Провадження №2/522/2450/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2022 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого - судді Чернявської Л.М.,

при секретарі судового засідання Тофан Л.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу дійсним,

ВСТАНОВИВ:

До Приморського районного суду м. Одеси надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу дійсним.

Як вбачається із заявлених вимог, позивач просить визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна за № 655 від 15 травня 1996 року про купівлю-продаж 240/1000 частини квартири загального заселення під АДРЕСА_1 , укладений та зареєстрований на Товарній біржі «Центральна Одеська біржа», між продавцями ОСОБА_2 , яка діяла від свого імені та від імені неповнолітньої ОСОБА_3 на підставі рішення опікунської ради Жовтневого райвиконкома міста Одеси № 269 від 30.04.1996 року та покупцями ОСОБА_4 , ОСОБА_1 .

В обґрунтування позову позивач зазначає, що 15 травня 1996 року на Товарній біржі «Центральна Одеська біржа» було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна № 655, відповідно до умов якого ОСОБА_2 , яка діяла від свого імені та від імені неповнолітньої ОСОБА_3 , продали, а ОСОБА_4 , ОСОБА_1 купили 240/1000 частини квартири загального заселення під АДРЕСА_1 . Сторони договору купівлі-продажу нерухомого майна № 655 від 15.05.1996 року домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується відповідним письмовим договором, і відбулося повне виконання договору. Позивач наполягає, що він, як належний власник, не має можливості розпорядитися своїм майном, оскільки вказаний договір нотаріально не посвідчений. За доводами позивача сторони при укладанні договору купівлі-продажу нерухомого майна керувалися Законом України «Про товарні біржі», відповідно до якого, правочини, зареєстровані на біржі, подальшому нотаріальному посвідченню не підлягали, проте через протиріччя правових норм, що діяли на час укладення правочину в 1996 році, і у зв`язку з відмовами компетентними органами і нотаріусами визнавати на теперішній час правочини дійсними, законними і виконаними, позивач змушений звернутись до суду з позовною заявою про захист своїх прав.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 04 жовтня 2021 року відкрито провадження по справі, вирішено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилися, відзив на позов не надали, про дату, час та місце розгляду справи неодноразово були повідомлені належним чином через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, відповідно до вимог ч. 11 ст. 128 ЦПК України, у зв`язку з тим, що зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження та місце роботи невідомо.

Зокрема, 10.01.2022 року Приморським районним судом м. Одеси було здійснено оголошення про виклик ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у судове засідання, призначене на 24.03.2022 року о 09:30 год.

25.05.2022 року Приморським районним судом м. Одеси було здійснено оголошення про виклик ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у судове засідання, призначене на 09.06.2022 року

Відповідачі процесуальним правом надати відзив на позов не скористалися, документів, що підтверджують поважність причин неявки суду не надано, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надійшло.

Позивач в судове засідання не з`явився, звернувся до суду із заявою про розгляд справи за його відсутністю, проти заочного розгляду справи не заперечував.

Враховуючи повторну неявку відповідачів, повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, зі згоди позивача суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.

У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами ( ч.8 ст.178 ЦПК України).

Дослідивши матеріали справи подані докази, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Судом встановлено, що 15 травня 1996 року на Товарній біржі «Центральна Одеська біржа» було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна №655, відповідно до умов якого ОСОБА_2 , яка діяла від свого імені та від імені неповнолітньої ОСОБА_3 на підставі рішення опікунської ради Жовтневого райвиконкома міста Одеси № 269 від 30.04.1996 року продали, а ОСОБА_4 та ОСОБА_5 придбали 240/1000 частини квартири загального заселення під № 8, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Сторони договору купівлі-продажу нерухомого майна № 655 від 15.05.1996 року домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується відповідним письмовим договором, і відбулося повне виконання договору.

Факт сплати грошових коштів підтверджується підписанням сторонами самого договору № 655 від 15.05.1996 року, де у п.3 визначено, що Продавець отримав від Покупця грошові кошти відповідно до домовленостей.

