Справа № 466/1058/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Єзерський Р.Б.
Провадження № 22-ц/811/4099/21 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючої - судді Ніткевича А.В.,

суддів - Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Матяш С.І.

з участю представника відповідачки ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 адвоката Кунтого Назара Орестовича на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 05 жовтня 2021 року в складі судді Єзерського Р.Б. у справі за позовом Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» до Львівської міської ради, ОСОБА_2 , з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів Головного управління Держгеокадастру м. Львова про визнання незаконним та скасування рішення Брюховицької селищної ради, визнання недійсним державного акту, -

встановив:

У лютому 2015 року позивач Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» (далі ПАТ «Укрзалізниця») звернувся до суду з позовом до Брюховицької селищної ради Львівської області, ОСОБА_2 , третя особа Відділ Держземагенства у місті Львові, про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним державного акта.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Брюховицької селищної ради Львівської області від 26 листопада 2009 року затверджено містобудівне обґрунтування та проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки по зміні цільового призначення та змінено цільове призначення земельної ділянки площею 0,1437 га на АДРЕСА_1 із земель, які були надані для ведення особистого селянського господарства, на землі для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських споруд ОСОБА_2 .

На підставі вказаного рішення Брюховицької селищної ради Львівської області від 26 листопада 2009 року видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №677711 від 18 серпня 2010 року на ім`я ОСОБА_2 .

Для складання документів, що посвідчують право позивача на користування земельними ділянками смуги відведення, в тому числі у смт Брюховичі Львівської області, позивач 03 липня 2008 року уклав угоду із землевпорядною організацією Приватне підприємство «Центр ринкових досліджень» (далі ПП «Центр ринкових досліджень»). При виконанні завдання за договором використовувався План смуги відведення від 1962 року, погоджений із виконкомом ради трудящих Львівської міської ради.

З повідомлення ПП «Центр ринкових досліджень» від 02 жовтня 2013 року позивач дізнався, що складання відповідних правовстановлюючих документів неможливе, оскільки на частині смуги відведення виявлено перетин (накладання) із земельною ділянкою площею 0,1437 га, яка належить ОСОБА_2 , площа перетинання становить 0,0490 га.

Звертав увагу, що рішення органу місцевого самоврядування щодо передачі у власність спірної земельної ділянки суперечить чинному законодавству та порушує права ПАТ «Укрзалізниця» на користування земельною ділянкою для обслуговування залізничного полотна та забезпечення безпеки руху, оскільки земельна ділянка знаходиться у смузі відведення залізниці.

ПАТ «Укрзалізниця» не погоджувало, як проект відведення земельної ділянки, так і акт встановлення та узгодження зовнішніх меж землекористування в натурі, не надавала погодження на вилучення земельних ділянок.

На підставі викладеного позивач ПАТ «Укрзалізниця» просив: визнати незаконним та скасувати пункт 1.1 рішення Брюховицької селищної ради Львівської області від 26 листопада 2009 року № 845; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий ОСОБА_2 на підставі спірного пункту рішення; витребувати у ОСОБА_2 державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий їй на підставі спірного пункту рішення.

Справа розглядалася судами різних інстанцій неодноразово.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Львова від 17 травня

2017 року, яке залишено без змін постановою Апеляційного суду Львівської області від 16 січня 2018 року, у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» до Брюховицької селищної ради, ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог відділ Держземагенства у місті Львові, про визнання незаконним та скасування пункту 1.1 рішення Брюховицької селищної ради від 26.11.2009р. №845, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №677711 від 18.08.2010 - відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 19 лютого 2020 року рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 17 травня 2017 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 16 січня 2018 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Оскаржуваним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 05 жовтня 2021 року позовні вимоги Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця», ОСОБА_2 , з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів: Відділ Держгеокадастру у м. Львові про визнання незаконним та скасування рішення Брюховицької селищної ради, визнання недійсним державного акту задоволено повністю.

Визнано незаконним та скасовано п. 1.1 рішення Брюховицької селищної ради № 845 від 26.11.2009 року.

Визнано недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку, виданого ОСОБА_2 на підставі п. 1.1 рішення Брюховицької селищної ради № 845 від 26.11.2009 року.

