Житомирський апеляційний суд
Справа №279/402/20 Головуючий у 1-й інст. Коваленко В. П.
Категорія 76 Доповідач Галацевич О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2022 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Галацевич О.М.,

суддів: Борисюка Р.М., Микитюк О.Ю.,

з участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі справу №279/402/20 за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Аграрний фонд» (змінено назву на Акціонерне товариство «Аграрний фонд») про визнання незаконним, скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на посаді, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Аграрний фонд»,

на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області, ухвалене 01 грудня 2020 року суддею Коваленко В.П. у м. Коростені, повний текст рішення складено 10 грудня 2020 року,

в с т а н о в и в :

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Аграрний фонд», яке у подальшому змінило назву на Акціонерне товариство «Аграрний фонд», (далі - Товариство, АТ «Аграрний фонд»), у якому, з урахуванням заяв від 14.05.2020 та від 24.11.2020 (т.1 а.с.199-208, т.2 а.с.113-115), посилаючись на неправомірність його звільнення, просив: визнати незаконним та скасувати наказ Публічного акціонерного товариства «Аграрний фонд» (далі - ПАТ «Аграрний фонд») №550-к від 09.12.2019 в частині його звільнення з посади заступника начальника відділу з фінансово-економічної безпеки відділу у Житомирській області департаменту середнього і малого бізнесу ПАТ «Аграрний фонд» на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України; поновити його на цій посаді; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09.12.2019 по 24.11.2020 в сумі 591681,51грн.

В обґрунтування позову зазначив, що 03.08.2015 відповідно до наказу ПАТ «Аграрний фонд» №243-к від 31.07.2015 його прийнято на посаду заступника начальника відділу з фінансово-економічної безпеки відділу по роботі в Житомирській області управління співробітництва з клієнтами СМБ комерційного департаменту Товариства. 07.11.2018 - переведено на посаду заступника начальника відділу з фінансово-економічної безпеки відділу у Житомирській області департаменту середнього та малого бізнесу ПАТ «Аграрний фонд», згідно наказу Товариства №446-к від 06.11.2018.

У подальшому, 09.12.2019 він подав заяву на звільнення згідно ч.3 ст.38 КЗпП України, посилаючись на несвоєчасне отримання статичної основної заробітної плати (посадового окладу). Проте, цього ж числа наказом №550-к його звільнено із займаної посади відповідно до ч.1 ст. 38 КЗпП України. Зазначив, що заяви про звільнення за власним бажанням він не подавав і не підписував.

Тому, вважав, що жодних підстав для звільнення його з роботи за ч.1 ст.38 КЗпП України відповідач не мав, наказ про звільнення підлягає скасуванню, а він - поновленню на роботі з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 01 грудня 2020 року, з урахуванням ухвали цього суду від 29 грудня 2020 року, задоволено позов ОСОБА_1 . Визнано незаконним та скасовано наказ ПАТ «Аграрний фонд» №550-к від 09.12.2019 в частині звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника відділу з фінансово-економічної безпеки відділу у Житомирській області департаменту середнього і малого бізнесу ПАТ «Аграрний фонд» на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України. Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника відділу з фінансово-економічної безпеки відділу у Житомирській області департаменту середнього та малого бізнесу ПАТ «Аграрний фонд» з 09.12.2019. Стягнуто з ПАТ «Аграрний фонд» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09.12.2019 по 01.12.2020 в сумі 603957,06 грн. Рішення в частині поновлення на роботі та виплати середнього заробітку за один місяць допущено до негайного виконання. Вирішено питання розподілу судових витрат (т.2 а.с.135-138, 152).

В апеляційній скарзі представник Товариства Банчук Б.М. , посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове - про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (т.2 а.с.161-167).

На думку представника, ОСОБА_1 у законний спосіб звільнено з займаної посади на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України, а його позов спрямований на бажання отримати відповідні грошові компенсації. Суд першої інстанції проігнорував твердження відповідача та залишив без реагування додаткові пояснення від 29.10.2020 № 02-08/1/2833 щодо зміни найменування відповідача з ПАТ «Аграрний фонд» на АТ «Аграрний фонд». Також, вважає, що суд під час розгляду не встановив факт, чи було порушено роботодавцем законодавство про працю. Судом не було надано оцінку твердженням відповідача про те, що ОСОБА_1 просив визнати незаконним наказ про звільнення виключно у зв`язку з тим, що не погоджується з формулюванням причини звільнення, при тому, що згідно законодавства працівник може бути поновлений на посаді, якщо його звільнено без законної підстави і тільки у цьому разі такому працівнику може бути присуджено до виплати середній заробіток за час вимушеного прогулу. Суд також проігнорував положення ст. 235 КЗпП України, якою визначено, що не погодження з формулюванням причини звільнення не тягне за собою поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Суд не встановив наявності перешкод у працевлаштуванні позивача через неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці та залишив поза увагою факт проведення повного розрахунку з позивачем у строки, визначені законодавством, що підтверджено випискою із рахунку банку та не заперечувалося останнім. Окрім того, судом не встановлено наявності підтверджених обставин, що роботодавець не виконував законодавство про працю.

Також, на думку представника АТ «Аграрний фонд», суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог. Так, у прохальній частині уточненої позовної заяви від 14.05.2020 ОСОБА_1 просив стягнути з Товариства середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з дати звільнення до дня поновлення на роботі з розрахунку 2738,42 грн за кожен робочий день та чітко зазначив суму свого позову - 82152,30грн. Однак, суд, ухвалюючи рішення про задоволення позовної заяви, задовольнив вимогу щодо стягнення середнього заробітку у власній редакції, здійснив розрахунок виходячи з суми - 2455,11 грн за кожен робочий день та здійснив самовільно нарахування за період з 09.12.2019 по 01.12.2020 на суму 603957,06 грн, хоча сума позову визначена позивачем в розмірі 82152,30 грн.

Окрім того, представник Товариства вказав на порушення судом першої інстанції норм процесуального права - відкриття провадження у справі без сплати позивачем судового збору за вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги Товариства. Зокрема вказав, що лише коли підстава звільнення застосована вірно, скасування наказу та поновлення працівника на роботі не передбачено, в інших випадках наказ про звільнення підлягає скасуванню як незаконний з подальшим поновленням працівника на посаді. Роботодавцем самовільно змінено підставу звільнення, а не причини. Встановлена судом сума середнього заробітку - 2455,11 грн є меншою від визначеної ним у позовній заяві суми. Він не мав бажання звільнятися з роботи. Вважає помилковими посилання Товариства на не сплату ним судового збору за подання позову, оскільки ним сплачена відповідна його сума на виконання вимог ухвали суду (т.3 а.с.42-47).

У заявах від 06.09.2021 та від 03.06.2022 (т.4 а.с.109-113, т.5 а.с.182-185) ОСОБА_1 просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги Товариства, посилаючись на судову практику у аналогічних справах.

В судовому засіданні представник Товариства - Деруга Н.О. апеляційну скаргу підтримала, ОСОБА_1 - не визнав.

Заслухавши пояснення учасників справи, які з`явились у судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга Товариства підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ПАТ «Аграрний фонд». 09.12.2019 ОСОБА_1 подав заяву про звільнення з займаної посади заступника начальника відділу з фінансово-економічної безпеки відділу у Житомирській області департаменту середнього і малого бізнесу ПАТ «Аграрний фонд» та розірвання трудового договору згідно з ч.3 ст.38 КЗпП України. Цього ж дня, наказом №550-к позивач звільнений за власним бажанням з 09 грудня 2019 року відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України (т.1 а.с.12).

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 21 КЗпП України визначено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.

Відповідно до статті 31 КЗпП України власник або уповноважений ним орган не має права вимагати від працівника виконання роботи, не обумовленої трудовим договором.

Згідно із частиною третьою статті 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

За змістом статті 38 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. У разі якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (частина третя статті 38 КЗпП України) - не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору.

При незгоді роботодавця звільнити працівника із підстав, передбачених частиною третьою статті 38 КЗпП України, останній може відмовити у розірванні трудового договору, але не вправі розірвати цей договір з інших підстав, які працівником не зазначалися.

Аналогічний висновок зазначений у постанові Верховного Суду від 13 березня 2019 року в справі № 754/1936/16-ц.

Отже, встановивши, що ОСОБА_1 подав заяву про звільнення з займаної посади згідно з ч.3 ст.38 КЗпП України, а відповідач звільнив його відповідно до ч.1 ст.38 КЗпП України, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість позову.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, правильно встановив характер правовідносин між сторонами та норми матеріального права, які підлягають застосуванню. Висновки суду першої інстанції також відповідають висновкам Верховного Суду у аналогічних спорах, викладених у постановах від 09.02.2022 у справі № 569/1159/20-ц та від 13.04.2022 у справі №344/1017/20.

Посилання у апеляційній скарзі щодо зміни найменування відповідача з ПАТ «Аграрний фонд» на АТ «Аграрний фонд» на правильність висновків суду щодо вирішення спору не впливає і може бути усунено шляхом виправлення описки.

Підстави для застосування судом положень, передбачених ст. 235 КЗпП України, у даному випадку відсутні, оскільки позивач не заявляє вимог про зміну формулювань звільнення.

Також не впливають на правильність ухваленого рішення посилання відповідача щодо необхідності встановлення наявності перешкод у працевлаштуванні позивача через неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці та факт проведення повного розрахунку з позивачем у строки, визначені законодавством.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, здійснивши розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу, не вийшов за межі позовних вимог, а ухвалив рішення у відповідності до вимог позивача, з урахуванням заяв про збільшення розміру позовних вимог, та положень ст. 235 КЗпП України.

Розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу, наведений у рішенні суду, визначений судом першої інстанції, відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці», за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу обчислена виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують дню звільнення ОСОБА_1 з роботи, згідно довідки АТ «Аграрний фонд» від 29.10.2020 №107 та відповідає наданому Товариством розрахунку (а.с. 72-76 т.2). Судом також правильно визначено період вимушеного прогулу - з дня звільнення по день ухвалення судового рішення про поновлення на роботі, що з 09.12.2019 по 01.12.2020 становить 246 днів.

Законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Тому, отримання позивачем допомоги по безробіттю не має значення для розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а доводи представника відповідача у цій частині є безпідставними.

Окрім того, згідно до ст. ст. 233, 234 КЗпП України, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Як свідчить довідка відділення поштового зв`язку від 15.01.2020, достовірність якої не спростована відповідачем, копію наказу про звільнення та трудову книжку ОСОБА_1 отримав 23.12.2019 (т.1 а.с. 18-20). Тому початок перебігу строку звернення до суду розпочався 24.12.2019, а з позовом до суду згідно штампа вхідної кореспонденції позивач звернувся 24.01.2020, тобто у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення та трудової книжки. Отже, посилання відповідача на пропуск позивачем строку звернення до суду є безпідставними.

Інші наведені у апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції, не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права.

Рішення суду є законним і обґрунтованим, підстав для його скасування суд апеляційної інстанції не вбачає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Аграрний фонд» залишити без задоволення, а рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 01 грудня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений 09 червня 2022 року.