Справа №443/810/21
Провадження №2/443/45/22
РІШЕННЯ

іменем України

15 червня 2022 рокуЖидачівський районний суд Львівської області у складі:

головуючого судді Сливки С.І.,

за участю секретаря судових засідань Кушнір М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Жидачеві за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Гніздичівська селищна рада Стрийського району Львівської області про визнання права власності на нерухоме майно,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Жидачівського районного суду Львівської області із позовом до ОСОБА_2 , третя особа Гніздичівська селищна рада Стрийського району Львівської області, у якому просить визнати за ним право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги мотивує тим, що згідно витягу з погосподарської книги с.Нове Село, Облазницької сільської ради, Ждачівського району Львівської області, що зберігаються в Облазницькій сільській раді, будинковолодіння АДРЕСА_1 , станом на 15.04.1991 року відноситься до суспільної групи «колгоспний двір» та рахується за громадянами: ОСОБА_3 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_1 - син, 1950 року народження. ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача ОСОБА_4 , після смерті якої відкрилася спадщина на належне їй нерухоме майно, а саме Ѕ частина житлового будинку АДРЕСА_1 . Спадкоємцями майна за законом після смерті ОСОБА_3 є її діти, а саме син померлої ОСОБА_1 та дочка ОСОБА_2 .

23.03.2018 позивач звернувся до державного нотаріуса Жидачівської державної нотаріальної контори Матусека В.В. із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті матері ОСОБА_4 , однак державним нотаріусом винесено постанову про відмову у видачі свідоцтва про прийняття спадщини, оскільки відсутні правовстановлюючі документи на житловий будинок АДРЕСА_1

У зв`язку із відсутністю у позивача належно зареєстрованого правовстановлюючого документа унеможливлює прийняття спадщини в нотаріальному порядку, а відтак позивач змушений звертатися до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно.

Ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 01.06.2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою від 21.09.2021 року в порядку витребування доказів зобов`язано Жидачівську державну нотаріальну контору в особі завідувача в строк до 13 жовтня 2021 року надати до Жидачівського районного суду Львівської області інформацію про те чи заводилася спадкова справа після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , і якщо так то надати матеріали спадкової справи для огляду в судовому засіданні.

05.10.2021 року завідувачем Жидачівської державної нотаріальної контори Матусеком В.В. листом №353/02-14 від 29.09.2021 року повідомлено, що після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 в Жидачівській державній нотаріальній конторі спадкова справа не заводилася.

Ухвалою від 10.12.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Представник позивача в судовому засіданні 03.06.2022 позов підтримав з мотивів, викладених у такому. В судове засіданні 15.06.2022 позивач та його представник не з`явились, від представника позивача надійшла заява, згідно якої просить розглядати справу без участі позивача та його представника, позовні вимоги підтримують в у повному обсязі та просять суд їх задоволити.

Відповідач в судове засідання не з`явилася, однак 02.08.2021 року подала заяву, згідно якої позовні вимоги визнає в повному обсязі та не заперечує щодо їх задоволення, а також просить розгляд справи проводити без її участі.

Представник третьої особи - Гніздичівської селищної ради в судове засідання не з`явився, подав заяву, згідно якої просить розгляд справи проводити без участі представника, із змістом позовної заяви ознайомлені та заперечень щодо вимог заявника не мають.

На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки учасники процесу в судове засідання не з`явились.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини і вважає, що позов є підставним та підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Судом встановлено, що згідно з витягу з погосподарської книги с.Нове Село Облазницької сільської ради Жидачівського району Львівської області №69 від 17.02.2020 року, що зберігається в Облазницькій сільській раді, будинковолодіння АДРЕСА_1 станом на 15.04.1991 року відноситься до суспільної групи - «колгоспний двір» та рахується за громадянами: голова двору - ОСОБА_4 , 1925 р.н., померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ; син - ОСОБА_1 , 1950 р.н.. Будинковолодіння на балансі сільської ради не рахується (а.с.10).