Стягнуто солідарно з Львівської міської ради, ОСОБА_2 , на користь Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця судовий збір у розмірі 487 грн. 20 коп.

Рішення суду оскаржила відповідачка ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Кунтий Н.О.

Вважає, що рішення прийняте з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, а висновки суду такими, що не відповідають дійсним обставинам справи.

Суд встановив, що спірна земельна ділянка була передана дідові відповідачки ОСОБА_3 ще у 1956 році, тобто до початку будівництва залізничної гілки. Даною земельною ділянкою дід відповідачки користувався протягом усього існування СРСР та функціонування залізниці. Дана обставина підтверджується випискою з рішення зборів уповноважених колгоспу «Іскра» від 15.02.1991, на яких було вирішено закріпити земельну ділянку в смт. Брюховичі розміром 0,15 га за колгоспним пенсіонером ОСОБА_3 . Отже, ОСОБА_3 , який користувався земельною ділянкою, наданою йому до введення в дію Земельного кодексу України (15.03.1992) скористався передбаченим даною Постановою правом на користування і оформив у встановленому порядку право власності на землю.

Вважає, що суд дійшов помилкового висновку, що земельні ділянки відводились залізниці в користування на підставі Постанови Ради Міністрів СРСР від 27 січня 1962 року №83, Інструкції про норми і порядок відведень земель для залізниць і використання смуги відведення, затвердженою Міністерством шляхів сполучення СРСР від 30 січня 1963 року та норм відведення земель для залізниці 468-74, затверджених постановою Дербуду СРСР від 19 грудня 1974 року №247.

Зауважує, що План смуги відводу датований 1962 роком, тому земельна ділянка не могла відводитись залізниці на підставі нормативно-правових актів, датованих 1963 та 1974 роками, адже на момент затвердження Плану смуги відводу їх ще не існувало. У діючій станом на 1962 рік Постанові Ради Міністрів СРСР від 27 січня 1962 року №83 йдеться лише про вказівку перегляду відповідних інструкцій. Діюча у 1962 році «Інструкція про норми та порядок відводу земель для залізниць та використання смуги відведення», затверджена наказом Міністерства шляхів сполучення СРСР 01 листопада 1955 року, не передбачає розмір смуги відведення шириною 40 м.

Тому, План смуги відводу залізничної колії Рудно-Підбірці не відповідає, ані діючій на момент його затвердження «Інструкції про норми та порядок відводу земель для залізниць та використання смуги відведення», затвердженої Міністерством шляхів сполучення СРСР 01 листопада 1955 року, ані «Інструкції про норми та порядок відводу земель для залізниць та використання смуги відведення» від 30.01.1963, а також діючим на момент звернення до суду нормам щодо ширини смуги відведення.

План смуги відведення, наданий позивачем, не підтверджує право користування залізниці земельною ділянкою у визначеному в такому плані розмірі і не може бути доказом існування відповідного права у позивача.

Суд не встановив, яка саме ширина смуги відведення встановлена законодавством, діючим на момент побудови колії та на момент виникнення спірних правовідносин.

Також, суд не надав жодної оцінки тій обставині, що залізнична колія Рудно-Підбірці побудована у 1958 році без смуги відведення та всупереч генплану. План смуги відведення 1962 року був розроблений вже по факту розташування існуючої залізниці. Більше того, існуюча смуга відведення мала бути розширена рішенням за №612 від 03 липня 1962 року, після чого дане рішення було відмінене 27 жовтня 1962 року рішенням виконкому Львівської обласної ради за №1001 «Про відведення земельних ділянок для виробничих потреб організації області». Позивач не надав доказів скасування рішення виконкому Львіської обласної ради №1001 від 27 жовтня 1962 року.

Зазначає, що матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували порушення прав чи охоронюваних законом інтересів позивача АТ «Українська залізниця», оскільки для таких висновків мають бути надані належні та допустимі докази, які б безперечно вказували, яка саме земельна ділянка відноситься до земель залізничного транспорту, де проходить її межа, чи порушена межа цієї земельної ділянки відповідачем. Такі докази можуть підтверджуватись висновком експерта чи спеціаліста.

