Справа № 145/1310/21
Провадження № 22-ц/801/956/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ратушняк І. О.
Доповідач:Войтко Ю. Б.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2022 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача): Войтка Ю. Б.,

суддів Стадника І. М., Сопруна В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 23 березня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Ратушняка І. О. в залі суду в смт Тиврів Вінницької області, повний текст судового рішення складено 28 березня 2022 року,

у цивільній справі № 145/1310/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини,

встановив:

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають доньку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає з нею, знаходяться на її повному утриманні. Вони проживають у батьків позивача.

Вона має невеликі доходи, а тому не може забезпечити повною мірою належне утримання дитини. Відповідач є особою працездатного віку і, наскільки їй відомо, працює у ФОП ОСОБА_4 , однак інформації про його доходи немає.

За вказаних обставин просить стягувати з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дочки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/2 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з моменту звернення до суду і до повноліття дитини.

Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 23 березня 2022 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/3 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи 16.08.2021 і до повноліття дитини.

Вирішено питання про судові витрати у справі. Рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми за один місяць допущено до негайного виконання.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем наведено обставини щодо ухилення відповідача від добровільного надання матеріальної допомоги на утримання доньки, тому з урахуванням обставин встановлених судом та обставин, які визначені ст. 182 СК України, рівного обов`язку батьків щодо утримання їх спільної дитини, суд визнав за доцільне стягувати з відповідача ОСОБА_2 аліменти у розмірі 1/3 частки з усіх видів його заробітку (доходу), що складає близько 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, про що не заперечує відповідач.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуване рішення в частині розміру призначених місцевим судом аліментів, змінити як необґрунтоване та незаконне, ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, без з`ясування всіх обставин справи, та зменшити розмір аліментів, які підлягають стягненню, до 1/4 частки доходів відповідача.

Основні доводи апеляційної скарги полягають в тому, що при прийнятті рішення суд першої інстанції не врахував майновий стан та доходи відповідача; не врахував майновий стан та доходи позивача, які є кращими; суд не надав оцінку доводам та доказам відповідача, які він надавав у відзиві та поясненнях в судовому засіданні, суд не надав оцінку тому факту, що хоча відповідач і не проживає однією сім`єю з матір`ю дитини, однак приймав участь у вихованні та утриманні дитини; що відповідач згоден платити аліменти, але у розмірі меншому ніж просить позивач, суму яка становить близько 1 200 грн (або вираження у частці від доходу) тобто 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Вважає, що під час ухвалення оскаржуваного рішення, суд не врахував ряд важливих обставин, які впливають на його матеріальний стан та можливість сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі. Зокрема, суд не врахував, що він отримує мінімальну заробітну плату, яка на сьогоднішній день в середньому становить близько 5 000 грн, а також пенсію по інвалідності в розмірі 1 800 грн; неофіційно винаймає частину кімнати і сплачує орендну плату, оскільки працює в м. Вінниці; має на утриманні непрацездатну матір, яка є пенсіонеркою; його дохід повністю витрачається на щоденні потреби, враховуючи комунальні платежі; що у нього відсутнє у власності будь-яке нерухоме майно, іпотеки, що підтверджується інформацією з Єдиного державного реєстру нерухомого майна; він ніколи не був та на даний час не зареєстрований фізичною особою-підприємцем та не здійснює підприємницьку діяльність; крім того, він є інвалідом третьої групи, тому потребує медичної реабілітації, профілактичних заходів, обстеження та проходження лікування. Вказані доводи відповідача про які зазначено у відзиві на позовну заяву не були предметом дослідження судом першої інстанції. При винесенні рішення суд їм не надав оцінку та не врахував.

Суд також не врахував матеріальний стан та доходи позивача, які, на його думку, є достатніми та кращими за відповідача. Зокрема, позивач проживає разом батьками, які працюють, мають у власності земельну ділянку розміром 0,15 га, до того ж її батько є інвалідом третьої групи та отримує пенсію, а мати є власницею пайової земельної ділянки. Позивач не вказала, що в 2021 році стала власником автомобіля Рено (Дачія) Сандеро, 2006 року випуску, з середньою ринковою вартістю 6 500 у.о. та в 2020 році придбала дві собаки породи «Мальтійська болонка», середня ринкова вартість однієї складає 9 000 - 12 000 грн. Він десять років проживав однією сім`єю з дружиною та її батьками, власними коштами та силами робив ремонт та покращував домоволодіння, в якому дружина на даний час проживає.