Крім того, зазначений договір 17.05.1996 року був зареєстрований Одеським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості за реєстровим номером 406 стр.150 кн.167пр. на ім`я ОСОБА_4 та ОСОБА_1 .

Крім того, як вбачається із Довідки № 519 з місця проживання про склад сім`ї та реєстрацію від 23.03.2015р., ОСОБА_4 та позивач були зареєстровані за адресом: АДРЕСА_3 з 22 листопада 1996 року.

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини.

За положенням частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до частин першої, третьої статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Згідно з пунктом 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 01 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Таким чином, на спірні правовідносини поширюється дія норм ЦК УРСР 1963 року.

У відповідності до ст. 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку (квартири) повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією зі сторін є громадянин.

Нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу (ч. 1 ст. 47 цього Кодексу).

В той час, відповідно до статті 15 Закону України «Про товарні біржі» не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі.

У період укладання спірного договору купівлі-продажу існувала колізія у чинному законодавстві, оскільки згідно зі статтями 224, 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу житлових квартир повинен бути нотаріально засвідчений, якщо хоча б одна зі сторін є громадянином, а недотримання даної вимоги тягне недійсність договору. Проте, згідно зі статтею 15 Закону України «Про товарні біржі» біржі мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і такі угоди не підлягають наступному нотаріальному посвідченню.

Судом встановлено, що сторонами було виконано обов`язки за договором купівлі-продажу нерухомого майна № 655 від 15.05.1996 року в повному обсязі, Продавцем було передано у власність Покупця нерухоме майно, а Покупцем було прийнято таке майно та сплачено ціну відповідно до умов вищезазначеного договору.

Згідно п. 1.3. Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002р. № 7/5 (який був чинний на момент виникнення правовідносин), державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно здійснюють підприємства бюро технічної інвентаризації.

На виконання вищезазначеного положення, 17.05.1996 року Одеським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості за реєстровим номером 406 стр.150,кн.167пр., було зареєстровано право спільної часткової власності на вищезазначений об`єкт нерухомості за ОСОБА_4 та ОСОБА_1 .

В той час, факт передачі Продавцем нерухомого об`єкта Покупцю може бути підтвердженим Довідкою № 519 з місця проживання про склад сім`ї та реєстрацію від 23.03.2015р., відповідно до якої ОСОБА_4 та Позивач були зареєстровані за адресом: АДРЕСА_3 з 22 листопада 1996 року.

Відповідно до частини 1 Закону України від 10.12.1991 року № 1956-ХІІ "Про товарні біржі" (в редакції, чинній на момент укладання спірного правочину), товарна біржа є організацією, що об`єднує юридичних і фізичних осіб, які здійснюють виробничу і комерційну діяльність, і має за мету надання послуг в укладенні біржових угод, виявлення товарних цін, попиту і пропозицій на товари, вивчення, упорядкування і полегшення товарообігу і пов`язаних з ним торговельних операцій.

Згідно ст. 15 Закону України «Про товарні біржі» біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених умов, а саме: якщо вона являє собою куплю-продаж, допущений до обороту на товарній біржі, якщо її учасники - члени біржі, якщо вона зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі.

Угоди, зареєстровані на товарній біржі не підлягають нотаріальному посвідченню. (ч. 2 ст. 15 Закону України "Про товарні біржі").

Тобто, чинне на момент укладання спірного правочину законодавство, а саме ч. 2 ст. 15 ЗУ „Про товарні біржі", дозволяло укладати угоди купівлі продажу нерухомого майна за участю фізичних осіб, без нотаріального посвідчення біржового контракту.

Відповідно до абз. 3 п. 2 Постанови №14 Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року, в якому роз`яснено, що у випадку наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають юридичну силу, застосуванню підлягає той, що прийнятий пізніше.

