Новосанжарський районний суд Полтавської області
Справа № 542/360/21
Провадження № 2/542/98/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 липня 2022 року смт Нові Санжари

Новосанжарський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді Шарової-Айдаєвої О.О.,

за участю:

секретаря судового засідання Якуби М.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду в смт Нові Санжари цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_4 , про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

02 березня 2021 року ОСОБА_1 звернулась до Новосанжарського районного суду Полтавської області з позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_4 , в якій просила:

- усунути перешкоди у здійсненні права власності ОСОБА_1 з боку ОСОБА_2 , а саме: ј частиною квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом вселення ОСОБА_1 у ј частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить позивачу на праві власності;

- зобов`язати ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_1 у користуванні ј частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить їй на праві власності та зобов`язати ОСОБА_2 надати ключі від вхідних дверей цієї квартири.

Рух справи

Ухвалою суду від 16 березня 2021 року позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання (а.с. 33 т.1).

Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 13 травня 2021 року задоволено клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі № 542/360/21, зупинено провадження у справі до набрання законної сили рішенням у справі № 542/1429/20 за позовом ОСОБА_1 до Новосанжарської селищної ради Новосанжарського району Полтавської області про визнання права власності на спадщину (а.с.144-145 т.1).

07.06.2021 суд поновив провадження у справі № 542/360/21, призначив підготовче судове засідання (а.с. 157 т.1).

Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 29 червня 2021 року зупинено провадження у справі № 542/360/21 до набрання законної сили рішенням у справі № 542/300/21 за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_4 до територіальної громади в особі Новосанжарської селищної ради Полтавського району Полтавської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, ОСОБА_1 , про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування (а.с.186-187 т.1).

Ухвалою суду від 22 листопада 2021 року поновлено провадження у справі та призначено підготовче судове засідання (а.с. 204 т.1).

Ухвалою суду від 12 січня 2022 року зупинено провадження у цивільній справі № 542/360/21 до набрання законної сили рішенням у справі № 542/1672/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ спадкового майна (а.с.241-242, т.1).

28 лютого 2022 року Новосанжарський районний суд ухвалою поновив провадження у справі № 542/360/21 та призначив підготовче судове засідання з повідомленням (викликом) учасників справи (а.с. 4 т.2).

Ухвалою від 26 травня 2022 року відкладено підготовче судове засідання у вказаній справі з повідомленням відповідача про наступне судове засідання шляхом поміщення на веб-сайті «Судова влада України» оголошення про призначення судового засідання у справі (а.с.29 т.2).

20 червня 2022 року суд закрив підготовче провадження та призначив дану справу до судового розгляду по суті ( а.с. 40-41 т 2).

Аргументи учасників справи

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначала, що має на праві приватної власності відповідно до рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 11 грудня 2020 року ј частини квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 22 жовтня 2020 року у неї крім цієї квартири не має більше нерухомого майна.

Місце проживання ОСОБА_1 зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується штампом у паспорті.

Зазначала, що ѕ частини квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , як спадкоємцям за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 та, що у даній квартирі, проживає відповідач - ОСОБА_2 , колишня дружина померлого ОСОБА_5 .

ОСОБА_1 вказала на те, що хоча і зареєстрована у зазначеній квартирі, але вона позбавлена можливості користуватись належним їй майном, а саме: ј частини квартири, та не має можливості проживати в ній, оскільки відповідач - ОСОБА_2 перешкоджає їй, обмеживши доступ до вказаної квартири шляхом встановлення замків та відмовою надати ключі від квартири.

Позивач зазначала, що зареєстрована у цій квартирі, іншого місця реєстрації не має, як і не має іншого житла для проживання. Вказала, що ця квартира є єдиним її житлом.

З огляду на те, що відповідач чинить перешкоди позивачу у праві користування її власністю, ОСОБА_1 звернулась до суду із цим позовом про усунення перешкод у користуванні відповідною квартирою та зобов`язання ОСОБА_2 не чинити перешкоди у користуванні квартирою й видачі їй ключів від квартири.

Своєю ухвалою від 16 березня 2021 року Новосанжарський районний суд Полтавської області встановлював відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня отримання копії даної ухвали для надання відзиву на позов разом з усіма доказами.

Копія ухвали суду про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі надсилались на зареєстровану адресу відповідача, яка на момент відкриття провадження у справі була встановлена як: АДРЕСА_2 (а.с. 30). Однак рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення з відповідною ухвалою, копією позовної заяви та судовою повісткою, повернулось до суду із зазначенням причини невручення «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 36-63 т. 1).

З огляду на положення пункту 5 частини 6 статті 272 ЦПК України, ухвала суду про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі є врученою.

Своїм правом подати відзив на позовну заяву відповідач не скористалась.

22 квітня 2021 року від представника відповідача до суду надійшли письмові пояснення, відповідно до яких представник просив відмовити у задоволенні позовних вимог з огляду на наступні обставини (а.с.88-91 т. 1).

У поясненнях зазначено, що відповідач ОСОБА_2 , є спадкоємицею за законом спадщини, яка відкрилась, після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 чоловіка ОСОБА_5 .

Право власності ОСОБА_5 на ѕ частини квартири АДРЕСА_3 , як спадкоємця після померлого ОСОБА_6 , підтверджується рішенням Новосанжарського районного суду Полтавської області від 23.10.2014 у справі №542/1556/14-ц.

У вказаній квартирі відповідач - ОСОБА_7 проживала разом із чоловіком ОСОБА_5 з 2008 року до моменту його смерті, та продовжує проживати по теперішній час, на підтвердження чого надала до суду акт обстеження місця проживання від 17.07.2020.

Вказано на відсутність достатніх правових підстав для виникнення у позивача права власності на частину спірної квартири та на те, що рішення Новосанжарського районного суду від 11.12.2020 у справі № 542/1429/20, яким за ОСОБА_1 визнано право власності на ј частини квартири, оскаржується в апеляційному порядку.

Акцентовано увагу на тому, що протягом тривалого часу позивач не здійснювала дії, спрямовані на утримання житла. Вимога позивача щодо вселення в квартиру втручається у можливість належного використання ОСОБА_2 квартири, яка є її єдиним місцем проживання. Відповідна квартира з урахуванням її технічних характеристик не розрахована для використання на дві сім`ї. ј частини житлової площі квартири відповідає 7,65 кв. м., що значно менше встановленої статтею 47 ЖК УРСР норми жилої площі на одну особу. Отже, фактичне вселення позивача у квартиру є неможливим.

Третя особа ОСОБА_4 , своїм правом надати письмові пояснення щодо позовних вимог не скористалась, надала до суду заяву 31 березня 2021 року, в якій пояснила, що не створювала позивачу перешкод у користуванні квартирою (а.с. 69 т. 1).

Позивач в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Відповідач та її представник проти задоволення позову заперечували та просили відмовити у повному обсязі, вказавши що відповідач не має заперечень в наявності прав у ОСОБА_1 як власника ј частини квартири володіти та розпоряджатись цим майном. Поряд з цим вказали, що спільне користування майном не можливе з огляду на наявність конфлікту між сторонами. Вказано на незручність у можливому користуванні квартирою одночасно двома особами - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Третя особа ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилась, хоча про час, дату та місце судового засідання повідомлялась належним чином (а.с. 45 т.2), надала до суду заяву про розгляд справи без її участі (а.с. 176 т.1).

Частиною 1 статті 223 ЦПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

З огляду на викладене, суд вирішив розгляд справи здійснювати за даної явки та на підставі документів, наявних в матеріалах справи.

Суд, заслухавши пояснення позивача, відповідача та його представника, вивчивши та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступне.

Обставини справи, встановлені судом

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 11 грудня 2020 року у справі № 542/1429/20 за ОСОБА_1 визнано право власності на ј частину квартири АДРЕСА_3 , як за спадкоємицею за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 матері ОСОБА_8 (а.с. 9 т. 1).

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 09.02.2021, індексний № 243541241, 03 лютого 2021 року на підставі вказаного рішення суду державним реєстратором Виконавчого комітету Новосанжарської селищної ради прийнято рішення про державну реєстрацію приватної спільної часткової власності за ОСОБА_1 на 1/4 квартири, яка має загальну площу 53 кв. м., житлову площу 30, 6 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 13 т. 1).

Судом встановлено, що до державної реєстрації права власності на ј частини відповідної квартири, позивач ОСОБА_1 не мала у власності іншого нерухомого майна, в тому числі, придатного для проживання в ньому, на підтвердження чого позивачем надано Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, номер довідки 229211265 від 22.10.2020 (а.с. 14).

ОСОБА_2 оскаржила в апеляційному порядку рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області у справі № 542/1429/20 від 11 грудня 2020 року.

Однак, постановою Полтавського апеляційного суду від 17 травня 2021 року у справі № 542/1429/20 апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а оскаржуване рішення суду, відповідно до якого за ОСОБА_1 визнано право власності на ј частину спірної квартири, - без змін (а.с. 154-156 т.1).