Отже вважає, що враховуючи матеріальний стан позивача та відповідача аліменти на утримання дочки в розмірі 1/4 частки доходу відповідача відповідали б загальним засадам цивільного законодавства, щодо його справедливості та розумності.

Звертає увагу, що суд стягнув аліменти з дати подання позову (серпень 2021 року) та не врахував, що він фактично приймає участь у вихованні дитини та в її матеріальному забезпеченні (з травня 2021 року) хоча фактично і проживав однією сім`єю з матір`ю дитини. Так згідно з платіжними документами, які знаходяться в матеріалах справи, ним було витрачено на потреби дитини з серпня 2021 року по березень 2022 року 10 506,63 грн, а з травня по липень 2021 року - 7 095, 28 грн. Тому вважає, що суд не повинен був стягувати аліменти за цей період, отже аліменти повинні були стягуватися з дати винесення рішення суду.

Позивач ОСОБА_1 в строк, визначений судом, не скористалась своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Згідно з частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частинами першою та другою статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін з огляду на таке.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вищевказаним вимогам закону.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народилася донька ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження дитини (а.с.5).

Дитина проживає з позивачем та перебуває на її утриманні, про що свідчить довідка виконавчого комітету Гніванської міської ради № 06-33/414 від 06.01.2020 (а.с.6), витяг №06-33/2255А про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданий Гніванською міською радою 12.07.2021 (а.с.7).

ОСОБА_1 із малолітньою дочкою ОСОБА_5 , 2014 року народження, з 26.06.2021 проживає без чоловіка ОСОБА_2 , у будинку, в одній частині якого проживають її батьки, а у іншій - позивач з дитиною, дитина дуже часто хворіє та потребує значних коштів на лікування, що стверджується актами обстеження матеріально-побутових умов проживання від 26.07.2021 (а.с.9), від 01.11.2021 (а.с.94), складеними комісією Гніванської міської ради, та довідкою КНП «Гніванський ЦПМСД» №87 від 10.02.2022 (а.с.93).

ОСОБА_1 працює в ТОВ «ОЙЛГАЗТРЕЙД», касиром-оператором на АЗС 0201 м. Гнівань, її середньомісячна заробітна плата складає приблизно 9 830 гривень, що підтверджується довідкою № ОГТ00000094 від 30.06.2021 (а.с.8).

Відповідач ОСОБА_2 є особою працездатного віку, працює у ФОП ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 ) в магазині «Мотор-Деталь» м. Вінниця, отримує заробітну плату близько 5 000 гривень, про що свідчить довідка ФОП ОСОБА_4 № ОСС00000001 від 12.10.2021 (а.с.30).

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що з урахуванням обставин встановлених у справі та обставин, які визначені ст. 182 СК України, рівного обов`язку батьків щодо утримання їх спільної дитини, а також розміру гарантованого законодавством України прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, стану здоров`я та матеріального становища дитини, того факту, що відповідач працездатного віку та може надавати матеріальну допомогу, а тому визнав за доцільне стягувати з відповідача ОСОБА_2 аліменти у розмірі 1/3 частки з усіх видів його заробітку (доходу), що складає близько 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

При цьому судом першої інстанції взято до уваги те, що відповідач не обґрунтував розмір аліментів, який він може сплачувати на утримання дитини і не подав до суду належних та допустимих доказів в обґрунтування своїх доводів та заперечень.

Зазначений висновок суду першої інстанції ґрунтується на нормах матеріального права та обставинах справи, з ним погоджується також суд апеляційної інстанції.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Положеннями статей 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У частині першій статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» зазначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Статтею 51 Конституції України гарантовано, а статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

При визначенні розміру аліментів враховується стан здоров`я та загальний матеріальний стан того з батьків дитини, з якого вони будуть стягуватися. Свідченням матеріального становища платника аліментів є величина витрат на утримання особою себе та членів своєї сім`ї.

За змістом частини першої статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. У частині другій статті 182 СК України зазначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину визначається Законом України «Про Державний бюджет України» на відповідний рік.

Згідно з статтею 7 Закону України від 02.12.2021 «Про Державний бюджет України на 2022 рік» на момент вирішення спору розмір прожиткового мінімуму на дитину віком від 6 до 18 років становить 2 618 грн.

Пленум Верховного Суду України у пункті 17 постанови № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснив, що вирішуючи питання стосовно розміру аліментів, суд повинен враховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність у нього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у частині другій статті 182 СК України. Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до частини третьої статті 70 Закону України «Про виконавче провадження» він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи.

Тобто законодавством передбачений механізм, який надає можливість забезпечити виплату аліментів у розмірі не нижче мінімального гарантованого розміру, передбаченого СК України.

Отже доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для стягнення з відповідача аліментів у розмірі 1/3 частини заробітку (доходу), але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, є необґрунтованими, оскільки скаржником не надано жодних доказів на їх підтвердження.

Свідченням матеріального становища платника аліментів, є величина витрат на утримання особою себе та членів своєї сім`ї. Під зміною сімейного стану розуміється з`явлення у сім`ї платника або одержувача аліментів осіб, яким вони за законом зобов`язані надавати утримування і які фактично знаходяться на їх утриманні.

Посилання скаржника на те, що він має сплачувати аліменти на утримання доньки ОСОБА_5 у розмірі 1/4 частки від усіх видів його заробітку (доходу), оскільки із заробітної плати він також забезпечує власну життєдіяльність, зареєстрований у м. Гнівань Вінницької області, у будинку матері, однак орендує квартиру у м. Вінниця, у зв`язку із чим несе додаткові витрати, відсутність у нього у власності будь-якого нерухомого майна не спростовують вірні висновки суду першої інстанції, оскільки суд вимоги задовольнив частково, врахувавши матеріальне становище відповідача і розмір витрат, які здійснюються платником на своє утримання. Доводи про те, що на його утриманні крім спільної з позивачем дитини, є ще матір ОСОБА_6 , яка є пенсіонеркою за віком, суд відхиляє, оскільки ОСОБА_2 не надано належних і допустимих доказів на підтвердження факту, що він виконує обов`язок щодо утримання ОСОБА_6 і така допомога є постійним і основним джерелом засобів до існування.

Висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 11 березня 2020 року у справі № 759/10277/18 зводяться до того, що інтереси дитини превалюють над майновим становищем платника аліментів.

Крім того, у матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження наявності у відповідача будь-яких інших обставин, що унеможливлюють сплату ним аліментів у визначеному судом першої інстанції розмірі.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач добровільно надає кошти на утримання дитини не спростовують висновків суду першої інстанції щодо необхідності стягнення аліментів на утримання доньки у визначеному розмірі, оскільки стягнення аліментів за рішенням суду не позбавляє відповідача права на власний розсуд надавати крім цього допомогу на її утримання.

Так, Сімейний Кодекс України виходить із принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону утримувати неповнолітніх дітей зобов`язані обоє батьків, які мають рівні права та обов`язки.

Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей.

Статтями 18, 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, встановлено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відтак правильно встановивши характер спірних правовідносин, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено згідно з вимогами статті 89 ЦПК України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що необхідним і достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини буде стягнення аліментів на утримання дитини у розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи 16.08.2021 - від дня пред`явлення позову і до повноліття дитини, що узгоджується з вимогами статей 182, 191 СК України.

При цьому суд першої інстанції правильно виходив із захисту інтересів перш за все самої дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, збереження того рівня життя, який дитина має тоді, коли утримується обома батьками та отримує надійне стабільне матеріальне утримання як з боку матері, так і з боку батька.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, суд ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 369, 375, 382, 384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 23 березня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, не підлягає.

Повний текст постанови складено 08 червня 2022 року.

Головуючий Ю. Б. Войтко

Судді: І. М. Стадник

В. В. Сопрун