Справа №461/4283/21
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
13 травня 2022 року Галицький районний суд м. Львова
в складі: головуючої судді Волоско І.Р.
секретар судового засідання Береза П.Р.
за участю: представника позивача Ставрук Н.З.
представника відповідача Ванчака А.Л.
в с т а н о в и в :
Адвокати Мицик О.В. та Ставрук Н.З. в інтересах ОСОБА_1 звернулися до Галицького районного суду м. Львова з позовом до Львівської обласної прокуратури про про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури.
В обгрунтування заявленого позову покликається на те, що 12 серпня 2010 року постановою старшого слідчого прокуратури Личаківського району м. Львова порушено кримінальну справу за фактом виявлення та вилучення у ОСОБА_1 наркотичної речовини канабісу (марихуани) за ч.І ст.309 КК України, а 20 серпня 2010 року Прокуратурою Львівської області матеріали даної кримінальної справи скеровано прокурору Франківського району м. Львова для організації подальшого розслідування. 27 серпня 2010 року постановою старшого слідчого прокуратури Франківського району м. Львова порушено кримінальну справу відносно ОСОБА_1 за фактом незаконного зберігання наркотичних засобів без мети збуту за ознаками складу злочину, передбаченого ч.1 ст. 309 КК України. 27 серпня 2010 року ОСОБА_1 затримано в порядку ст. 115 КПК України (в редакції 1960 року) за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого ч.І ст.309 КК України. Постановою судді Франківського районного суду м. Львова від 30 серпня 2010 року ОСОБА_1 продовжено строк затримання до десяти діб. 06 вересня 2010 року старшим слідчим прокуратури Франківського району м. Львова винесено постанову про перекваліфікацію злочину та порушення кримінальної справи відносно ОСОБА_1 за ч.1 ст. 307 КК України. 06 вересня 2010 року старшим слідчим прокуратури Франківського району м. Львова Осадцем М.Т. винесено постанову про притягнення в якості обвинуваченого ОСОБА_1 і пред`явлення йому обвинувачення у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст. 307 КК України. Крім того, постановою судді Франківського районного суду м. Львова, вересня 2010 року ОСОБА_1 продовжено строк затримання до п`ятнадцяти діб. 10 вересня 2010 року відносно ОСОБА_1 складено та затверджено обвинувальний висновок. Постановою Франківського районного суду м. Львова від 27 вересня 2010 року кримінальну справу про обвинувачення ОСОБА_1 за ч.1 ст.307 КК України прийнято до провадження Франківського районного суду м. Львова. 22 грудня 2014 року державним обвинувачем, прокурором прокуратури Франківського району м. Львова прийнято постанову про зміну обвинувачення, відповідно до якої ОСОБА_1 обвинувачується у вчиненні незаконного зберігання наркотичних засобів без мети збуту, тобто у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 309 КК України. Постановою Франківського районного суду м. Львова від 29 грудня 2014 року кримінальну справу по обвинуваченню ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 309 КК України повернуто прокурору Франківського району м. Львова для організації додаткового розслідування з метою усунення неповноти та неправильності досудового слідства. Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 26 листопада 2015 року вищевказану постанову Франківського районного суду м. Львова від 29 рудня 2014 року скасовано, кримінальну справу про обвинувачення ОСОБА_1 за ч.1 ст.309 КК України направлено для розгляду в суд першої інстанції, а постановою Франківського районного суду м. Львова від 03 лютого 2016 року кримінальну справу прийнято до провадження Франківського районного суду м. Львова. Вироком Франківського районного суду м. Львова 12-14 грудня 2017 року ОСОБА_1 виправдано за ч.1 ст.309 КК України за недоведеністю його участі у вчиненні злочину. Ухвалою Львівського апеляційного суду від 27.10.2020 року вирок Франківського районного суду м. Львова 12-14 грудня 2017 року залишено без змін. Таким чином, в позові зазначено, що в результаті незаконних дій органу досудового розслідування та прокуратури, Позивач в період з 27.08.2010 року (з моменту затриманння) по 27.10.2020 року незаконно перебував під судом і слідством, що в загальному становить сто двадцять два місяці (10 років і 2 місяці). Даними незаконними рішеннями та діями посадових осіб органів досудового розслідування та прокуратури Позивачу було завдано значної матеріальної шкоди, яка полягає у витратах на правову допомогу, за якою вона змушена була звернутись під час перебування під судом і слідством, а також моральної шкоди. У зв`язку з цим просить позов задоволити.
В судовому засіданні представник позивача адвокат Ставрук Н.З. позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила такі задовольнити.
Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву. Зокрема, зазначає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту заподіяння йому моральних страждань, причинно-наслідкового зв`язку між заподіянням моральних страждань і оціненою шкодою, а також понесені витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
