Справа № 199/3178/22
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.06.2022 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська

Суддя Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська Авраменко А.М., ознайомившись із матеріалами заяви окремого провадження ОСОБА_1 про встановлення факту наявності у заявника статусу господаря Лозівської територіальної громади Харківської області, -

ВСТАНОВИВ:

10 червня 2022 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська надійшла вищевказана заява окремого провадження, ознайомившись із матеріалами якої, приходжу до наступного висновку на підставі нижчевикладеного.

Так, згідно ст.293 ч.1 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

За змістом ст.293 ч.2, ст.315 ч.1 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, а саме: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Частиною 2 ст.315 ЦПК України передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Згідно ст.294 ч.3 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду.

Нормою ст.10 ч.9 ЦПК України передбачено, що якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

За змістом ст.187 ч.1 ЦПК України суд відкриває провадження у справі за відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження.

Положеннями ст.186 ч.1 п.1 ЦПК України передбачено, що суддя відмовляє у відкриття провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Про відмову у відкритті провадження у справі постановляється ухвала (ч.2 ст.186 ЦПК України).

Відповідно до ст.263 ч.4 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Частинами 5, 6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Аналізуючи зміст заяви окремого провадження, зокрема її прохальної частини, в контексті наведених вище норм законодавства, приходжу до наступного висновку на підставі нижчевикладеного.

Так, згідно ст.293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Орієнтовний перелік таких юридичних фактів, які встановлюються судом, визначено ч.1 ст.315 ЦПК України, однак цей перелік не є вичерпним, оскільки відповідно до ч.2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: 1) факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; 2) встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; 3) заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо). Відсутність хоча б однієї із наведених умов виключає можливість розгляду судом заяви окремого провадження про встановлення факту. При цьому відсутність першої з умов взагалі унеможливлює розгляд судом в будь-якому порядку справи щодо заявленого факту.

Отже, вирішуючи питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, зокрема, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність, тобто суддя повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку, зокрема чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу. Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито, - закриває провадження у ній.

Наведені двома абзацами вище правові висновки суду узгоджуються із правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 27 березня 2019 року по справі №569/7589/17, від 30 січня 2020 року по справі №287/167/18-ц, а також із правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 17 листопада 2021 року по справі №214/1816/20, від 20 грудня 2021 року по справі №499/700/19.

Стосовно заяви окремого провадження ОСОБА_1 та можливості відкриття провадження у цивільній справі за такою заявою, виходжу з наступного.

Так, заявник, звертаючись до суду із даною заявою окремого провадження, просить встановити факт наявності у нього статусу господаря Лозівської територіальної громади Харківської області шляхом підтвердження начебто попереднього визначення такого статусу вироком Лозівського міського народного суду Харківської області від 27 лютого 1989 року. Означеним вироком заявника визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ст.106 ч.1 КК УССР, із призначенням відповідного покарання за завдання легких тілесних ушкоджень потерпілій. Заява мотивована чисельними посиланнями на прийняття нормативно-правових актів щодо відчуження на користь певних осіб певного майна, в тому числі земельних ділянок, фабрики тощо.

Згідно ст.1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальна громада - жителі, об`єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об`єднання жителів кількох сіл, селищ, міст, що мають єдиний адміністративний центр.

За змістом ст.ст.169, 172 ЦК України, ст.140 Конституції України, ст.2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи. Територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов`язки через органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Відповідно до ст.4 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» одним із принципів місцевого самоврядування є виборність.

Положеннями ст.5 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що система місцевого самоврядування включає: територіальну громаду; сільську, селищну, міську раду; сільського, селищного, міського голову; виконавчі органи сільської, селищної, міської ради; районні та обласні ради, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст; органи самоорганізації населення.

За змістом ст.10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст.141 Конституції України сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Обласні та районні ради є органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст, у межах повноважень, визначених Конституцією України, цим та іншими законами, а також повноважень, переданих їм сільськими, селищними, міськими радами. До складу сільської, селищної, міської, районної, обласної ради входять депутати, які обираються жителями села, селища, міста, району, області на основі загального, рівного, прямого виборчого права шляхом таємного голосування.

Відповідно до ст.11 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи.

За змістом ст.12 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст.141 Конституції України сільський, селищний, міський голова є головною посадовою особою територіальної громади відповідно села (добровільного об`єднання в одну територіальну громаду жителів кількох сіл), селища, міста. Сільський, селищний, міський голова обирається відповідною територіальною громадою на основі загального, рівного, прямого виборчого права шляхом таємного голосування в порядку, визначеному законом, і здійснює свої повноваження на постійній основі.

Нормою ст.14 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські, районні в місті (у разі їх створення) ради можуть дозволяти за ініціативою жителів створювати будинкові, вуличні, квартальні та інші органи самоорганізації населення і наділяти їх частиною власної компетенції, фінансів, майна.

Отже, підсумовуючи вищевикладене та аналізуючи зміст прохальної частини заяви ОСОБА_1 , її мотивування в контексті наведених вище норм матеріального та процесуального права, приходжу до висновку, що факт, який просить встановити заявник, не тільки не має для нього чи для будь-якої іншої особи юридичного значення (не зумовлює виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав), а взагалі не може бути встановлений як такий і судом в тому числі з огляду на норму ст.19 Конституції України, оскільки можливість встановлення факту наявності у заявника статусу «господаря» Лозівської територіальної громади Харківської області не передбачена законодавством. Закон чітко визначає вичерпний перелік складових системи органів місцевого самоврядування як представницьких органів, через які територіальна громада реалізує свої права та обов`язки, здійснюючи свою діяльність. Як елемент даної системи «господар» територіальної громади законом, в тому числі Основним, не передбачений, як і не передбачений будь-який інший суб`єкт, який є власником, володільцем територіальної громади, її господарем. Відтак, навіть при ухваленні відповідного бажаного заявником позитивного для нього рішення суду у цивільній справі окремого провадження, таке рішення не буде породжувати для нього та/або для інших учасників цивільних правовідносин жодних правових наслідків. Якщо ж заявник, подаючи дану заяву, мав на увазі встановлення у наявності у нього статусу голови відповідної ради, як представницького органу територіальної громади, то дана посада є виборною, а отже не встановлюється за особою на підставі рішення суду загальної юрисдикції у цивільній справі окремого провадження.

Таким чином, приходжу до висновку про неможливість розгляду даної заяви окремого провадження у судовому порядку, що в свою чергу зумовлює необхідність відмови у відкритті провадження на підставі ст.186 ч.1 п.1 ЦПК України з огляду на положення ст.10 ч.9, ст.294 ч.3 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10, 186, 187, 258-261, 263, 293, 294, 315, 352-355 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

У відкритті провадження у цивільній справі за заявою окремого провадження ОСОБА_1 про встановлення факту наявності у заявника статусу господаря Лозівської територіальної громади Харківської області - відмовити.

Ухвала набирає законної сили в порядку, визначеному ст.261 ЦПК України.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська або безпосередньо до суду апеляційної інстанції апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення ухвали. У разі постановлення ухвали без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання ухвали.

Учасник справи, якому ухвала не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали.

Суддя А.М. Авраменко