Суд не надав жодної оцінки тому факту, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що АТ «Українська залізниця» не мало об`єктивної можливості довідатись про те, що їх право порушене ще у 2004 році, адже вперше право власності на спірну земельну ділянку було оформлене на ОСОБА_3 на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку ЛВ №080807, виданого 05.04.2004 Відділом приміських земель Львова. Позов Залізниці було подано лише у 2015 році, тобто зі спливом строку позовної давності.

Просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 05 жовтня 2021 року та прийняти нове, яким у задоволенні позовних справ Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» відмовити.

21 березня 2022 року від Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» надійшов відзив на апеляційну скаргу.

У відзиві зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим, ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права на основі наявних у справі матеріалів, а доводи апеляційної скарги є безпідставними і такими, що суперечать дійсним обставинам справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідачки ОСОБА_1 на підтримку доводів скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що право позивача на спірну земельну ділянку було порушено, а Брюховицька селищна рада Львівської області не мала законних повноважень розпоряджатися землями такої категорії, та не могла передавати ці землі у приватну власність, розпоряджатися зазначеною земельною ділянкою, не з`ясувавши при цьому, чи вилучалась така у встановленому порядку у позивача, зважаючи на те, що право на дану земельну ділянку у залізниці виникло з моменту побудови залізничної колії у 1958 році, згідно з Планом смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці в адміністративних межах Львова від 4 км + 850 м до 11 км + 106 м, розробленим Проектною організацією «Дорпроект» Південно-Західної залізниці у 1962 року та які з 1958 року з володіння Львівської залізниці не вилучалися. Крім того, спірні землі, які відносяться до захисних смуг залізничної колії, за будь яких умов не можуть передаватися у власність громадян для будівництва, оскільки це суперечить вимогам чинного законодавства та становить небезпеку як для людей, так і для експлуатації залізниці.

З огляду на наведене, суд вважав позовні вимоги про визнання незаконним та скасування п. 1.1 рішення Брюховицької селищної ради №845 від 26 листопада 2009, а саме надання для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських споруд гр. ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,1437га по АДРЕСА_1 , яка перетинається з смугою відведення АТ «Укрзалізниця» та належить АТ «Укрзалізниця» на праві постійного користування - обгрунтованими, які слід задовольнити, а також дійшов висновку про необхідність визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку, виданого ОСОБА_2 на підставі п. 1.1 рішення Брюховицької селищної ради №845 від 26 листопада 2009, який видавався на підставі рішення Брюховицької селищної ради №845 від 26 листопада 2009, яке судом скасовано та визнано незаконним.

Щодо заяви відповідача про застосування позовної давності суд зазначив, що оскарження рішення Брюховицької селищної ради №845 від 26 листопада 2009 року відбулося в межах строку загальної трирічної позовної давності, з моменту коли позивач дізнався про таке рішення, а саме з листа ПП «Центр Ринкових досліджень» від 02.10.2013 №357/1, який виконував для позивача роботи із землеустрою для складання документів, що посвідчують право користування земельними ділянками смуги відведення, відповідно до договору від 03.07.2008, з даним позовом позивач звернувся до суду 17.02.2015, тобто в межах строку загальної трирічної позовної давності. Матеріалами справи не підтверджено та відповідачем не доведено, що «Львівська залізниця» могла раніше отримати інформацію про порушення свого права на землекористування.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на таке.

Згідно із частиною першою статті 84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

Відповідно до пункту б частини четвертої статті 84 ЗК України до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать: землі під державними залізницями, об`єктами державної власності повітряного і трубопровідного транспорту.

Згідно із частиною першою, другою статті 6 Закону України «Про залізничний транспорт» землі, що надаються в користування для потреб залізничного транспорту, визначаються відповідно до ЗК України та Закону України «Про транспорт».

Згідно із ч. 1 ст. 11 ЗУ «Про транспорт» землями транспорту визнаються землі, надані в користування підприємствам і організаціям транспорту згідно із ЗК України, для виконання покладених на них завдань щодо експлуатації, ремонту, вдосконалення і розвитку об`єктів транспорту.