Оскільки в даних правовідносинах наявна колізія норм матеріального права, що мають однакову юридичну силу - ст. 15 Закону України "Про товарні біржі" та ст. 277 ЦК Української РСР 1963 року, Закон України "Про товарні біржі" було прийнято в 1991 року, а Цивільний кодекс на момент укладання спірного правочину діяв з 1963 року, тому при вирішенні спору про необхідність чи відсутність необхідності нотаріального посвідчення правочину, укладеного на товарній біржі, суд вважає правомірним застосування сторонами спірного правочину ст. 15 Закону України "Про товарні біржі" (як нормативного акта, прийнятого пізніше), що дозволяв укладати біржові контракти щодо відчуження житлової нерухомості фізичною особою без нотаріального посвідчення.

Таким чином, сторони виконали всі умови договору купівлі-продажу, у результаті яких наступили юридичні наслідки, а саме одна сторона передала іншій нерухоме майно.

Отже, докази щодо виконання умов договору купівлі-продажу ніким не спростовані та свідчать про те, що сторони є добросовісними набувачами нерухомого майна.

Міністерство юстиції України за №17-12-44 від 10 квітня 1998 року з цього приводу роз`яснило, що угоди, укладені на біржі не прирівняні до нотаріально посвідчених, а тільки підлягають подальшому нотаріальному посвідченню.

Крім того, п. 2 ст. 220 ЦК України зазначає, що якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним.

Верховний Суд у своїй постанові від 04.03.2019 у справі № 665/2266/16ц у подібних правовідносинах зазначає наступне: «однією з умов застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України та визнання правочину дійсним у судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. При розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість».

Судом встановлено, що договір купівлі-продажу нерухомого майна № 655 від 15.05.1996 року був укладений між ОСОБА_4 , ОСОБА_1 з однієї сторони та ОСОБА_2 , яка діяла від свого імені та від імені неповнолітньої ОСОБА_3 з іншої сторони.

У зв`язку зі смертю однієї із сторін, а саме ОСОБА_4 , втрачена можливість нотаріального посвідчення Договору купівлі-продажу нерухомого майна № 655 від 15.05.1996 року.

Як наслідок, позивач фактично позбавився можливості захистити свої законні права інтереси у досудовому порядку, що послуговало підставою для звернення до суду із даною позовною заявою.

З огляду на викладене, оскільки сторони договору домовилися щодо всіх істотних умов договору купівлі-продажу нерухомого майна та така домовленість підтверджується наявними, дослідженими судом матеріалами справи, при цьому сторони повністю виконали умови укладеного договору, який не було нотаріально засвідчено з посиланням на положення ст. 15 Закону України «Про товарні біржі», наявні правові підстави для визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна від 15.05.1996 р. № 665 240/1000 частини квартири загального заселення під № 8, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ., зареєстрований Товарною біржою «Центральна Одеська біржа» дійсним.

На підставі викладеного, керуючись ст. 47, 153, 224, 227 ЦК УРСР (в редакції 1963 р. ); ст. 209, 220, ЦК України; ст. 15 Закону України «Про товарні біржі» (в редакції 1993 р.); 223, 258-259, 263-264, 265, 282, 352, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_4 ) до ОСОБА_2 (останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_4 ), ОСОБА_3 (останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_4 ) про визнання договору купівлі - продажу нерухомого майна дійсним - задовольнити.

Визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна за 655 від 15 травня 1996 року про купівлю-продаж 240/1000 частини квартири АДРЕСА_1 , укладений на Товарній біржі «Центральна Одеська біржа» між продавцями ОСОБА_2 , яка діяла від свого імені та від імені неповнолітньої ОСОБА_3 та покупцями ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , який зареєстрований 17.05.1996 року Одеським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості за реєстровим номером 406 стр.150кн.167пр..

Рішення може бути оскаржено позивачем до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів.

Рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заява про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення складено та підписано 14 червня 2022 року

Суддя Л. М. Чернявська