При цьому, виходячи з положень ст. 16 ЦК України особа звертається до суду за захистом свого порушеного права.
Суд, всебічно та повно перевіривши матеріали справи, оцінивши надані, представлені та добуті докази, матеріали самого кримінального провадження, які були дослідженими в судовому засіданні, вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, виходячи з наступних підстав.
Судом встановлено, що 12 серпня 2010 року постановою старшого слідчого прокуратури Личаківського району м. Львова порушено кримінальну справу за фактом виявлення та вилучення у ОСОБА_1 (надалі - Позивач) наркотичної речовини канабісу (марихуани) за ч.1 ст.309 КК України (а.с.11).
20 серпня 2010 року Прокуратурою Львівської області матеріали даної кримінально справи скеровано прокурору Франківського району м. Львова для організації подальшого розслідування (а.с.12).
27 серпня 2010 року постановою старшого слідчого прокуратури Франківського району м. Львова порушено кримінальну справу відносно ОСОБА_1 за фактом незаконного зберігання наркотичних засобів без мети збуту за ознаками складу злочину, передбаченого ч.1 ст. 309 КК України (а.с.13).
27 серпня 2010 року ОСОБА_1 затримано в порядку ст. 115 КПК України (в редакції 1960 року) за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.309 КК України (а.с.14-16).
Постановою судді Франківського районного суду м. Львова від 30 серпня 2010 року ОСОБА_1 продовжено строк затримання до десяти діб (а.с.17).
06 вересня 2010 року старшим слідчим прокуратури Франківського району м. Львова винесено постанову про перекваліфікацію злочину та порушення кримінальної справи відносно ОСОБА_1 за ч.1 ст. 307 КК України (а.с.18).
06 вересня 2010 року старшим слідчим прокуратури Франківського району м. Львова Осадцем М.Т. винесено постанову про притягнення в якості обвинуваченого ОСОБА_1 і пред`явлення йому обвинувачення у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст. 307 КК України (а.с.19).
Крім того, постановою судді Франківського районного суду м. Львова від вересня 2010 року ОСОБА_1 продовжено строк затримання до п`ятнадцяти діб (а.с.20).
10 вересня 2010 року складено та затверджено обвинувальний висновок, відповідно до якого 15.07.2010 року ОСОБА_1 маючи умисел на незаконне придбання, зберігання та перевезення наркотичних засобів з метою збуту, зберігав у своєму портфелі наркотичну речовину канабіс (марихуану). В подальшому, ОСОБА_1 продовжуючи свою злочинну діяльність, на автомобілі марки «Опель Омега» д.н.з. НОМЕР_2 направився на вулицю Личаківську до «Винниківського ринку» з метою збуту наркотичної речовини канабісу (марихуани) невстановленій слідством особі. Близько 23:00 год. ОСОБА_1 знаходячись на перехресті вулиць Личаківської-Чернігівської у м. Львові, був зупинений працівниками Личаківського РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області та доставлений до Личаківського РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області. В оді проведення огляду портфеля ОСОБА_1 , в ньому був виявлений паперовий згорток з подрібненою речовиною зеленого кольору, яка згідно висновку спеціаліста НДЕКЦ при ГУ МВС України у Львівській області №3/1357 від 16.07.2010 року являється канабісом (марихуаною) та відноситься до особливо небезпечних наркотичних засобів, обіг яких заборонено. Маса канабісу (марихуани) в перерахунку на висушену речовину становить 7,04 гр (а.с.21-24).
Постановою Франківського районного суду м. Львова від 27 вересня 2010 року кримінальну справу про обвинувачення ОСОБА_1 за ч.1 ст.307 КК України прийнято до провадження Франківського районного суду м. Львова (а.с.25).
22 грудня 2014 року державним обвинувачем, прокурором прокуратури Франківського району м. Львова прийнято постанову про зміну обвинувачення, відповідно до якої ОСОБА_1 обвинувачується у вчиненні незаконного зберігання наркотичних засобів без мети збуту, тобто у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 390 КК України (а.с.26-27).
Постановою Франківського районного суду м. Львова від 29 грудня 2014 року кримінальну справу по обвинуваченню ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 309 КК України повернуто прокурору Франківського району м. Львова для організації додаткового розслідування з метою усунення неповноти та неправильності досудового слідства (а.с.28-31).
Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 26 листопада 2015 року вищевказану постанову Франківського районного суду м. Львова від 29 рудня 2014 року скасовано, кримінальну справу про обвинувачення ОСОБА_1 за ч.1 ст.309 КК України направлено для розгляду в суд першої інстанції (а.с.32-33).
Постановою Франківського районного суду м. Львова від 03 лютого 2016 року кримінальну справу прийнято до провадження Франківського районного суду м. Львова (а.с.34).
Вироком Франківського районного суду м. Львова 12-14 грудня 2017 року ОСОБА_1 виправдано за ч.1 ст.309 КК України за недоведеністю його участі у вчиненні злочину (а.с.35-40).

