угоди 107043,68 грн. на рах.№ НОМЕР_1 , а також судові витрати - у сумі 2539,57 грн. на рах. № НОМЕР_2 .(а.с.49).

17 травня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Суворовського районного суду м. Одеси з заявою про перегляд заочного рішення (а.с.56-61).

25 травня 2018 року ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси заяву ОСОБА_1 про поновлення строку на перегляд заочного рішення задоволено. Поновлено ОСОБА_1 строк на подання заяви про перегляд заочного рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 18.12.2015 року. Призначено справу до розгляду (а.с.70).

18 березня 2021 року рішенням Суворовського районного суду м. Одеси позовні вимоги публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість по Генеральній угоді про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту банківських карт від 22.08.2014 р. в сумі 169304,88 грн, яка складається із заборгованості за кредитом - 48644,97 грн, заборгованості за відсотками - 3,35 грн, заборгованості за комісією - 13612,88 грн, штрафу, передбаченого п.п.2.2 Генеральної угоди - 107043,68 грн, а також судові витрати у сумі 2539,57 грн (а.с.212-213).

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 18 березня 2021 року. Апелянт вважає, що судом першої інстанції не було досліджено обставин, які мають значення для справи, а саме не досліджено докази, надані банком та висновок експерта. А також апелянт мотивує свою скаргу тим, що у порушення вимог ст.265 ЦПК України, судом у прийнятому рішенні не вказано відомостей про подані клопотання та заяви з боку відповідача. З огляду на вказане, апелянт просить суд скасувати рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 18.03.2021 року та ухвалити нове рішення ,яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі (а.с.218-226).

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

20 травня 2021 року ухвалою Одеського апеляційного суду було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 18 березня 2021 року в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга частково підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Приймаючи оскаржуване заочне рішення, суд першої інстанції виходив з того, що виписка по картковому рахунку, яка міститься в матеріалах справи, може бути належним доказом щодо заборгованості позивача за тілом кредиту так як відповідно до п.5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 (в редакції, чинній на час звернення до суду з позовною заявою), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Також, суд першої інстанції керувався тим, що з виписки по картковому рахунку вбачається, що позичальник користувався кредитними коштами та частково виконував свої кредитні зобов`язання щодо повернення цих коштів.

Апеляційний суд, частково задовольняючи апеляційну скаргу, вважає за необхідне зазначити наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 22.08.2014 року між ОСОБА_1 та позивачем була укладена Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт. Відповідно до вказаної угоди АТ КБ «ПриватБанк» надає відповідачу грошові кошти у сумі 79009,00 грн. на строк з 22.08.2014р. по 28.02.2015р. зі сплатою 0,01% в місяць для погашення заборгованості по кредиту, а остання повинна щомісячно повертати кредит щомісячними платежами з «1» по «25» число в розмірі 13168,17 грн. Дата останнього погашення заборгованості повинна бути не пізніше 28.02.2015р. (а.с.7).

Із матеріалів справи також вбачається, що ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил банківських послуг у «ПриватБанку». У вказаній анкеті зазначено, що позичальник ознайомлений та згоден із Умовами надання споживчого кредиту, які були надані йому у письмовій формі, крім того, вказано, що своїм підписом позичальник підтверджує факт про надану йому повну інформацію про умови кредитування в ПриватБанку (а.с.6 зворот).

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо в зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Таким чином, відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості складає між ним (відповідачем) та банком кредитний договір, тим самим підтвердивши наявність у нього заборгованості перед банком та визнавши їїчим спростовуються доводи апеляційної скарги в цій частині.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач просить стягнути з ОСОБА_1 крім заборгованості за тілом кредиту, відсотків та штрафу, заборгованість по комісії за користування кредитом.

Однак, відповідно до постанови Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі №524/5152/15-ц (провадження №61-8862ск18) сплата коштів за обслуговування кредиту, тобто коштів, які супроводжують кредит, є несправедливою умовою кредитного договору, а тому ця плата не підлягає стягненню з позичальника. У вказаній постанові Верховний Суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні вимог щодо стягнення комісії за користування кредитом та пені за несвоєчасність виконання зобов`язань.

Більш того, з матеріалів справи вбачається, що сторонами при укладенні Генеральної угоди не погоджувалося стягнення комісії. З огляду на вищезазначене, апеляційний суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача в частині стягнення з відповідача заборгованості за комісією на підлягають задоволенню.

Разом із вимогою про стягнення пені та комісії позивачем також заявлялися вимоги про стягнення з відповідача штрафу у розмірі 107043,68 грн (а.с.4 зворот).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Одеський апеляційний суд звертає увагу на те, що розмір штрафу було визначено та узгоджено сторонами при укладенні Генеральної угоди 22.08.2014 року, в пункті 2.2. даної угоди (а.с. 7).

Враховуючи погодження сторонами розміру штрафу в Генеральній угоді, апеляційний суд вважає, що доводи скаржника в цій частині не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Позов фактично задоволено на суму 155692 грн, тобто на 92% від заявленої ціни (169304,88 грн).

Підтверджені понесені позивачем судові витрати складаються із судового збору за звернення з позовом (2539,57 грн) (а.с.1).

Тому з відповідача слід стягнути судові витрати на користь позивача в сумі 2539,57 грн х 92% = 2336,40 грн.

Отже, враховуючи вище наведене, оскільки доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження, апеляційний суд на підставі ст. 376 ЦПК України частково задовольняє апеляційну скаргу, оскаржуване рішення суду першої інстанції скасовує в частині задоволених вимог щодо стягнення заборгованості по комісії за користування кредитом та відмовляє в цій частині вимог банку.

З огляду на положення п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому згідно п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 18 березня 2021 року - задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 18 березня 2021 року - скасувати в частині задоволених вимог щодо стягнення заборгованості по комісії за користування кредитом.

Прийняти в цій частині постанову.

В задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за комісією в розмірі 13612,88 грн.- відмовити.

В іншій частині рішенняСуворовського районного суду м. Одеси від 18 березня 2021 року по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 2336,40 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 03.06.2022 року.

Судді Одеського апеляційного суду Т.В. Цюра

С.М. Сегеда

О.С. Комлева