Частиною 2 ст. 6 ЗУ «Про залізничний транспорт» встановлено, що до земель залізничного транспорту належать землі смуг відведення залізниць під залізничним полотном та його облаштуванням, станціями з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв`язку, водопостачання, каналізації; під захисними та укріплювальними насадженнями, службовими, культурно-побутовими будівлями та іншими спорудами, необхідними для забезпечення роботи залізничного транспорту.

До земель залізничного транспорту належать землі, надані в користування підприємствам і організаціям залізничного транспорту відповідно до чинного законодавства України. До складу цих земель входять землі, які є смугою відведення залізниць, а саме землі, надані під залізничне полотно та його облаштування, станції з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв`язку, водопостачання, каналізації, захисні і укріплюючі насадження, службові, культурно-побутові приміщення та інші споруди, необхідні для забезпечення роботи залізничного транспорту. (ч. 1 ст. 23 ЗУ «Про транспорт»).

Ця норма закону кореспондується з положенням ст. 68 ЗК України.

Тобто, право ПАТ «Українська залізниця» мати у своєму користуванні земельну ділянку в межах смуги відведення для забезпечення функціонування залізничного транспорту передбачено ч. 1, 2 ст. Закону України «Про залізничний транспорт», ч. 1 ст. 11, ч.1 ст. 23 Закону України «Про транспорт», ст. 68, ч. 4 ст. 84 Земельного кодексу України.

Судом встановлено, що залізнична колія «Рудно-Підбірці» побудована у 1958 році. Проектною організацією «Дорпроект» Південно-Західної залізниці у 1962 році розроблено «План смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці» від 4 км + 850 м до 11 км + 106 м.

Між ДТГО «Львівська залізниця» та ПП «Центр ринкових досліджень» 03 липня 2008 року укладено договір, за змістом якого останнє зобов`язалося відповідно до технічного завдання виконати з дотриманням чинного законодавства роботи з надання інженерних послуг з інвентаризації землі та виготовлення державних актів на право постійного користування земельними ділянками ДТГО «Львівська залізниця» в місті Львові, загальною площею 400 га, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконані роботи.

З повідомлення ПП «Центр ринкових досліджень» від 02 жовтня 2013 року встановлено, що під час встановлення меж земельних ділянок на проміжку від 7 км до межі смт. Брюховичі Львівської області на дільниці Рудно-Підбірці та на проміжку від 9 км до 10 км у напрямку від ст. Брюховичі до ст. Рава-Руська виявлено накладання земельних ділянок сторонніх користувачів на межу відведення. Усі накладання показано на планах геодезичної зйомки.

Згідно з актом обстеження земельної ділянки від 07 травня 2014 року, складеним ДТГО «Львівська залізниця», на 8 км + 850 м до 8 км 894 м з правої сторони перегону Рудно-Підбірці на відстані 24 м та 15 м від осі головної колії знаходиться сітка на залізних стовпчиках довжиною 49 м, на відстані 37 м знаходиться житловий будинок ОСОБА_2 орієнтовним розміром 19 м на 23 м.

Листом від 05 червня 2015 року Відділ Держземагентства у м. Львові повідомив, що станом на 01 січня 2015 року земельна ділянка площею 18,4350 га в смт. Брюховичі Львівської області обліковується за Кам`янка-Бузькою дистанцією колії у землях залізничного транспорту (шифр рядка 67) і занесена в графу 47- під залізницями.

Також, судом встановлено, що земельна ділянка на АДРЕСА_1 була закріплена за ОСОБА_4 відповідно до рішенням зборів уповноважених колгоспу «Іскра» від 15 лютого 1991 року. В указаному рішенні зазначено, що ОСОБА_3 користувався цієї земельною ділянкою з 1956 року.

На підставі рішення Брюховицької селищної ради Львівської області

від 03 липня 2003 року № 172 та рішення Виконавчого комітету Брюховицької селищної ради Львівської області від 06 листопада 2003 року № 293 Відділом приміських земель м. Львова 05 квітня 2004 року ОСОБА_3 видано державний акт на право приватної власності на вищевказану землю.