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 27.10.2020 року вирок Франківського районного суду м. Львова 12-14 грудня 2017 року залишено без змін (а.с.41-43).

Позивач зазначає, що в результаті незаконних дій органів досудового розслідування та прокуратури він в період з 27.08.2010 року (з моменту затриманння) по 27.10.2020 року незаконно перебував під судом і слідством, що в загальному становить 122 місяці (10 років і 2 місяці).

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст.2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави. Її в таких випадках представляє орган, який здійснює функції держави у цих правовідносинах.

Згідно ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч.1 ст. 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Відповідно до п.1 ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (надалі Закон), підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У цих випадках завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Статтею 2 Закону передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках постановлення виправдувального вироку суду.

Згідно із ч.ч. 4,5 ст. 3 Закону у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується (повертається):

- суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги;

- моральна шкода.

Статтею 4 Закону передбачено, що відшкодування такої шкоди провадиться за рахунок коштів державного бюджету, що не суперечить приписам ст. 1167 та ст. 1172 ЦК України, та повинна бути застосована судом при вирішенні даної справи.

Судом встановлено, що під час перебування під судом і слідством позивач ОСОБА_1 був змушений звернутись за юридичною допомогою та, відповідно, понести обґрунтовані витрати на правову допомогу.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року №5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI), договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі №301/1894/17, витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Відповідно до правового висновку Верховного Суду, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження) (постанова від 15.04.2020 року у справі №199/3939/18-ц; постанова від 09.06.2020 року у справі №466/9758/16-ц).

Судом встановлено, що 28.11.2013 року між Адвокатським об`єднанням «Мицик і Партнери» і Драч P.M. в інтересах ОСОБА_1 було укладено Договір №172 про надання правової допомоги (а.с.57), згідно якого правова допомога, передбачена предметом нього Договору, оплачується Клієнтом Виконавцю погодинно у відповідності до актів виконаних робіт. Вартість 1 години роботи Виконавця становить 500 грн. (п 3.1. Договору).

Крім того, 26.11.2015 року між Адвокатським об`єднанням «Мицик і Партнери» і ОСОБА_1 було укладено Договір №205 про надання правової допомоги (а.с.55).