Відповідно до роз`яснень викладених у Постанові Пленуму Верховного Суду України №20 від 22.12.1995 року "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", зокрема, підпункт а) пункту 6 визначено, що право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберіглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору.

Згідно довідки Гніздичівської селищної ради №70 від 17.02.2020 року, під АДРЕСА_1 рахується господарство, яке належало ОСОБА_4 . ОСОБА_4 постійно була зареєстрована і проживала в АДРЕСА_1 до дня смерті, яка наступила ІНФОРМАЦІЯ_1 . До дня смерті і на день смерті з ОСОБА_4 були зареєстровані згідно погосподарської книги: син - ОСОБА_1 . Заповіт від ОСОБА_4 в Облазницькій селищній раді не посвідчено (а.с.13).

Оскільки, станом на 15.04.1991 року у вищевказаному житловому будинку, який відносився до суспільної групи «колгоспний двір» проживали ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , то вони фактично стали його співвласниками, однак право власності, після припинення колгоспного двору, за ними не реєструвалось, а кожному з них належала умовно 1/2 частина будинку.

ІНФОРМАЦІЯ_1 в с.Нове Село померла ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть Серія НОМЕР_1 (а.с.126).

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина, до складу якої увійшла належна їй 1/2 частина житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року.

У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема відповідні правила ЦК України (1963 року), у тому числі щодо прийняття спадщини, спадкоємців за заповітом і за законом.

Оскільки заповіту ОСОБА_4 не залишала, то спадкування відбулося за законом.

Стаття 529 ЦК УРСР 1963 року визначає, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

Згідно ст.549 ЦК УРСР 1963 року, діями, що свідчать про прийняття спадщини є: фактичний вступ в управління чи володіння спадковим майном або подача спадкоємцем заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини.

Судом встановлено, що крім позивача, спадкоємцями першої черги спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , була її донька ОСОБА_2 , однак вона спадщину у жоден із передбачених законом способів не прийняла.

Оскільки ОСОБА_1 постійно проживав із матір`ю на час відкриття спадщини, не заявляв про відмову від спадщини, то на підставі ст.549 ЦК УРСР 1963 року, він вважався таким, що прийняв спадщину, шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном.

З метою оформлення права власності на спадкове майно, позивач звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва.

Однак, постановою завідувача Жидачівською ДНК Матусека В.В. №226/02-31 від 27.03.2018 року, ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті його мами ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з тим, що відсутні правовстановлюючі документи на житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 (а.с.15).

Відповідно до свідоцтва про народження Серії НОМЕР_2 ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , її батьками є ОСОБА_6 та ОСОБА_4 (а.с.9).

Згідно свідоцтва про народження Серії НОМЕР_3 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , його батьками є ОСОБА_6 та ОСОБА_4 (а.с.60).

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 зареєстрований у с.Нове Село, Жидачівського району Львівської області, з 18.10.1971 року, що підтверджується копією паспорта громадянина України та копією будинкової книги (а.с.6, 125, 127-129).

Як видно із заяви відповідача ОСОБА_2 , остання повідомляє, що позовні вимоги визнає в повному обсязі та не заперечує проти їх задоволення (а.с.66).

Предметом спору у даній справі є житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований по АДРЕСА_1 (а.с.11-12, ), який належав колгоспному двору, головою якого була ОСОБА_4 , що підтверджується такими доказами:

-копією витягу з погосподарської книги с.Нове Село Облазницької сільської ради Жидачівського району Львівської області №69 від 17.02.2020 року, що зберігається в Облазницькій сільській раді, будинковолодіння АДРЕСА_1 станом на 15.04.1991 року відноситься до суспільної групи - «колгоспний двір» та рахується за громадянами: голова двору - ОСОБА_4 , 1925 р.н., померла ІНФОРМАЦІЯ_1 син - ОСОБА_1 , 1950 р.н.. (а.с.10).