ОСОБА_3 26 грудня 2006 року подарував, а ОСОБА_2 отримала

у дар земельну ділянку площею 0,1437 га на АДРЕСА_1 .

Рішенням Брюховицької селищної ради Львівської області від 25 грудня 2007 року дозволено ОСОБА_2 проектування робочого проекту індивідуального житлового будинку на АДРЕСА_1 . Будівництво житлового будинку за вказаною адресою дозволено проводити після отримання державного акта на земельну ділянку зі зміною цільового призначення із земель для ведення особистого селянського господарства в землі для будівництва та обслуговування житлового будинку.

Пунктом 1.1 рішення Брюховицької селищної ради Львівської області від 26 листопада 2009 року затверджено містобудівне обґрунтування та проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки по зміні цільового призначення та змінено цільове призначення земельної ділянки площею 0,1437 га на АДРЕСА_1 із земель, які були надані для ведення особистого селянського господарства на землі для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських споруд.

На підставі вказаного рішення Брюховицької селищної ради Львівської області від 26 листопада 2009 року видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 677711 від 18 серпня 2010 року на ім`я ОСОБА_2 .

Згідно із листом відділу Держземагенства у м. Львові від 05 червня 2015 року спірна земельна ділянка у 2003 році відносилася до земель смт Брюховичі Львівської області не наданих у власність та користування, категорія її була не визначена. Станом на 2007 рік і листопад 2009 року вказана земельна ділянка відносилася до земель сільськогосподарського призначення.

Звертаючись до суду з позовом, позивач ПАТ «Укрзалізниця» посилався на те, що на момент прийняття органом місцевого самоврядування спірного пункту рішення, земельна ділянка належала до земель залізничного транспорту та перебувала у користуванні ПАТ «Укрзалізниця» на підставі відповідних рішень Виконавчого комітету ради трудящих Львівської міської ради. Право залізниці на спірну ділянку виникло у 1958 році з моменту побудови залізничної колії.

На підтвердження права постійного користування землями смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці в адміністративних межах Львова від 4 км + 850 м до 11 км + 106 м, позивач надав План смуги відводу цієї лінії від 1962 році, розроблений Проектною організацією «Дорпроект» Південно-Західної залізниці у 1962 року.

Судом встановлено,що земельні ділянки відводилися залізниці в користування на підставі Постанови Ради Міністрів СРСР від 27 січня 1962 року № 83, Інструкції про норми і порядок відведення земель для залізниць і використання смуги відведення, затвердженою Міністерством шляхів сполучення СРСР від 30 січня 1963 року, та норм відведення земель для залізниці 468-74, затверджених постановою Держбуду СРСР від 19 грудня 1974 року № 247.

Разом з тим, нормами чинних на момент набуття права на земельні ділянки залізницею у 1962 році нормативно-правових актів, а саме: ЗК УРСР від 25.10.1922 року, Загальних основ землекористування та землеустрою, затверджених постановою ЦВК СРСР від 1928 року, передбачалось, що землі, які знаходилися фактично у виключному віданні уповноважених органів (у тому числі НК СРСР шляхів сполучення), рахуються закріпленими за ними та за відсутності їхньої згоди можуть бути вилученими лише у спеціальному порядку. Вимоги щодо виготовлення та отримання державного акта не передбачалися, а землі транспорту вважалися землями спеціального призначення, які використовувалися на підставі особливих положень про ці землі, відповідно до п.п. 54, 55 «Загальних основ землекористування та землеустрою» (постанова ЦИК СРСР 15.12.1928 року).

Земельним кодексом УРСР (в редакції від 08.07.1970 року), постановою Верховної Ради УРСР від 18.12.1990 року, постановою Ради Міністрів СРСР від 27.01.1962 року № 83 гарантувалося право позивача на користування земельною ділянкою, яка належить до земель залізниць, до оформлення ним права власності або землекористування.

Земельний кодекс Української РСР 1990 року містив аналогічні вимоги. Зокрема, статтею 22 ЗК України (чинного до 01 січня 2002 року) передбачено, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Проте вимога ЗК України про переоформлення прав постійного користування земельною ділянкою до 01 січня 2008 року рішенням Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року № 5-рп 2005 визнана неконституційною.

