Справа № 202/7196/20
Номер провадження № 2/708/18/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2022 року

Чигиринський районний суд Черкаської області

в складі:

головуючої - судді Івахненко О.Г.,

при секретарі - Тендітній Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Чигирині в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного Товариства Комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача про стягнення заборгованості.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначає, що відповідач звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, в зв`язку з чим підписав анкету - заяву № б/н від 17 листопада 2006 року.

Договір про надання банківських послуг є договором приєднання згідно ст.634 ЦК України, який складається із анкети - заяви відповідача, «Умов та правил надання банківських послуг» та «Тарифів банку», викладених на банківському сайті: www.ргіvatbank.ua.

Підписом у анкеті - заяві відповідач підтвердив, що він повністю проінформований про умови кредитування в АТ КБ «Приватбанк», які були надані йому для ознайомлення в письмовій формі.

Позивачем зобов`язання за договором про надання банківських послуг виконано у повному обсязі, а саме: надано відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором.

Внаслідок неналежного виконання відповідачем умов договору про надання банківських послуг, заборгованість відповідача перед позивачем станом на 11 жовтня 2020 року становить 62194 гривні 43 копійки, в тому числі: 45015 гривень 94 копійки - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 3081 гривня 83 копійки - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦКУ, 14096 гривень 66 копійок - нарахована пеня.

Тому позивач просить стягнути з відповідача зазначену заборгованість за кредитним договором та понесені судові витрати.

В судове засідання сторони не викликалися.

Відзиву на позов від відповідача не надійшло, а отже він не скористався своїм правом подачі відзиву у встановленим відповідно до ухвали судді про відкриття провадження строк.

Згідно до ч.8 ст.178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В тому числі, суд враховує вимоги ст.80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду.

Суд, дослідивши матеріали справи в порядку спрощеного позовного провадження, приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

В судовому засіданні встановлено, що відповідно до анкети - заяви № б/н від 17 листопада 2006 року, підписаної відповідачем та представником позивача, вказана анкета - заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, складають договір про надання банківських послуг.

Згідно наданого позивачем в позовній заяві останнього розрахунку, заборгованість відповідача перед позивачем станом на 11 жовтня 2020 року становить 62194 гривні 43 копійки, в тому числі: 45015 гривень 94 копійки - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 3081 гривня 83 копійки - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦКУ, 14096 гривень 66 копійок - нарахована пеня.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За змістом статей 626, 628 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 Цивільного кодексу України).

Кредитний договір укладається в письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або декількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ч.1 ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією з сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

17 листопада 2006 року позивачем та відповідачем було підписано Анкету заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «Приватбанк», в якій відповідачем зазначено наступне: «Підписанням цієї анкети - заяви я, відповідно до ст. 634 ЦК України, у повному обсязі приєднуюсь до Умов і Правил надання банківських послуг ПАТ КБ «Приватбанк» (надалі «Умови і Правила»), які розміщені на офіційному сайті банку в мережі «Інтернет» за адресою: privatbank.ua, та разом з Пам`яткою клієнта і Тарифами Банку становлять договір банківського обслуговування.

Згідно ч.1 ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно правового висновку Верховного суду України у справі № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року, «умови надання споживчого кредиту фізичним особам не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі Умови не містять підпису позичальника. Аналогічна позиція була висловлена Верховним Судом України у постановах від 10 червня 2015 року у справі № 6-698цс15, від 01 липня 2015 року у справі №6-757цс15».

Надані позивачем до позовної заяви останнього «Умов та правила надання банківських послуг» та «Витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» не містять підпису позичальника.

Враховуючи викладене, відповідно до ч.4 ст. 263 Цивільного процесуального кодексу України, згідно правового висновку Верховного суду України у справі № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року, надані позивачем «Умови та правила надання банківських послуг» та «Витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» не можна вважати складовими частинами укладеного між позивачем та відповідачем кредитного договору.

Частиною першою статті 638 Цивільного кодексу України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї з сторін має бути досягнуто згоди.

Надана до позовної заяви анкета заява від 17 листопада 2006 року містить лише умову про сплату відсотків за користування кредитними коштами, а саме: базова ставка по кредитному ліміту на момент підписання договору становить 3% на місяць з розрахунку 360 днів на рік, однак не містить умов про сплату пені та штрафів за несвоєчасне повернення кредиту.

Відповідно до правового висновку, який міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року справа №342/180/17, «без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті - заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин».

Крім того, «позивач, обґрунтовуючи право вимоги у частині стягнення пені і штрафів за несвоєчасну сплату кредиту, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилається на витяг з Умов та правил надання банківських послуг, Правила користування платіжною карткою та Тарифи Банку, які викладені на банківському сайті https//privatbank.ua/terms/, як невід`ємні частини спірного договору.

Проте, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Тарифів та витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг Приватбанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема, саме у визначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядку нарахування.

Крім того, роздруківка з сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та Правила споживчого кредитування, що підтверджено і у Постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією з сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк», тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Тарифів та витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредитом, надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують казаних обставин.

Надані позивачем Правила банківських послуг Приватбанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою частиною кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної з сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку в анкеті заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору».

Такий правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати касаційного цивільного суду від 23 жовтня 2019 року у справі №750/896/17-ц (провадження № 62-32833св18).

Згідно правового висновку, який міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 жовтня 2019 року у справі №136/695/17 (провадження № 61-3723св18), «Витяг з Тарифів та Умов правил надання банківських послуг в Приватбанку, що розміщені на сайті: https://www.privatbank.ua та містяться в матеріалах цієї справи, не містять підпису відповідача, а тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання анкети заяви. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Таким чином, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору позивач дотримався умов, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження з споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими АТ КБ «Приватбанк».

Аналогічні висновки відповідають правовій позиції, викладеній у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19)».

Укладений між сторонами договір про надання банківських послуг від 17 листопада 2006 року у вигляді анкети заяви, підписаної сторонами, не містить строку повернення кредиту (користування ним).

Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти у добровільному порядку позивачу не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, суд погоджується, що позивач вправі вимагати захисту своїх порушених прав через суд шляхом зобов`язання виконання боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 23.10.2019 р. у справі № 136/695/17 ( провадження № 61-3723св18)».

Згідно до ч.ч.5, 6 ст.13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Виходячи з викладеного, надані позивачем до позовної заяви останнього «Умови та правила надання банківських послуг» та «Витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» не підписані позичальником і не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

З урахуванням цього, позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» в частині стягнення відповідача заборгованості в сумі 14096,66 грн. у вигляді нарахованої пені, задоволенню не підлягають, оскільки вони не обумовлені умовами кредитного договору.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що 10.01.2018 року відповідач підписав паспорт споживчого кредиту, в якому підтвердив, що отримав та ознайомився з інформацією про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту, наданих виходячи із обраних ним умов кредитування.

Пунктом 3 паспорту споживчого кредиту визначено основні умови кредитування відновлювальної кредитної лінії, шляхом встановлення кредитного ліміту на кредитній картці від 50 000 грн. та до 75 000 грн., наданого на споживчі потреби, та встановлено строк договору і кредитування до 240 місяців, з пільговим періодом, з процентною ставкою за межами пільгового періоду 43,20, та 42,00 відсотків річних.

Відповідно до порядку повернення кредиту, передбаченого п. 5 паспорту споживчого кредиту, встановлено кількість, розмір платежів та періодичність їх сплати.

Згідно з п. 6 вказаного паспорту споживчого кредиту, підписаного відповідачем, визначено, що процентна ставка, яка застосовується при невиконанні зобов`язання щодо повернення кредиту, складає 86,40 %, 84,00%.

Разом з тим, підписаний сторонами року паспорт споживчого кредиту, є тією інформацією, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит (Стандартизована форма), викладений у формі відповідно до Додатку 1 до Закону України «Про споживче кредитування», який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері.

Згідно із п. 1 ч. 1 Закон України «Про споживче кредитування», договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором.

В той же час, ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування» визначає інформацію, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит.

До укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту.

Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг", а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про електронну комерцію") із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті ( ч. 2 ст. 9 Закону).

Частиною 3 ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування» визначено інформацію, що надається кредитодавцем споживачу, також і в разі укладення договору про споживчий кредит у формі кредитування рахунку.

Отже, зважаючи на наявність підписаного сторонами 10 січня 2018 року паспорту споживчого кредиту, який відповідає формі та змісту, визначеного для нього Додатком 1 Закону України «Про споживче кредитування», АТ КБ «ПриватБанк» та відповідач мали намір укласти договір споживчого кредитування.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування», Договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг", а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про електронну комерцію"). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами.

Примірник договору про споживчий кредит, укладеного у вигляді електронного документа та додатки до нього надаються споживачу у спосіб, що дозволяє встановити особу, яка отримала примірник договору та додатків до нього, зокрема шляхом направлення на електронну адресу або іншим шляхом з використанням контактних даних, зазначених споживачем під час укладення договору про споживчий кредит.

Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору (змін до договору) був переданий споживачу, покладається на кредитодавця.

Статтею 12 Закону України «Про споживче кредитування» визначено умови договору про споживчий кредит.

Однак, матеріали справи не містять договору про споживчий кредит, укладеного між сторонами в даній справі після підписання паспорту споживчого кредиту 10.01.2018 року, а додана позивачем до позову Анкета-заява про приєднання до банківських послуг, підписана відповідачем задовго до підписання вказаного паспорту споживчого кредиту - 17.11.2006 року, а відтак Анкета-заява про приєднання до банківських послуг від 17.11.2006 року та Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Умови та правила надання банківських послуг, не є договором про споживчий кредит у розумінні Закону України «Про споживче кредитування».

Отже, паспорт споживчого кредиту відповідно до Закону України «Про споживче кредитування» є інформацією, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит, який повинен відповідати формі, визначеній ст. 13 цього Закону. Включення позивачем паспорту споживчого кредиту в Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку, суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

З огляду на викладене, відсутні правові підстави вважати, що між сторонами був укладений договір споживчого кредиту, а тому позивачем не доведено, що між сторонами досягнуто згоди щодо усіх істотних умов кредитування.

При цьому зазначений Паспорт споживчого кредиту від 10 січня 2018 року неможливо визнати документом, який може підтверджувати умови кредитування, оскільки у вказаному документі передбачено умови кредитування для кредитних карток, проте, з його змісту не вбачається, умови якої саме кредитної картки були погоджені з відповідачем, а згідно з п. 7 вказаного паспорту надана в ньому інформація була актуальною і втратила чинність 25.01.2018 року.

Окрім того, доданий позивачем Паспорт споживчого кредиту складений після підписання відповідачем Анкети-заяви про приєднання до банківських послуг від 17.11.2006 року.

З урахуванням вказаного, Паспорт споживчого кредитування не може вважатися належним доказом на підтвердження позиції банку, оскільки не містить відомостей про обраний відповідачем тип кредитування та умови нарахування відсотків, пені, штрафних санкцій, оскільки містить інформацію, яка стосується кількох типів кредитних карток, до того ж підписаний відповідачем після підписання Анкети-заяви про приєднання до банківських послуг.

Таким чином, даний документ неможливо визнати належним доказом погодження між сторонами кредитного договору, укладеного 17 листопада 2006 року у формі Анкети-заяви про приєднання до банківських послуг, умов кредитування.

Судячи з наданої позивачем довідки про видані відповідачу кредитні картки, термін дії останньої кредитної картки № НОМЕР_1 сплив в серпні 2019 року, тобто, строк її дії станом на час звернення позивача до суду з вказаним позовом 26.11.2020 року - закінчився.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 3-269гс16 зроблено висновок, що «до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій».

В постанові Верховного Суду України від 8 листопада 2017 року у справі № 6-2891цс16 вказано, що «відповідно до частин першої, третьої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку; після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2018 року в справі № 161/15679/15-ц (провадження № 61-765св18) міститься висновок по застосуванню частини першої статті 264 ЦК України та вказано, що з тлумачення цієї норми слідує, що вона пов`язує переривання позовної давності з будь-якими активними діями зобов`язаного суб`єкта (боржника). При цьому не виключається й випадку коли переривання перебігу позовної давності буде відбуватися внаслідок визнання боргу, що здійснюється іншими суб`єктами, якщо на це була виражена воля боржника. Тобто коли боржник виражає свою згодою чи уповноважує на це відповідного іншого суб`єкта».

З виписки по картковому рахунку станом на 12.10.2020 року слідує, що відповідач постійно починаючи з грудня 2006 року і до липня 2019 року користувалася кредитними коштами, періодично знімав грошові кошти з картки та поповняв її, тобто частково самостійно здійснював в добровільному порядку погашення заборгованості перед позивачем, розраховувалася нею в торгівельних мережах тощо.

Тому таке фактичне використання кредитної картки позичальником свідчить про визнання ним наявності між сторонами справи відповідних кредитних правовідносин.

Відповідачем наданий позивачем розрахунок заборгованості не оспорено. Крім того, жодних підтверджень щодо погашення заборгованості відповідачем суду теж не надано.

У відповідності до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Враховуючи викладене, оцінюючи зібрані докази в їх сукупності, суд приходить до обгрунтованого висновку про те, що позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» підлягають до задоволення частково в розмірі 48097 гривень 77 копійок, куди входить сума заборгованості за простроченим тілом кредиту та сума заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит.

Беручи до уваги, що позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» підлягають задоволенню частково, відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути частину судового збору, сплаченого позивачем при зверненні до суду, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що в грошовому еквіваленті становить 1625 гривень 69 копійок.

На підставі викладеного, керуючись ст. 42 Конституції України, Законом України «Про споживче кредитування», ст.ст. ст. ст. 526, 527, 530, 611, 625, 628, 638, 1048, 1049, 1054 ЦК України, ст.ст. 4, 11, 12, 13, 80, 81, 133, 141, 178, 259, 263-265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги Акціонерного Товариства Комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного Товариства Комерційний банк "Приватбанк" (місцезнаходження: 49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 50, ) заборгованість за договором № б/н від 17 листопада 2006 року в розмірі 48097 (сорок вісім тисяч дев`яносто сім) гривень 77 коп., куди входить: 45015 гривень 94 копійки - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 3081 гривня 83 копійки - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит.

В іншій частині позову - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного Товариства Комерційний банк "Приватбанк" (місцезнаходження: 49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 50, ) судовий збір у розмірі 1625 (однієї тисячі шістсот двадцяти п`яти) гривень 69 коп.

Рішення може бути оскаржено до Черкаського апеляційного суду шляхом подання скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя О.Г.Івахненко