-копією технічного паспорту на житловий будинок по АДРЕСА_1 , згідно якого власником будинку зазначена ОСОБА_4 (а.с.11);

-копією довідки Гніздичівської селищної ради №70 від 17.02.2020 року, згідно якої під АДРЕСА_1 рахується господарство, яке належало ОСОБА_4 (а.с.13);

-копією довідки Гніздичівської селищної ради №68 від 17.02.2020 року, з якої видно, що згідно схеми найменувагь вулиць та провулків в с.Нове Село, яка зберігається в Облазницькій сільській раді, будинок, що належав ОСОБА_4 знаходиться по АДРЕСА_1 (а.с.14).

Відповідно до ч. 4 ст.3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими внесеними змінами та доповненнями).

За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах.

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"

При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо.

Таким чином, дослідженими у судовому засіданні обставинами справи та письмовими доказами, які зазначені вище встановлено, що спірний житловий будинок по АДРЕСА_1 , дійсно на праві власності належав колгоспному двору, головою якого була ОСОБА_4 .

Вирішуючи даний спір суд виходить з такого.

Колгоспний двір, за положеннями Цивільного кодексу Української РСР, визначався як сімейно-трудове об`єднання осіб, всі або частина яких є членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство на присадибній ділянці.

З введенням у дію з 15 квітня 1991 року Закону України «Про власність» колгоспні двори ліквідовано і питання права власності на майно колишніх колгоспних дворів регулюється нормами ЦК УРСР 1963 року.

Правовий режим власності колгоспного двору, виділ частки з колгоспного двору, його поділ, а також підстави втрати права на частку в майні колгоспного двору визначено ст. 120-126 ЦК УРСР 1963 року.

Так, згідно зі статтями 120, 123 ЦК УРСР 1963 року майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності і розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Працездатний член колгоспного двору втрачає право на частку в майні двору, якщо він не менше трьох років підряд не брав участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. Це правило не застосовується, якщо член двору не брав участі у

веденні господарства в зв`язку з призовом на строкову військову службу, навчанням в учбовому закладі або хворобою (ст.126 ЦК УРСР 1963 року).

У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз`яснено, що положення статей 17, 18 Закону "Про власність" ( 697-12 ) щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося; г) пункту 6 постанови ПВСУ від 22 грудня 1995 року № 20 роз`яснено, що загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 01 липня 1990 року. При спадкуванні після смерті останнього члена колгоспного двору, що мала місце до цієї дати, частка в майні двору, належна особі, яка вибула з членів двору, але не втратила на неї права на час смерті останнього члена двору, не входить до спадкового майна.

Згідно ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінене заповітом.

У відповідності до статті 525 ЦК Української РСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.529 ЦК Української РСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Відповідно до вимог ст.548 ЦК Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Статтею 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Крім того, відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи (спадкоємця).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України).

Згідно ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом).

Відповідно до положень ст.1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст.1261 ЦК України).

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Прийнята спадщина визнається власністю спадкоємця з часу відкриття спадщини (ст.1268 ЦК України).

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Згідно ч.1. ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (ч. 1 ст. 1297 ЦК України).

Згідно ст.ст.41, 55 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (ч.1 ст.392 ЦК України). Тобто, передумовою для застосування ст.392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права.

Згідно роз`яснень, викладених у п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7, вбачається, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Тобто, визнання права власності на майно, в тому числі і на спадкове майно, в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадщини у нотаріальному порядку, у зв`язку з чим, виникає цивільно-правовій спір.

Таким чином, судом встановлено, що позивач у справі позбавлений можливості у позасудовому порядку зареєструвати своє право власності на майно колгоспного двору, оскільки у нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у майні колгоспного двору, зокрема у зв`язку із тим, що відсутні правовстановлюючі документи на житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 .

Оскільки, позивач позбавлений можливості зареєструвати своє право власності на майно колгоспного двору,враховуючи те, що відповідач визнала позовні вимоги, а тому вимога позивача про визнання за ним права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 на майно підлягає до задоволення, оскільки відсутній інший спосіб оформити (зареєструвати) у встановленому Законом порядку позивачем права власності на майно колгоспного двору.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задоволити.

Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 ) право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий суддя С.І Сливка