КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22-ц/824/117/2022 Головуючий у 2 інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

судді-доповідача Голуб С.А.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Таргоній Д.О.,

за участі секретаря судового засідання Сакалоша Б.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суд ум. Києва від 02 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року позивач звернувся до суду першої інстанції з вказаним позовом, посилаючись на те, що він є власником квартири АДРЕСА_1 , з 15 липня 2019 року. Однак відповідач чинить позивачу перешкоди у володінні та користуванні майном, оскільки двері квартири не відчиняє, самостійно не вживає заходів щодо зняття з реєстрації та звільнення квартири.

На підставі викладеного в позові, позивач просив суд усунути перешкоди у користуванні майном шляхом визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, зокрема квартиро. АДРЕСА_1 , а також зобов`язати Дніпровську районну в м. Києві державну адміністрацію зняти ОСОБА_1 з реєстраційного обліку в квартирі АДРЕСА_1 .

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 02 грудня 2019 року позов задоволено частково.

Усунуто перешкоди у користуванні квартирою ОСОБА_2 шляхом визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що розташовано за адресою: АДРЕСА_2 .

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що спірна квартира належала йому на праві власності і на підставі Договору дарування, посвідченого 09 серпня 2013 року приватним нотаріусом КМНО Анісовою H.A. за реєстровим № 1351, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 00.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 06 лютого 2015 року у справі №755/24747/14-ц з відповідача на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» була стягнута заборгованість за договором кредиту та судові витрати всього на суму 152759,69 грн.

31 липня 2019 року Київським апеляційним судом по зазначеній справі було скасовано ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 07 серпня 2017 року про поновлення ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» строку на пред`явлення до виконання виконавчого листа №755/24747/14-ц.

В подальшому право вимоги за кредитним договором перейшло до ТОВ «Вердикт Капітал».

На підставі заяви ТОВ «Вердикт Капітал», 05 лютого 2019 року приватним нотаріусом Кондратюк B.C. вчинено виконавчий напис за змістом якого, приватний нотаріус пропонує звернути стягнення з відповідача, який є боржником за кредитним договором № 23-512/08-А від 21 липня 2008 року, укладеним із ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником всіх прав та обов`язків якого, на підставі договору про відступлення прав вимоги за договорами застави є ТОВ «Вердикт Капітал».

15 липня 2019 року поза волею відповідача відбувся перехід права власності на спірну квартиру позивачу ОСОБА_2 на підставі Свідоцтва, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Куксовою М.С. відповідно до ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження» на на підставі Акта про проведені електронні торги, затвердженого приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Телявським А.М. 21 червня 2019 року, за реєстровим № 3501.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 27 грудня 2019 року було визнано виконавчий напис нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

Станом на час відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом нотаріуса та реалізації спірної квартири, в ній постійно проживала і мала право користування житлом малолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Спірна квартира була і залишається для апелянта та членів його сім`ї, в тому числі і дитини, єдиним місцем проживання. Місце проживання дитини також зареєстроване у встановленому законом порядку. Проте, приватний виконавець не запитав попередньої згоди органу опіки та піклування на реалізацію нерухомого майна, право користування яким мають діти, і з порушенням закону передав спірну квартиру на примусову реалізацію, що підтверджується листом Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації № від 31 липня 2019 року.

На підставі викладеного в апеляційній скарзі, ОСОБА_1 просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

В порядку визначеному ст. 360 ЦПК України на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_2 в якому зазначено, що оскаржуване рішення суду є законним та обґрунтованим, а тому не можу бути скасовано з підстав, що зазначені в апеляційній скарзі.

Окрім того, в поданому відзиві на апеляційну скаргу зазначає, що відомості скаржника про те, що оскаржуване рішення порушує права малолітніх дітей, які зареєстровані у квартирі є недостовірними, оскільки оскаржуване рішення суду на час подання апеляційної скарги вже виконане. Окрім того, малолітня дитина не мала частки у власності щодо спірного нерухомого майна, а тому жодні майнові права дитини не порушені.

Також зазначає, що права дитини щодо користування спірним нерухомим майном вирішуються в іншому позовному провадженні, а тому не можуть бути предметом розгляду даної справи.

Постановою Київського апеляційного суду від 15 липня 2020 року оскаржуване рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Постановою Верховного Суду від 08 вересня 2021 року скасовано постанову Київського апеляційного суду від 15 липня 2020 року та направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 04 жовтня 2021 року справу було призначено до розгляду.

ОСОБА_1 в судовому засідання наполягав на задоволенні апеляційної скарги.

ОСОБА_2 заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення враховуючи наступне.

Під час розгляду справи встановлено, що з 15 липня 2019 року ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Куксовою М.С. відповідно до статті 63 Закону України «Про виконавче провадження», та на підставі акта про проведення прилюдних торгів, затвердженого 21 червня 2019 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Телявським А. М. за реєстровим № 3501.

Відповідно до відомостей із електронного реєстру територіальної громади м. Києва від 27 вересня 2019 року ОСОБА_1 зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1 .

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 27 грудня 2019 року у справі № 755/6436/19 позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», треті особи: приватний нотаріус Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Кондратюк В.С., приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Телявський А.М., про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, задоволено.

Визнано виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Кондратюком В.С. 05 лютого 2019 року, зареєстрований в реєстрі за № 202, про звернення стягнення з ОСОБА_1 , який є боржником за кредитним договором від 21 липня 2008 року № 23-512/08-А, укладеним між ним та Відкритим акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит», перейменованим на Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником всіх прав та обов`язків якого на підставі договору про відступлення прав вимоги за договором застави, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юдіним М.А. 15 листопада 2018 року за реєстровим № 667, є Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», таким, що не підлягає виконанню.