За змістом ст. 17 Закону України «Про основи містобудування», наявний в матеріалах справи План смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці в адміністративних межах міста Львова від км 4+850 м до км 11+106 м від 1962 року є містобудівною документацією. З урахуванням такої документації можуть бути вирішені питання щодо вилучення (викупу) передачі (надання) земельних ділянок у власність чи користування громадян та юридичних осіб. Вказаний План погоджений з представником виконавчого комітету Львівської міської ради депутатів трудящих.

У постановах Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 466/413/15-ц (провадження № 61-16111св18), від 21 листопада 2018 року у справі № 466/6679/14-ц (провадження № 61-19431св18), від 03 жовтня 2018 року у справі № 466/1922/15-ц (провадження № 61-2805св18), правовідносини в яких є подібними з цією справою Верховний Суд вирішував питання щодо належності смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці в адміністративних межах м. Львова від 4 км + 850 м до 11 км + 106 м саме ПАТ «Українська залізниця».

Так, у вказаних постановах зазначено, що право постійного користування ПАТ «Українська залізниця» землями смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці в адміністративних межах Львова від 4 км + 850 м до 11 км +106 м підтверджено Планом смуги відводу цієї лінії від 1962 року, розробленим проектною організацією Дорпроект Південно-Західної залізниці дороги СРСР - МПС.

Тому мотиви апеляційної скарги про те, План смуги відводу залізничної колії Рудно-Підбірці не відповідає ані діючій на момент його затвердження «Інструкції про норми та порядок відводу земель для залізниць та використання смуги відведення», затвердженої Міністерством шляхів сполучення СРСР 01 листопада 1955 року, ані «Інструкції про норми та порядок відводу земель для залізниць та використання смуги відведення» від 30.01.1963, ані діючим на момент звернення до суду нормам щодо ширини смуги відведення, спростовуються вищенаведеним.

Наявність чи відсутність у землекористувача документів на користування земельною ділянкою не змінює її правового статусу, оскільки його вже визначено законом.

Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 3-305гс15, у постановах Верховного Суду від 01 лютого 2018 у справі № 909/277/16, від 14 березня 2019 року у справі № 918/1373/16, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/413/15-ц.

За таких обставин, ПАТ «Українська залізниця» є належним користувачем зазначеної у Плані відведення земельної ділянки і цей документ є належним доказом на підтвердження права позивача на користування земельною ділянкою, розташованою в межах смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці від км 4+850м до км 11+106м, яка відноситься до земель державної власності, відповідно до Плану смуги відводу цієї лінії від 1962 року, розробленого проектною організацією Дорпроект Південно-Західної залізної дороги СРСР.

При зверненні з позовом ПАТ «Укрзалізниця» посилався на те, що при складанні правовстановлюючих документів, встановлено, що на частині смуги відведення виявлено перетин (накладення) земельної ділянки ОСОБА_2 , яка площею 0,0490 га накладається на смугу відведення.

На підтвердження факту накладення земельної ділянки ОСОБА_2 на земельну ділянку, що передана у користування позивачу, ПАТ «Укрзалізниця» надало: викопіювання з плану геодезичної зйомки смуги відведення ДТГО «Львівська залізниця» на проміжку від 8 км до 9 км в напрямку від ст. Рудно до ст. Підбірці; лист ПП «Центр ринкових досліджень» від 02 жовтня 2013 року; акт обстеження земельної ділянки, складений 07 травня 2014 року ДТГО «Львівська залізниця».

Тобто, матеріалами справи достеменно підтверджено, що з 1962 року смуга відведення шириною 40 метрів перебуває у правомірному користуванні позивача по справі і селищною радою оскаржуваним рішенням, в порушення статей 140149 ЗК України, фактично припинено право користування позивача на частину земельної ділянки площею 0,0490 га., в той же час як з наявних у матеріалах справи доказах, чітко встановлено, не заперечується сторонами у справі, що земельна ділянка за кадастровим номером :08:001:1222, яка належить на праві власності ОСОБА_2 , накладається на землі смуги відведення Залізниці, в адміністративних межах Брюховицької селищної ради.