Крім цього, з матеріалів справи вбачається, що відповідно до рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 23 жовтня 2014 року у справі № 542/1556/14-ц за ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , було визнано право власності на ѕ частини квартири АДРЕСА_3 , як за спадкоємцем за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 батька ОСОБА_6 (а.с. 98-101 т. 1).

Однак, ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про смерть від 02 липня 2020 року серії НОМЕР_1 (а.с. 97 т. 1).

З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 18.02.2021, номер інформаційної довідки 244958371, встановлено, що на спірну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстроване право приватної власності на 1/4 частини такої квартири за ОСОБА_1 та 3/4 частини за ОСОБА_6 на підставі рішення Новосанжарського районного суду від 05.11.2007 (а.с. 107-108 т. 1 ).

В подальшому, як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 22.02.2022, номер інформаційної довідки 300864362, на підставі свідоцтва про право спадщини за законом серії та номер 78 від 29.01.2022, виданого Новосанжарською державною нотаріальною конторою, прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 63136890 від 29.01.2022, а саме: зареєстровано право приватної спільної часткової власності на ѕ частини квартири АДРЕСА_3 , за відповідачкою ОСОБА_2 (а.с. 38а т. 2).

Отже, спірна квартира по АДРЕСА_1 , належить на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_1 (1/4 частини квартири) та ОСОБА_2 (2/3 частини квартири).

З огляду на те, що з моменту реєстрації свого права власності на ј частини квартири ОСОБА_1 не змогла нею користуватись та вселитись у цю квартиру, у зв`язку з тим, що відповідач чинить перешкоди щодо такого вселення, не надає ключі від вхідних дверей квартири, ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом.

Надаючи оцінку позовним вимогам, суд виходить з наступного.

Норми права, які підлягають застосуванню

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частини 1, 2 статті 12 ЦПК передбачають, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Згідно з частиною 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до статті 21 Конституції України, усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними

Згідно зі статтею 24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

За приписами статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Стаття 47 Конституції України передбачає, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Стаття 317 ЦК України встановлює, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з частиною першою статті 316 ЦК України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до частини 1 статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Нормою частини першої статті 321 ЦК України гарантовано, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Згідно з частиною 1 статті 346 ЦК України, право власності припиняється у разі: відчуження власником свого майна, відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викупу пам`яток культурної спадщини; примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиції; конфіскації; припинення юридичної особи чи смерті власника; визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави.

Відповідно до частини 1 статті 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Також, стаття 150 ЖК УРСР встановлює, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Статтею 391 ЦК України встановлено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Пунктом 33 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року передбачено, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Висновки щодо правозастосування

Надаючи оцінку викладеним обставинам з урахуванням зазначених норм чинного законодавства, суд виходить з наступного.

З процитованих вище норм чинного законодавства можливо дійти висновків про те, що зазначені норми матеріального права визначають право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Судом встановлено, що спірна квартира по АДРЕСА_1 , належить на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_1 (1/4 частини квартири) та ОСОБА_2 (2/3 частини квартири).

Поряд з цим, як вбачається з досліджених інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, право власності ОСОБА_1 на ј частини зазначеної квартири зареєстроване 03 лютого 2021 року, в той час як право власності на 2/3 частини цієї квартири за ОСОБА_2 зареєстроване пізніше - 29 січня 2022 року.

З моменту державної реєстрації свого права власності на ј частини квартири ОСОБА_1 намагається вселитись у квартиру, однак доступу до неї вона не має, а відповідач в добровільному порядку відмовляється усунути ці обставини та передати їй ключі, чим порушуються права та законні інтереси позивача з частині можливості користування квартирою.

Викладені обставини підтверджуються тим, що позивач зверталась до відповідача із заявою про надання доступу до квартири 25.10.2020 (а.с. 21 т.1).

В подальшому відповідно до заяви, адресованої Новосанжарському відділу поліції, повідомила про вчинення щодо неї протиправних дій особами чоловічої статі в 17 год.00 хв. 25.10.2020 на площадці другого поверху біля квартири АДРЕСА_3 (а.с. 18), яка була прийнята та зареєстрована 25.10.2020 в журналі єдиного обліку на № 5676 (а.с. 20 т. 1).

Судом встановлено, що за наслідками перевірки зазначеної заяви позивача 24.11.2020 Новосанжарським відділенням поліції складена відповідь № 6716/115/123/01-2020, за змістом якої повідомлено про наявність цивільно-правового спору, тому по даному факту рекомендовано звернутись із цивільним позовом до суду (а.с. 19 т. 1).