Рішення набрало законної сили.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 13 лютого 2020 року у справі № 755/24747/14-ц заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» про заміну сторони виконавчого провадження залишено без задоволення.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов частково виходив з того, що відповідач не визнає законність набуття права власності позивачем на спірне майно та на даний час користується їм, й відповідно чинить перешкоди позивачу у користуванні правом власності.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки таких висновків суд дійшов на порушення процесуального права, яке полягає в тому, що судом неповно з`ясовані обставини,які мають значення для справи,а ті обставини, які суд вважав встановленими не підтверджені належними доказами. Зроблені судом висновки не відповідають фактичним обставинам справи.

Зазначені порушення процесуального права, потягли порушення та невірне застосування судом норм матеріального права, з огляду на що рішення суду першої інстанції не можливо визнати законним та обгрунтованим і відповідно до ст.376 ЦПК України рішення підлягає скасуванню, з огляду на таке.

Спір з приводу користування квартирою АДРЕСА_1 виник між її новим власником ОСОБА_2 , якому ця квартира належить на праві власності відповідно до свідоцтва про право власності від 15 липня 2019 року, та ОСОБА_1 , який зареєстрований у цій квартирі та був її власником до проведення прилюдних торгів.

Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до положень цих норм, власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

У разі, коли право власності на житло переходить до нового власника житла, новий власник має право вимагати визнання колишнього власника майна таким, що втратив право користування житловим приміщенням. При цьому втрата права користування житловим приміщенням є наслідком припинення права власності на житлове приміщення колишнього власника житла (ст. 346 ЦК України).

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Статтею 5 ЦПК України визначені способи захисту,які застосовуються судом під час здійснення правосуддя.

Захист цивільних прав - це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права.

Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника (особу,яка порушила ці права).

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений в ст. 16 ЦК, згідно п.1 ч.2 якої одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що рівною мірою означає як наявність права, так і його відсутність або і відсутність обов`язків.

Тобто, за змістом зазначеної норми обрання способу захисту свого порушеного права та права визначення предмету та правових підстав позову, законом передбачено виключно позивачеві і суд без його згоди не може їх змінити.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Згідно ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно роз`яснень, викладених в пленумі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 34 постанови від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (ст. Конституції України, ст.41 Конституції України, ст. 316-319 ЦК України), то власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом (ч. 1 ст. 346 ЦК України), що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення із зняттям останнього з реєстрації.

Як вбачається із матеріалів справи, звертаючись до суду з позовом про визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою власником якої він є, позивач правовими підставами позову визначає норми Цивільного законодавства, які регламентують, в цілому, загальне право власника на користування належним йому майном та усунення перешкод в його користуванні.

Між тим, свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач створює позивачу перешкоди у користуванні квартирою, оскільки добровільно не виселяється, не передає ключі від квартири.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач необхідність визнання відповідача таким, що втратив право користування пояснював тим, що він, як власник квартири, має на меті в подальшому наміри виселити відповідача із квартири, але оскільки останній зареєстрований в квартирі, то позивач не має іншого шляху для усунення перешкод, як визнання відповідача таким, що втратив право користування та зняття його з реєстраційного обліку.

Відповідач ніколи не втрачав зв`язок зі спірною квартирою, проживає в ній, в судовому порядку домігся визнання недійсним виконавчого напису нотаріусу, який став підставою для звернення приватним виконавцем стягнення на спірну квартиру.

При цьому слід зазначити що, позивач,як новий власник при добросовісному набутті нерухомого майна мав знати про наявність прав відповідача та членів його сім`ї на користування квартирою, їх реєстрацію в ній та мав бути готовим нести певні правові ризики.

Факт переходу права власності на квартиру до іншої особи не є безумовною підставою для визнання осіб, які там проживають та зареєстровані, такими що втратили право користування нею.

Статтями 41,47 Конституції України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності визнання осіб такими, що втратили право користування ним є фактичним втручанням у право на житло згідно з статтею 8 Конвенції, і таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету.

У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) сформулювала висновки про основні принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, у справах з приводу користування житловими приміщеннями.

Так, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умови, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити особливі обставини в справі, яка переглядається та які, безумовно, мають важливе юридичне значення для правильного вирішення спору - а саме факт набуття відповідачем квартири за договором дарування у 2013 році, а не за кредитні кошти, проживання відповідача на відповідній правовій підставі в спірній квартирі.

Крім того, колегія суддів оцінила доводи сторін щодо співмірності втручання у мирне володіння майном з урахуванням правових висновків, викладених у вказаних постановах Верховного Суду та рішеннях ЄСПЛ, і виходила з того, що із пояснень позивача в судовому засіданні при розгляді апеляційної скарги вбачається, що він має на праві власності іншу квартиру в якій проживає разом із сім`єю. Разом із тим, відповідач не має іншого житла.

Таким чином, у разі задоволення позову не буде дотриманий баланс між захистом права власності позивача на квартиру та права користування цією квартирою відповідачем, який не є членом його сім`ї, проте зареєстрований у цій квартирі.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції, не можливо визнати законним та обгрунтованим воно підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового судового рішення про відмову ОСОБА_2 в задоволені позовних вимог.

Згідно ст.376 ЦПК підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; недоведеність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладені норми права та доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що оскаржуване рішення суду ухвалено з порушенням норм процесуального права, а тому підлягає скасуванню судом апеляційної інстанції з підстав, що зазначені в апеляційній скарзі, таким чином, апеляційну скаргу слід задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суд ум. Києва від 02 грудня 2019 року в частині задоволених позовних вимог у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зобов`язання вчинити певні дії скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити.

В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржувалось та судом апеляційної інстанції не переглядалось.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 17 червня 2022 року.

Суддя-доповідач

Судді: