Єдиний унікальний номер 219/3866/21
Номер провадження 22-ц/804/452/22
Єдиний унікальний номер 219/3866/21
Номер провадження 22-ц/804/452/22
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2022 року Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Халаджи О.В.

суддів: Кішкіної І.В., Новікової Г.В.,

секретар Кіпрік Х.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмут апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 05 листопада 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України, Донецької обласної прокуратури, третя особа Головне управління Державної казначейської служби України в Донецькій області про стягнення моральної шкоди (суддя першої інстанції Худіна О.О., повний текст рішення складено 15 листопада 2021 року),

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Артемівського міськрайонного суду Донецької області з позовом до Держави України, Донецької обласної прокуратури, третя особа Головне управління Державної казначейської служби України в Донецькій області про стягнення моральної шкоди. Просив суд зобов`язати Управління Державного казначейства України у Донецькій області, незалежно від вини посадових осіб Донецької обласної прокуратури відшкодувати ОСОБА_1 за рахунок коштів державного бюджету моральну шкоду в сумі 234 000 гривень, та додатково кожний податок, який може бути нарахований на цю суму, в якості компенсації моральної шкоди за надмірне здійснення досудового розслідування.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 05 листопада 2021 року в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до Держави України, Донецької обласної прокуратури, третя особа Головне управління Державної казначейської служби України в Донецькій області про стягнення моральної шкоди відмовлено.

Із вказаним рішенням суду не погодився позивач, та подав апеляційну скаргу, вважає, що висновки суду першої інстанції на підставі яких відмовлено в задоволені позову вказують на неправильність тлумачення положень статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року.

В обґрунтування доводів скарги позивач зазначає, що у судовому засіданні суду першої інстанції ним було надано пояснення щодо завданої моральної шкоди протягом досудового розслідування, коли починаючи з 2016 року до 2021 року, слідчий СВ прокуратури Донецької області намагався покласти свої зусилля для того, що б приховати вчинення тяжкого злочину співробітниками УСБ України в Черкаській області шляхом нанесення тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Також зазначає, що суд першої інстанції у своєму рішенні не спростовує факт порушення права позивача на ефективне досудове розслідування впродовж «розумного строку».

ОСОБА_1 наголошує на тому, що надмірна тривалість кримінального провадження, призвели до його моральних страждань, зумовлених тривалістю невизначеністю спірних правовідносин, необхідністю заявляти неодноразові вимоги до органів досудового розслідування виконати їх посадові обов`язки, неможливість здійснювати звичайну щоденну діяльність, перебуванні у напруженому психологічному стані та усвідомленням того, що винні особи уникають відповідальності, завдяки тому, що слідчий фактично знищив за чотири роки досудового розслідування всі докази причетності фігурантів вчинення злочинних дій, що потягне закриття кримінального провадження.

ОСОБА_1 просив рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 05 листопада 2021 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Від учасників справи відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Позивач у судовому засіданні в режимі відеоконференції підтримав доводи апеляційної скарги, просив позовну заяву задовольнити в повному обсязі.

Представник Головного управління Державної казначейської служби України у судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував та просив залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Представник Донецької обласної прокуратури у судове засідання не з`явився, про час, дату, та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд апеляційної інстанції не повідомив (а.с.180-181).

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Судом першої інстанції встановлено, що 03.10.2016 року на підставі ухвал слідчих суддів за заявою ОСОБА_1 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001034 внесено відомості за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 365, ч. 3 ст. 371, ч. 2 ст. 373, ч. 1 ст. 122 КК України, та розпочато досудове розслідування, яке здійснювалося прокуратурою Донецької області. Вказане кримінальне провадження неодноразово закривалося на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України за відсутністю у діях співробітників УСБ України в Черкаській області складу кримінальних правопорушень. Ухвалами слідчого судді Краматорського міського суду від 19.05.2017 року, 28.09.2017 року, 11.04.2018 року, 26.11.2018 року, 28.05.2019 року, 16.12.2020 року постанови про закриття кримінального провадження скасовувалися через неповноту досудового розслідування. На теперішній час підслідність у кримінальному провадженні № 0001034 визначено за Третім слідчим відділом (з дислокацією у м. Черкаси) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві, у зв`язку з чим вказане кримінальне провадження 18.05.2021 року спрямоване до Черкаської обласної прокуратури для організації подальшого досудового розслідування. На теперішній час остаточне рішення у справі не прийнято.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами факту заподіяння йому моральної шкоди, внаслідок надмірної тривалості досудового розслідування, а також причинного зв`язку між діями посадових осіб відповідачів та настанням будь - яких негативних наслідків.

Апеляційний суд не погоджується з даним висновком суду першої інстанції.

У статті 56 Конституції України проголошено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових

і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини 2 статті 11 ЦК України).

Відповідно до частини першої, пункту 2 частини другої, абзацу другого частини третьої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (частина перша статті 1167 ЦК України).

