Провадження № 22-ц/812/112/22 Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2022 року м. Миколаїв

справа № 2-4583/11

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Коломієць В.В., Лівінського І.В.,

із секретарем Горенко Ю.В.

переглянувши в апеляційному порядку цивільну справу за скаргою

ОСОБА_1

на рішення державного виконавця

за апеляційною скаргою

представника ОСОБА_1 - адвоката Канавцева В`ячеслава Миколайовича

у цивільній справі за позовом

публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

до ОСОБА_1

про стягнення кредитної заборгованості

на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва, ухвалену 15 листопада 2021 року суддею Гуденко О.А. в приміщенні цього ж суду (повну ухвалу складено 19 листопада 2021 року),

У С Т А Н О В И В:

Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 3 жовтня 2012 року з ОСОБА_1 на користь КБ «ПриватБанк» стягнуто кредитну заборгованість та судові витрати в загальному розмірі 15460,75 грн.

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із скаргою на дії та рішення державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (далі - державний виконавець).

На обґрунтування скарги зазначала, що постановою державного виконавця від 25 червня 2018 відкрито виконавче провадження № 566235310 за виконавчим листом, виданим судом 20 червня 2013 року на підставі судового рішення на суму 15460,75 грн. При цьому строк пред`явлення виконавчого листа до виконання складав один рік. Питання про поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання судом не вирішувалось.

Посилаючись на те, що стягувач звернувся до виконавчої служби з заявою про відкриття виконавчого провадження лише 18 червня 2018 року, тобто з пропуском річного строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання, а з постановою державного виконавця від 25 червня 2018 року вона, як боржниця, ознайомлена лише 22 червня 2020 року при ознайомленні з матеріалами виконавчого провадження, ОСОБА_1 просила поновити строк для звернення зі скаргою на рішення державного виконавця; визнати постанову від 25 червня 2018 року неправомірною та скасувати її.

Суб`єкт оскарження своєї позиції щодо спору не повідомив, матеріали виконавчого провадження суду не направив (а.с.116,120,123,128).

Представник стягувача - КБ "ПриватБанк" заперечував твердження заявниці про те, що на час звернення до виконавчої служби строк пред`явлення виконавчого листа до виконання сплинув, посилаючись на те, що цей строк неодноразово переривався зверненням банку до виконавчої служби про відкриття виконавчого провадження, в тому числі на підставі заяви від 18 вересня 2013 року (а.с.125).

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 15 листопада 2021 року скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , діючи через представника, просила ухвалу скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення її скарги. Апелянт посилався на те, що суд першої інстанції невірно обчислив виконавчий строк та застосував саме трирічний строк, не звернувши увагу на те, що на час набуття чинності (6 жовтня 2016 року) змін до виконавчого законодавства щодо строків пред`явлення виконавчих документів до виконання (з одного до трьох років), діючий до цього строк (один рік) вже сплинув. Тому правила пункту 5 Розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону «Про виконавче провадження» № 1404-VIII щодо застосування строків, передбачених цим новим законом (три роки), до спірних правовідносин не застосовуються. Отже, відкриття виконавчого провадження постановою від 25 червня 2018 року здійснено за межами встановлених строків та є неправомірним.

Правом відзиву на апеляційну скаргу учасники справи не скористались.

В судове засідання апеляційного суду заявник, суб`єкт оскарження та стягувач не з`явились. Про день, час та місце судового засідання повідомлені належним чином. Справу розглянуто за участю представника заявника - адвоката Канавцева В.М.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні скарги на постанову державного виконавця від 25 червня 2018 року про відкриття виконавчого провадження, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки виконавчий лист було повернуто стягувачеві востаннє 17 червня 2015 року, а до виконавчої служби він знову звернувся під час дії нової редакції Закону «Про виконавче провадження» №1404-VIII, то за правилами пункту 5 Розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього закону строк пред`явлення виконавчого листа складає три роки та відповідно спливає 17 червня 2018 року. Оскільки КБ «ПриватБанк» звернувся з заявою про відкриття виконавчого провадження 16 червня 2018 року, тобто в межах трирічного строку, підстави для визнання постанови від 25 червня 2018 року відсутні.

Проте не з усіма висновками суду можна погодитись з огляду на наступне.

За змістом статті 1, частини 1 статті 18 Закону "Про виконавче провадження" №1404-УІІІ виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження, в межах якої виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виходячи з норм статті 447 ЦПК, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відповідно до частини третьої статті 451 ЦПК у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними та зобов`язує державного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Судом встановлено, що заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 4 жовтня 2012 року з ОСОБА_1 стягнуто на користь КБ "ПриватБанк" заборгованість за кредитним договором та судові витрати в загальному розмірі 15460,75 грн.(а.с.78-79).

3 липня 2013 року представник банку отримав виконавчий лист № 2-4583/11, виданий Центральним районним судом м. Миколаєва 20 червня 2013 року на підставі заочного рішення (а.с.81, 89).

Виконавчий лист неодноразово пред`являвся стягувачем до примусового виконання у період 2013-2015 років та востаннє був повернутий стягувачеві 17 червня 2015 року на підставі пункту 5 статті 47 Закону «Про виконавче провадження» в редакції, яка діяла на час вчинення виконавчої дії (а.с.89зворот).

16 (18) червня 2018 року КБ «ПриватБанк» в черговий раз звернувся з заявою про відкриття виконавчого провадження та пред`явив до виконання виконавчий лист № 2-4583/11 (а.с.90).

19 червня 2018 року виконавчий лист було повернуто стягувачеві без прийняття до виконання, але постановою начальника Центрального ВДС м.Миколаєва ГТУЮ в Миколаївської області від 25 червня 2018 року повідомлення державного виконавця скасоване (а.с.92, 93).

25 червня 2018 року постановою державного виконавця Центрального ВДС м. Миколаєва ГТУЮ в Миколаївської області відкрито виконавче провадження № 56625310 з примусового виконання виконавчого листа №2-4583/11(а.с.91).

З матеріалів справи та змісту скарги ОСОБА_1 вбачається, що предметом спору є визначення строку пред`явлення виконавчого листа №2-4583/11 до виконання (один чи три роки), перевірка дотримання КБ «ПриватБанку» вимог закону щодо цього строку на час звернення з виконавчим листом (16-18 червня 2018 року) та наявність у державного виконавця законних підстав для відкриття виконавчого провадження станом на 25 червня 2018 року.

Встановлення цих обставин має здійснюватися на підставі положень виконавчого законодавства, яке діяло на час вчинення тієї чи іншої процесуальної дії з урахуванням особливостей перехідних положень, передбачених відповідними законами.

Так, на час ухвалення заочного рішення, видачі виконавчого листа №2-4583/11 та повернення виконавчого документа стягувачеві постановою від 17 червня 2015 року був чинним Закон "Про виконавче провадження" від 21 квітня 1999 року № 606-XIV (далі - Закон № 606-XIV).

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 22 Закону № 606-XIV строк пред`явлення виконавчого документу (окрім певної категорії документів) до виконання складав один рік, якщо інше не було передбачено законом.

За правилами частин 1-3 статті 23 Закону №606-ХІУ строк пред`явлення виконавчого документу до виконання переривався пред`явленням цього документу до виконання, а після переривання перебіг строку поновлювався. Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховувався. У разі повернення виконавчого документа у зв`язку з неможливістю виконати рішення, строк пред`явлення виконавчого документа до виконання після переривання встановлювався з дня його повернення.

За змістом цієї норми повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення, не позбавляв його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього закону.

Отже, станом на час повернення виконавчого листа постановою державного виконавця від 17 червня 2015 року КБ «ПриватБанк» мав право наступного пред`явлення виконавчого листа до виконання протягом строку, встановленого статтею 22 Закону №606-ХІУ, тобто протягом одного року.

Цей строк почав перебіг з 17 червня 2015 року та мав закінчитись за цим законом 17 червня 2016 року.

У період дії цього строку законодавець приймає Закон "Про виконавче провадження" № 1404-VIII від 02 червня 2016 року (далі - Закон № 1404-VIII), яким виконавчі строки змінюються.

Цей закон набув чинності 5 жовтня 2016 року.

Відповідно до частини 1 статті 12 Закону № 1404-VIII виконавчі документи (окрім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган) можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років.

Повернення виконавчого документа стягувачу не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону (частина 5 статті 37 Закону № 1404-VIII).

Згідно з пунктом 5 Розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 1404-VIII виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.

При цьому тлумачення пункту 5 Розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 1404-VIII з одночасним застосуванням правил дії законів у часі (стаття 58 Конституції України), дає підстави для висновку, що він застосовується тільки до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання яких не сплив на час набрання чинності Законом № 1404-VIII, тобто станом на 5 жовтня 2016 року.

Правилами пункту 5 Розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" не передбачено зворотної дії в часі та можливості застосування норм Закону № 1404-VIII до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання яких сплив на час набрання ним чинності.

Така усталена правова позиція неодноразово застосовувалась Верховним Судом, зокрема, у постанові ВС (КЦС) від 28 жовтня 2020 року у справі № 2-2177/11, постанові ВС (ЦКС) від 1 серпня 2018 року у справі №553/1951/14ц, постанові ВС (ГКС) від 2 травня 2018 року у справі №5017/149/2011 та інш.

Встановлені обставини у справі, що розглядається, свідчать про те, що передбачений статтею 23 Закону №606-ХІУ строк пред`явлення виконавчого документу до виконання для КБ «ПриватБанк» (один рік), який для стягувача розпочав перебіг 17 червня 2015 року, закінчився 17 червня 2016 року, тобто до набрання чинності Законом №1404-VIII.

Отже, на час набрання законної сили положень Закону №1404-VIII щодо трирічного строку (5 жовтня 2016 року) стягувач КБ «ПриватБанку» вже втратив право на пред`явлення виконавчого листа до виконання (17 червня 2016 року).

Пропустивши строк, передбачений Законом №606-ХІУ (один рік), банк не набув права на повторне пред`явлення виконавчого листа вже у строки, передбачені Законом №1404-VIII (три роки).

Пред`явивши виконавчий лист до виконання лише у червні 2018 року, КБ «ПриватБанк» діяв за межами строків, встановлених виконавчим законодавством.

Відповідно до правил пункту 2 частини 4 статті 4 Закону №1404-VIII пропуск встановленого законом строку пред`явлення виконавчого документу до виконання перешкоджає відкриттю виконавчого провадження та є підставою для повернення цього документу без прийняття до виконання.

Отже, постанова державного виконавця від 25 червня 2018 року про відкриття виконавчого провадження № 56625310 за виконавчим листом № 2-4583/11 не відповідає вимогам частини 1 статті 22 Закону № 606-ХІУ та частини 4 статті 4 Закону №1404-VIII, що є підставою для визнання рішення державного виконавця неправомірним, а скарги ОСОБА_1 - обґрунтованою.

Суд першої інстанції не звернув належної уваги на умови застосування статей 12 та пункту 5 Розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 1404-VIII, а тому дійшов помилкового висновку про дотримання державним виконавцем вимог закону при вирішенні питання про відкриття виконавчого провадження постановою від 25 червня 2018 року.

За таких обставин судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення про задоволення скарги ОСОБА_1 відповідно до частини 2 статті 451 ЦПК.

При цьому апеляційний суд виходить з того, що оскарження рішення державного виконавця здійснено в межах строків, передбачених частиною 1 статті 449 ЦПК, оскільки матеріали справи не містять відомостей про надіслання боржниці ОСОБА_1 копії постанови від 25 червня 2018 року або її ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження у період 2018 -2020 року.

Твердження заявниці про те, що факт відкриття виконавчого провадження їй став відомий лише у червні 2020 року, а з постановою від 25 червня 2018 року вона через представника ознайомлена 22 червня 2020 року, не спростовані.

Отже, апеляційним судом не встановлено підстав вважати строки звернення зі скаргою на рішення державного виконавця пропущеними.

Відповідно до статті 141 ЦПК відшкодуванню заявнику підлягає судовий збір, сплачений при поданні апеляційної скарги на судове рішення в розмірі 454 грн.

Керуючись статтями 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 15 листопада 2021 року скасувати та постановити нове судове рішення.

Скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати постанову державного виконавця Центрального відділу виконавчої служби міста Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області (Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) від 25 червня 2018 року про відкриття виконавчого провадження № 56625310 неправомірною та скасувати її.

Стягнути з Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) (54030, Миколаївська обл., місто Миколаїв, вул. Артилерійська, будинок 18, офіс 5, 35065742) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 454 грн. судового збору, сплаченого при поданні апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: І.В.Лівінський

В.В.Коломієць

---------------------------------

повну постанову складено 21 січня 2022 року