Відповідно до п.3.1 Договору №205 від 26.11.2015 р. правова допомога, передбачена предметом цього Договору, оплачується Клієнтом Виконавцю погодинно у відповідності до актів виконаних робіт. Вартість 1 години роботи Виконавця становить 750 гривень

В ході надання правової допомоги, 06.01.2020 року між ОСОБА_1 та Адвокатським об`єднанням «Мицик і Партнери» було укладено додаток до договору №205 про надання правової допомоги (а.с.53), відповідно до якого з 06.01.2020 року, у зв`язку з істотною зміною вартості послуг, сторони домовилися змінити вартість оплати за виконану роботу. Вартість 1 (однієї) години роботи Виконавця становить 1000 гривень (п.3.2. Додатку)

На підтвердження розміру витрат на правову допомогу у кримінальному провадженні Позивачем було надано акт виконаних робіт від 26.11.2015 року, акт виконаних робіт від 21.12.2017 року, акт виконаних робіт від 02.11.2020 року, в яких деталізовано, які послуги надавались адвокатом, їх вартість та час, затрачений на їх виконання.

Відповідно до частини 3 статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права, в тому числі, й презумпція правомірності договору, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 Цивільного кодексу України).

Оскільки Договір №172 про надання правової допомоги від 28.11.2013 року, Договір №205 про надання правової допомоги від 26.11.2015 року та Додаток до договору №205 від 06.01.20202 року недійсними в судовому порядку не визнавалися, таким чином, відповідно до вимог статті 204 Цивільного кодексу України, слід виходити з правомірності таких правочинів.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 за надання правової допомоги було сплачено грошові кошти в загальному розмірі 46 625 грн 00 коп., що підтверджується меморіальними ордерами, які долучені до матеріалів справи.

Послуги, які надавались адвокатом, їх вартість та час, затрачений на їх виконання, деталізовано в актах виконаних робіт від 26.11.2015 (а.с.54), від 21.12.2017 (а.с.56), від 02.11.2020 (а.с.58), які визначають систему тарифів адвоката, загальну кількість відпрацьованого часу та детальний опис виконаних робіт, а також в таблиці з інформацією щодо наданих послуг адвоката.

Таким чином, враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що матеріалами справи підтверджнено понесені ОСОБА_1 обґрунтовані витрати на правову допомогу, за якою він змушений був звернутись під час перебування під судом і слідством у період з 27.08.2010 року (з моменту затриманння) по 27.10.2020 року, у розмірі 46 625 грн.

Крім того, відповідно до ст.23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ч.5 ст.3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються) моральна шкода.

Статтею 4 Закону передбачено, що відшкодування такої шкоди провадиться за рахунок коштів державного бюджету, що не суперечить приписам ст. 1167 та ст. 1172 ЦК України

Частиною другою статті 1167 ЦК України визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала. Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки пункт 3 статті передбачає наявність інших випадків передбачених законом.

Згідно з ч.ч. 5, 6 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Як зазначено в п. 3 роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно із ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Згідно з п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 в 2003 році закінчив Львівський інститут внутрішніх справ при НАВС України, має вищу юридичну освіту. В органах податкової міліції працював з 30.11.2004 року, тривалий час обіймав посаду старшого оперуповноваженого сектору викриття злочинів в базових галузях економіки оперативного відділу ГВПВ ДПІ у м. Львові.

Зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 вбачається, що у зв`язку з безпідставним обвинуваченням у вчиненні злочину йому довелось постійно виправдовуватись перед друзями, рідними, колегами та оточуючими людьми, яким стало відомо про порушення відносно нього кримінального провацження, роз`яснювати їм ційсні причини ситуації, яка склалась. Будучи переконаним у своїй невинуватості, Позивач поніс тяжких духовних і психічних страждань, його гідність була принижена, що викликало у нього додаткові хвилювання та небезпідставні занепокоєння щодо погіршення його репутації, яка була позитивна, адже мій довіритель працював старшим оперуповноваженим сектору викриття злочинів в базових галузях економіки оперативного відділу ГВПВ ДПІ у м. Львові. Однак, через безпідставні звинувачення у зберіганні наркотичних речовин Позивач не мав можливості відновити довіру у безпосередніх керівників.

За час незаконного перебування під слідством та судом Позивач зазнав істотної моральної шкоди у вигляді психічних страждань, перебування у стані безперервного нервового стресу внаслідок перебування у стані невизначеності, що підсилювався розумінням своєї невинуватості.

Позивач зазнав значних психічних хвилювань від утвердження правоохоронними органами в очах оточуючих абсолютної недовіри до його слів. Намагання органів досудового розслідування будь-якими засобами визнати його винним значно впливало на його нервову систему та сприяло її істотному розладу.

Окрім цього, як вбачається з матеріалів справи, у зв`язку з затриманням ОСОБА_1 працівниками Личаківського РВ ЛМУ ГУ МВС у Львівській області відносно останнього було проведено службове розслідування (а.с.47-50), оголошено дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з органів податкової міліції Державної податкової служби України (а.с.51-52).

Від триваючих психічних хвилювань і переживань Позивач не здатен був займатись будь-якими звичними для життя справами, нормально спілкуватись з рідними, друзями, колегами та іншими людьми, під час спілкування з якими він почував себе невпевнено.

У нього з часом виникали постійні хвилювання за неправильне сприйняття ними цих подій та появу у них негативного ставлення, що непоправно зашкодило його репутації як справедливої, добропорядної та законослухняної людини.

Згідно з ч.2,3 ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Згідно п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір моральної шкоди в цих випадках визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.

Тобто, в даній категорії справ не є обов`язковими умови, за яких саме обставин, чи якими саме діями (бездіяльністю) органу досудового розслідування та прокуратури заподіяна Позивачу моральна шкода, а також вина органу досудового розслідування та прокуратури, оскільки в даному випадку моральна шкода відшкодовується за сам факт незаконного перебування громадянина під слідством.

Згідно правового висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 р. (справа №686/23731/15-ц), законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

У правовій позиції, висвітленій в постанові Верховного Суду від 10 квітня 2020 року у справі № 161/13343/18, провадження № 61-13483св19, зазначено, що викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. При цьому визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування».

Аналогічна правова позиція зазначена в Постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №495/6187/16 (провадження: 61-8385ск20) від 22.07.2020 року.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди в конкретній справі, відповідно до положень п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» суд повинен врахувати характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнали позивачі, стан здоров`я потерпілих, тяжкість вимушених змін у їхніх життєвих стосунках тощо.

Положеннями п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань з урахуванням у кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, ураховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

При цьому, згідно методичних рекомендацій «Про відшкодування моральної шкоди», наданих Міністерством юстиції України листом від 13.05.2004 року за №35-13/797, моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді.

Висновком експерта психолога ОСОБА_3 від 10.01.2021 року встановлено, що ОСОБА_1 дійсно спричинені моральні страждання (моральна шкода) внаслідок притягнення його до кримінальної відповідальності та кримінального переслідування органами досудового розслідування та прокуратури. Визначено грошовий еквівалент моральних страждань внаслідок притягнення до кримінальної відповідальності та кримінального переслідування ОСОБА_1 в розмірі 1 464 000 гривень (а.с.131-154).

Відповідно до п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір моральної шкоди в цих випадках визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ. 12 липня 2007 року).

Отже, законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом.

Проте, визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат.

Як вбачається із заявлених позовних вимог, позивач ОСОБА_1 просить стягнути грошові кошти за завдану йому моральну шкоду у розмірі 1 464 000 гривень.

Суд приходить до висновку, що незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури були порушені конституційні права ОСОБА_1 , що завдало йому фізичних і моральних страждань та призвело до погіршення психологічного стану. Позивач дійсно зазнав істотної моральної шкоди у вигляді психічних страждань, перебування у стані безперервного нервового стресу внаслідок перебування у стані невизначеності, що підсилювався розумінням своєї невинуватості через надуманість обвинувачення.

Від триваючих психічних хвилювань і переживань ОСОБА_1 не здатний був займатись будь-якими звичними для життя справами, нормально спілкуватись з рідними, друзями, колегами та іншими людьми, під час спілкування з якими він почував себе невпевненим.

Таким чином, суд вважає, що у даному випадку наявні всі правові підстави для відшкодування моральної шкоди, яка, відповідно до судової практики, була беззаперечно завдана позивачу, оскільки сам факт незаконного притягнення до кримінальної відповідальності або знаходження під судом та слідством свідчить про наявність у такої особи фізичних та душевних страждань, і, як наслідок, спричиняє моральну шкоду.

Разом з цим, при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди позивачу, суд враховує вимоги розумності та справедливості, а також ступінь доведеності та обґрунтованості позивачем розміру завданої шкоди, яку він зазнав.

Суд вважає, що розмір відшкодування, наведений у позовній заяві, який позивачем збільшено майже вдвічі до 1 464 000 грн, є необгрунтованим і безпідставним, зокрема, з розрахунку одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством та судом, як цього вимагає Закон.

Так, у відповідності до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» у 2022 році мінімальна заробітна плата у місячному розмірі з 1 січня становить 6500 гривень.

Суд встановив, що ОСОБА_1 перебував під слідством та судом 122 місяці і знаходився у цей період часу в пригніченому стані, був позбавлений можливості підтримувати нормальні життєві зв`язки через порушення стосунків з оточуючими людьми (насамперед з рідними, близькими друзями, колегами та колективом, знайомими людьми).

Отже, 6500 грн х 112 місяців = 793 000 грн.

Позивач не обґрунтував та не надав належних доказів на підтвердження факту заподіяння йому моральних чи фізичних страждань саме на суму 1 464 000 грн, та з чого він при цьому виходить.

В матеріалах справи відсутні докази того, що завдані позивачу душевні та психічні страждання свідчать про такі погіршення стану його здоров`я, порушення стосунків з оточуючими людьми, а також суттєве обмеження прав та можливостей, які потребують удвічі більших матеріальних затрат, ніж встановлені законом.

Таким чином, з`ясувавши усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної та матеріальної шкоди, яку він зазнав у зв`язку з незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури за час перебування під слідством та судом з 27.08.2010 року (з моменту затриманння) по 27.10.2020 року, що в загальному становить 122 місяці, виходячи з мінімального розміру заробітної плати на момент звернення з даною позовною заявою, суд приходить до висновку, що розмір відшкодування повинен становити 793 000 грн = 6500 грн (мінімальна заробітна плата станом на час розгляду справи) х 122 (кількість місяців перебування під слідством та судом).

У абз. 1 п. 10-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі ст.56 Конституції (254к/96-ВР) судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування.

У п. 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, передбачено, що Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Згідно зі ст. ст. 25, 43 Бюджетного кодексу України казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом. Казначейство України забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України.

Згідно зі ст.48 Бюджетного кодексу України, в Україні застосовується казначейська форма обслуговування Державного бюджету України, яка передбачає здійснення Державним казначейством України операцій з коштами державного бюджету.

Відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень здійснюється державою за рахунок коштів державного бюджету відповідно до Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 р. №845.

Згідно п.35 Порядку, казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Відповідно до п.9 Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України, рішення суду про стягнення коштів державного бюджету виконується виключно Державною казначейською службою України (центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів).

Пп.3, 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року №215, казначейство відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду.

Таким чином, з огляду на викладені норми, стягнення з Державного бюджету України повинно відбуватись через Державну казначейську службу України на користь Позивача.

Що стосується заявлених вимог позивача про стягнення судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати пов`язані з проведенням експертизи.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 19.07.2021 року призначено у справі судово-психологічну експертизу, проведення якої доручено експерту Волочаю С.П.

Судом встановлено, що між ОСОБА_1 та експертом Волочаєм С.П. укладено Договір №28/10/2021 про надання послуг від 28.10.2021 року, на підставі якого проведено судово-психологічну експертизу із застосуванням спеціальних знань в галузі психології, щодо факту спричинення ОСОБА_1 моральних страждань (моральної шкоди) внаслідок притягнення його до кримінальної відповідальності та кримінального переслідування органами досудового розслідування та прокуратури.

У відповідності до п.3.1. даного Договору, вартість надання послуг з проведення дослідження із застосуванням спеціальних знань в галузі психології залежить від поставлених питань і вказується в завданні, викладеному у Додатку № 1 до цього Договору, який є його невід`ємною частиною.

Водночас, як вбачається з Додатку № 1 до договору №28/10/2021 про надання послуг від 28.10.2021 року, вартість послуг з проведення експертизи 21 096 гривень 96 копійок (двадцять одна тисяча дев`яносто шість гривень 96 копійок).

Відтак, позивачем на залучення експерта та проведення експертизи понесено витрати у розмірі 21 096,96 грн., що підтверджується Актом розрахунку від 28.10.2021 та квитанцією AT КБ «Приватбанк».

Таким чином, на користь позивача слід стягнути судові витрати, пов`язані з проведенням експертизи.

Крім того, що 11.01.2020 року між ОСОБА_1 та Адвокатським об`єднанням «Мицик, Кравчук і Партнери» укладено договір про надання правової допомоги.

У відповідності умов даного Договору, правова допомога, передбачена предметом цього Договору, оплачується Клієнтом наступним чином: за підготовку, складання та подання позовної заяви про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури суму у розмірі 10 000 грн.; за безпосередню участь Виконавця в кожному судовому засіданні 3000 гривень за кожне судове засідання.

Надання Виконавцем Послуг та прийняття їх Замовником підтверджується підписаним ОСОБА_1 та АО «Мицик, Кравчук і Партнери» Актом виконаних робіт.

Разом з цим, суд вважає, що визначена адвокатом сума гонорару є необґрунтованою, такою, що не відповідає складності справи та часу, який затрачено на фактичне надання правової допомоги, обсягом, наданих адвокатом послуг, з огляду на наступне.

В частині 4 ст. 137 ЦПК України зазначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом; вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Зокрема, частина 5 ст. 137 ЦПК України, вказує на те, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Верховний Суд в своїй постанові у справі №911/739/15 від 13.02.2019 зазначає, що у разі наявності заперечень щодо співрозмірності заявленої суми компенсації також має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати відповідача були необхідними, а їх розмір є розумний та виправданий. Тобто суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

За наявності заперечень іншої сторони суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час і неспівмірність порівняно з ринковими цінами.

Верховний Суд у справі №201/14495/16-ц від 30.09.2020 приходить до висновку: «Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд мас виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи».

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02.07.2020 в справі № 362/3912/18.

Такі ж критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обгрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно із заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, представником відповідача заявлено розрахунок витрат у розмірі 22000 гривень.

Як вбачається з матеріалів справи, правнича допомога адвоката полягала у складанні позовної заяви та відвідуванні трьох судових засідань у наступні дати: 19.07.2021 року; 25.03.2022 року; 19.04.2022 року та 11.05.2022 року.

Враховуючи викладене, беручи до уваги те, що позивач отримав адвокатські послуги, суд вважає за необхідне стягнути на його користь витрати на професійну правничу допомогу.

Разом з цим, з огляду на те, що правовідносини, які склалися між сторонами, регулюються незначною кількістю нормативно-правових актів, стосовно них існує судова практика, складнощів щодо процесу доказування чи витребування доказів не виникало, суд вважає, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним, а тому, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, відповідно до ч. 5 ст. 137 ЦПК України, слід зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Щодо судового збору, то, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, оскільки сторони по справі звільнені від сплати судових витрат, такі витрати слід віднести за рахунок держави.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 18, 13, 76, 77, 259, 263,265, 268, 273, 280-284 ЦПК України, ст.ст. 2, 23, 1167, 1173, 1174 ЦК України, 303, 307, 369 КПК України, ст.ст. 25, 43, 48 БК України, ст.ст. 19, 56, 124-1, 129 Конституції України, суд,-

в и р і ш и в:

позов задоволити частково.

Стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 кошти, сплачені ним у зв`язку з наданням юридичної допомоги, у розмірі 46 625,00 грн. (сорок шість тисяч шістсот двадцять п`ять гривень 00 копійок).

Стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, завдану діями органів досудового розслідування, у розмірі 793 000,00 грн (сімсот дев`яносто три тисячі гривень 00 коп).

Стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 витрати за проведення експертизи у розмірі 21 096,93 грн (двадцять одну тисячу дев`яносто шість гривень 93 коп).

Стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн (десять тисяч гривень 00 коп).

Судовий збір віднести за рахунок держави.

Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.Р.Волоско