Повторно із заявою-претензією до відповідача про надання доступу до спірної квартири позивач зверталась 27.04.2021 (а.с. 140 т. 1), однак доступу до квартири так і не отримала.

В судовому засіданні відповідач та її представник підтвердили, що доступу до квартири відповідач не надавала та ключів від вхідних дверей не передавала й визнала, що вона заперечує проти вселення ОСОБА_1 до вказаної квартири, оскільки вважає це неможливим з огляду на ймовірне виникнення конфліктів, фактичну неможливість користуватись однією квартирою двома сім`ями, занадто малою житловою площею для користування позивачем з огляду на те, що вона має у власності лише ј частини цієї квартири.

Однак суд зазначає, що позивачу як власнику ј частини такої квартири належить право володіння, користування та розпорядженням таким майном, незважаючи на розмір цього майна. Звернувшись з відповідним позовом до суду ОСОБА_1 вважала за можливе користуватись відповідною часткою в спільному майні квартирі, незважаючи на те, що площа такої квартири відповідно до її частки буде дорівнювати 13,25 кв. м. загальної площі, та 7,65 кв. м. житлової площі.

З пояснень відповідача встановлено, що з позовом про визнання позивача такою, що втратила право користування квартирою, вона не зверталась.

Крім цього, вказуючи на те, що частка позивача у власності на квартиру є незначною, з огляду на що користування такою квартирою буде незручним, своїм правом співвласника, передбаченим статтею 365 ЦК України, щодо звернення до суду із позовом про припинення права особи на частку у спільному майні відповідач не зверталась.

Зазначаючи про те, що відповідна квартира з урахуванням її технічних характеристик не розрахована для використання на дві сім`ї, доказів на підтвердження цих обставин з посиланням саме на технічні характеристики, відповідач не надала.

Фактична неможливість спільного проживання із ОСОБА_1 відповідачем обґрунтована лише можливістю виникнення між особами конфліктів, що не є підставою для порушення права власника на користування своєю часткою в майні.

Вказуючи на неможливість спільного користування спірною квартирою, та наявність спору щодо її користування, відповідач поряд з цим не скористалась своїм правом подати зустрічний позов або звернутись до суду з іншим позовом про визначення порядку користування квартирою.

Суд зазначає, що з огляду на положення статті 47 Конституції України, ОСОБА_1 не може бути позбавлена житла, зважаючи на те, що вказана частка у квартирі, є її єдиним житлом, що належить їй на праві власності, а іншої нерухомості, яка б належала їй і в якій вона б могла проживати, судом не виявлено, а відповідачем не доведена її наявність.

Враховуючи встановлені обставини та оцінивши в сукупності досліджені докази, суд приходить до висновку, що відповідач перешкоджає позивачу у вільному користуванні нерухомим майном, співвласником якого вона є, чим порушуються права та законні інтереси позивача на вільне користування власністю.

Частиною другою статті 5 ЦПК України встановлено, що у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Разом з тим, способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у частині другій статті 16 ЦК України, до яких належить: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Застосування конкретного способу захисту права залежить як від захисту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Захист порушеного права має бути ефективним.

Відповідно до абзацу 12 частини другої статті 16 ЦК України, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом, чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до статті 8 Загальної декларації з прав людини 1948 року, кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй Конституцією або законом.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права та бути адекватним наявним обставинам і виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Отже, суд вважає, що вимоги позивача про вселення та усунення перешкод в користуванні квартирою, є тим допустимим та законним способом захисту його порушених прав та інтересів.

Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно дослідивши наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позов підлягає задоволенню.

Порушене право позивача підлягає захисту шляхом усунення перешкод в користуванні ОСОБА_1 квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом вселення її до вказаної квартири, а також зобов`язання відповідача не чинити перешкод ОСОБА_1 у користуванні квартирою та зобов`язання надати ключі від вхідних дверей цієї квартири.

На підставі викладеного, керуючись статтями 259, 263-265, 268 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Цивільний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_4 , про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення, зобов`язання вчинити дії - задовольнити.

Усунути ОСОБА_1 перешкоди у користуванні квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності (розмір частки ј) шляхом вселення її до вказаної квартири.

Зобов`язати ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у користуванні квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності (розмір частки ј) та зобов`язати надати ключі від вхідних дверей цієї квартири.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи до Полтавського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ;

відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ;

представник відповідача: адвокат Яресько Наталія Володимирівна, місце здійснення адвокатської діяльності: АДРЕСА_4 ;

третя особа: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_4 , АДРЕСА_5 .

Повний текст рішення складений 08 серпня 2022 року.

Суддя О.О. Шарова-Айдаєва