Аналіз положень статей 11, 23 та 1167 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 березня 2021 року по справі № 638/17962/15 (провадження № 61-9574св20) зазначено, що «за відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органами державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України). Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 лютого 2021 року у справі № 362/15/16-ц (провадження № 61-5805св20) зазначено, що «ефективність національного засобу правового захисту за змістом статті 13 Конвенції не залежить від упевненості в сприятливому результаті провадження. Ефективність має оцінюватися за можливістю виправлення порушення права, гарантованого Конвенцією, через поєднання наявних засобів правового захисту. Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою ЄСПЛ, зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (див. mutatis mutandis $ 67 рішення ЄСПЛ від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції» (Pelissier and Sassi v France); $ 35 рішення ЄСПЛ від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції» (№ 2, Philis v. Greece), заява № 19773/92). Стаття 13 Конвенції не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови. […] Надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 липня 2021 року в справі № 646/7015/19 (провадження № 61-1452св21) зазначено, що «відповідно до статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. За змістом зазначеної статті поряд із негативним обов`язком, на порушення Україною якого позивач не скаржився, держава має позитивні обов`язки гарантувати ефективне використання визначених Конвенцією прав кожному, хто перебуває під її юрисдикцією. Порушення кожного з цих обов`язків є самостійною підставою відповідальності держави. Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (див. mutatis mutandis $ 67 рішення Європейського суду з прав людини від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції» (Pelissier and Sassi v France);$ 35 рішення Європейського суду з прав людини від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції» (№ 2, Philis v. Greece), заява № 19773/92). Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови, наприклад, про встановлення позадоговірної відповідальності з боку держави. Надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір.

Суд першої інстанції визнав наявність порушень розумних строків проведення досудового розслідування, колегія суддів погоджується із таким висновком місцевого суду та вказує, що суд не надав належної оцінки неодноразовому прийняттю слідчими прокуратури постанов про закриття кримінального провадження щодо матеріалів досудового розслідування від 03 травня 2017 року, від 18 серпня 2017 року, від 22 грудня 2017 року, від 27 липня 2018 року, від 22 березня 2019 року, від 13 листопада 2019 року, № 0001034 за ознаками складів кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 365, ч. 3 ст. 371, ч. 2 ст. 373, ч. 1 ст. 122 КК України. Ураховуючи викладене, місцевий суд, встановивши доведеними факти тривалої протиправної бездіяльності посадових осіб відповідача щодо проведення необхідної перевірки заяви ОСОБА_1 про злочин, надмірну тривалість досудового розслідування у кримінальному провадженні за його заявою, неодноразове прийняття слідчими прокуратури рішень про закриття кримінального провадження у спосіб, який для заявника демонструє ігнорування його доводів, не дійшов обґрунтованого висновку про заподіяння позивачу моральної шкоди, визначивши її розмір відповідно до характеру та розміру душевних страждань, з урахуванням вимоги виваженості, розумності і справедливості. При цьому колегія суддів зауважує, що не погоджується з доводами прокуратури про те, що скасування судом процесуальних рішень слідчого (прокурора) про закриття кримінального провадження не є безумовною підставою для висновку про порушенням прав позивача, оскільки у цій справі правовою підставою для відшкодування шкоди є не факт скасування процесуальних рішень, а саме систематичне прийняття відповідних рішень без проведення згідно з вимогами КПК України перевірки заяви ОСОБА_1 про злочин, що свідчить про протиправну бездіяльність посадових осіб відповідача, надмірну тривалість досудового розслідування, що спростовує доводи касаційної скарги».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року в справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19) вказано, що «з урахуванням того, що саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне вказати, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 серпня 2021 року по справі № 200/8310/18 (провадження № 61-14033св20) зазначено, що «відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1174 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем. Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року №460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Такими органами у цій справі є Міністерство внутрішніх справ України (дії посадової особи якого призвели до безспірного стягнення коштів) та Державна казначейська служба України (яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює повернення коштів з державного бюджету). Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року в справі 910/23967/16)».

У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд першої інстанції встановив наявність, щодо надмірної тривалості досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0001034 з жовтня 2016 року, і на день ухвалення судового рішення розслідування не завершене; слідчими суддями Краматорського міського суду Донецької області неодноразово приймалися рішення про визнання бездіяльності слідчих та органів прокуратури незаконною і зобов`язання вчинити певні дії, скасування постанов про закриття вказаного кримінального провадження.

За таких обставин суд не врахував, що систематичність наведених дій та надмірна тривалість кримінального провадження здатні призвести до моральних страждань особи.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Тому з урахування установлених судом обставин справи, зважаючи на вимоги розумності, виваженості і справедливості, колегія суддів стягує на користь позивача 5000 грн. компенсації моральної шкоди з Державного бюджету України.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 05 листопада 2021 року підлягає скасуванню, а позовна заява ОСОБА_1 до Держави України, Донецької обласної прокуратури, третя особа Головне управління Державної казначейської служби України в Донецькій області про стягнення моральної шкоди частковому задоволенню.

Керуючись статтями 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд.

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 05 листопада 2021 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до Держави України, Донецької обласної прокуратури, третя особа Головне управління Державної казначейської служби України в Донецькій області про стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 5000 (п`ять тисяч) гривень компенсації моральної шкоди.

В іншій частині позову відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: О.В. Халаджи

І.В. Кішкіна

Г.В. Новікова

Повний текст судового рішення складено 26 січня 2022 року.

Головуючий-суддя О. В. Халаджи