Тому, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що Брюховицька селищна рада не мала законних повноважень розпоряджатися землями такої категорії, не могла міняти її цільового призначення з подальшою передачею у приватну власність, оскільки частина земельної ділянки ОСОБА_2 є частиною смуги відведення залізниці, така належить до земель транспорту, ПАТ «Українська залізниця» є користувачем цієї спірної земельної ділянки відповідно до законодавства.

Згідно зі статутом позивача (пункт 4.2), майно залізниці є державною власністю і закріплюється за нею на праві повного господарського відання. При цьому, у матеріалах справи відсутні докази, що межі переданої у власність ОСОБА_2 земельної ділянки погоджено з позивачем.

Враховуючи те, що земельна ділянка відповідачу ОСОБА_2 передана Брюховицькою селищною радою у приватну власність частково за рахунок земель, які знаходились у правомірному користуванні АТ «Українська залізниця», без попереднього їх вилучення у встановленому законом порядку, з порушенням порядку узгодження меж із залізницею, як суміжним землекористувачем, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про порушення прав позивача на спірну земельну ділянку та про задоволення позовних вимог в частині визнання незаконним і скасування п. 1.1. рішення Брюховицької селищної ради № 845 від 26 листопада 2009 року, а також про визнання недійсним виданого на підставі такого рішення державного акту про право власності на земельну ділянку відповідача ОСОБА_2 .

Також, доводи апеляційної скарги зводяться до того, що ширина смуги відведення у розмірі, виначеному Планом смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці від 4 км+850 м до 11 км+106м., розроблені проектною організацією «Дорпроект» Південно-Західної залізниці у 1962 році, не відповідає Національному стандарту ДСТУ НБВ.2.3-27:2011 «Споруди транспорту. Залізниці. Визначення ширини смуги відведення» та ДБН В.2.3-19-2008.

Проте такі, доводи не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного відповідачем рішення, оскільки не були претом судового розгляду судом першої інстанції.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги в частині дотримання позивачем строку позовної давності, колегія суддів виходить з такого.

За правилами статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Судом встановлено, що згідно із листом від 02.10.2013 ПП «Центр Ринкових досліджень» №257/1, який виконував для позивача роботи із землеустрою для складання документів, що посвідчують право користування земельними ділянками смуги відведення, відповідно до договору від 03.07.2008, позивач ПАТ «Українська залізниця» дізнався про накладання земельних ділянок сторонніх користувачів, в тому числі земельної ділянки ОСОБА_2 , на межу смуги відведення

Отже, перебіг трирічного строку позовної давності почався 03 жовтня 2013 року та закінчився 02 жовтня 2016 року, із вказаним позовом ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» звернувся 17 лютого 2015 року, тобто в межах строку позовної давності.

Доводи апеляційної скарги про те, що про порушення свого права позивачу могло бути відомо ще у 2004 році, коли вперше право власності на спірну земельну ділянку було оформлене на ОСОБА_3 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку ЛВ №080807, виданого 05.04.2004 Відділом приміських земель м. Львова є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на встановлених судами обставинах справи, оскільки перебіг позовної давності починається з часу, коли позивач дізнався або міг про порушення свого права.

Відтак суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, виходив з наявних у матеріалах справи доказів, наданих позивачем у відповідності із процесуальним законом, і керувався принципами змагальності та диспозитивності цивільного судочинства.

Доводи скарг та матеріали справи не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права.

Перевіряючи законність судового рішення в частині стягнення судового збору, колегія суддів виходить з такого.

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. У частині 1 статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При цьому, солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено.

Зважаючи на наведе суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку щодо солідарного стягнення судового збору, а тому рішення суду в цій частині має бути змінене.

Згідно пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Кунтого Назара Орестовича задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 05 жовтня 2021 року в частині солідарного стягнення судового збору змінити, абзац 4 резолютивної частини рішення викласти в такій редакції.

Стягнути в рівних частинах з Львівської міської ради та ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» судовий збір у розмірі 487 гривень 20 копійок, а саме по 243 (двісті сорок три) гривень 60 копійок з кожного.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 16 червня 2022 року.

Головуючий А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк