Справа № 465/8658/21 Головуючий у 1 інстанції: Мигаль Г.П.
Провадження № 22-ц/811/4283/21 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Мельничук О.Я.

секретаря: Івасюти М.В.

з участю: представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

прокурора Ванчака А.Л.,

представника Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» Наливайко О.М.,

лікаря-психіатра Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» Костур О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 04 листопада 2021 року, -

ВСТАНОВИВ:

у листопаді 2021 року Комунальне некомерційне підприємство Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня»звернулося до суду із заявою про госпіталізацію в примусовому порядку ОСОБА_1 до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди.

В обгрунтування заяви покликається на те, що з 1993 року ОСОБА_1 знаходиться на обліку «Д» та неодноразово лікувалася стаціонарно у Комунальному некомерційному підприємстві Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» та є інвалідом II групи по психіатричному захворюванню. Стверджує, що 03 вересня 2021 року в примусовому порядку за рішенням лікарів-психіатрів приймального відділення ОСОБА_1 була госпіталізована в Комунальне некомерційне підприємство Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня», однак у зв`язку з категоричною відмовою від стаціонарного лікування та відсутністю показів до примусової госпіталізації її виписано зі стаціонару. Зазначає, що в подальшому її психічний стан погіршився, вона відмовилася від лікування, погіршився її сон, вона стала неспокійною, конфліктною, агресивно себе поводила, зокрема, побила палицею речі в магазині, кидалася на працівників магазину та працівників поліції, обливалася водою, внаслідок чого її доставлено до Буської центральної районної лікарні, звідки скеровано на стаціонарне лікування до Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня». Вказує, що пацієнтка категорично відмовляється від вживання ліків, її зовнішній вигляд неохайний, ходить в брудному одязі з розпатланим та сальним волоссям, під час розмови не втримується на одному місці, голосно кричить, розмахує руками, не реагує на зауваження, плюється, агресивно налаштована по відношенню до медперсоналу, мислення розірване, сягає рівня шизофазії. Крім того, скаржиться на те, що «її брат побив, президенти США пускають з літаків отруйний газ, а коли вона перебувала на лікуванні в іншому відділенні лікарі хотіли забрати її внутрішні органи». Вважає, що ОСОБА_1 страждає на важкий психічний розлад Параноїдна шизофренія F20.0 (діагноз згідно МКХ 10), не може адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан та поведінку, виявляє реальну загрозу для себе та оточуючих, тому її подальше лікування можливе лише в умовах психіатричного закладу в примусовому порядку. З наведених підстав просить задовольнити заяву про госпіталізацію та лікування в примусовому порядку в умовах психіатричного стаціонару у Комунальному некомерційному підприємстві Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» громадянки ОСОБА_1 .

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 04 листопада 2021 року заяву Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» задоволено.

Госпіталізовано ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» для лікування в примусовому порядку в умовах психіатричного стаціонару.

Рішення піддано негайному виконанню.

Рішення судуоскаржила ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт вважає, що висновок про те, що вона становить небезпеку для оточуючих є передчасним та необгрунтованим, оскільки в матеріалах справи відсутні докази, які б характеризували її як небезпечну особу, а розмахування руками не свідчить про її небезпеку для оточуючих, а лише характеризує її емоційний стан. Зазначає, що свідчення лікарів з цього приводу повинно піддаватися критичній оцінці, як зацікавлених осіб у завантаженості своєї праці, що впливає на їх заробітну плату. Вказує, що особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди, якщо лікування обстеження або лікування можливе лише в стаціонарних умовах при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльність. Вважає, що вона спроможна задовольнити свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність, а докази того, що вона вчиняє чи має реальний намір вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї та оточуючих, в матеріалах справи відсутні. З наведених підстав просить рішення суду скасувати.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення прокурора Ванчака А.Л., лікаря-психіатра Костур О.В., представника Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» Наливайко О.М.щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Задовольняючи заяву Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня», суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 потребує госпіталізації у примусовому порядку у зв`язку з наявністю у неї ознак важкого психічного розладу, внаслідок чого вона становить небезпеку як для оточуючих, так і для свого здоров`я.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Закон України «Про психіатричну допомогу» визначає правові та організаційні засади забезпечення громадян психіатричною допомогою виходячи із пріоритету прав і свобод людини і громадянина, встановлює обов`язки органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування з організації надання психіатричної допомоги та правового і соціального захисту, навчання осіб, які страждають на психічні розлади, регламентує права та обов`язки фахівців, інших працівників, які беруть участь у наданні психіатричної допомоги, здійсненні соціального захисту та навчання осіб, які страждають на психічні розлади.

Статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування, медичної, психологічної та соціальної реабілітації, надання освітніх, соціальних послуг (ст. 4 Закону України «Про психіатричну допомогу»).

Статтею 13 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що особа може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону, а також у випадках проведення експертизи стану психічного здоров`я особи або застосування до особи, яка страждає на психічний розлад і вчинила суспільно небезпечне діяння, примусового заходу медичного характеру на підставах та в порядку, передбачених законами України.

Відповідно до ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги без її усвідомленої письмової згоди або без письмової згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

Зі змісту заяви Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» про госпіталізацію та лікування в примусовому порядку в умовах психіатричного стаціонару КНП ЛОР «ЛОКПЛ» громадянки ОСОБА_1 вбачається, що 29 жовтня 2021 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , доставлена в приймальне відділення КНП ЛОР «ЛОКПЛ» в примусовому порядку в супроводі працівника поліції ВП № 2 Золочівського ВРП за скеруванням лікаря-психіатра Буської центральної районної лікарні.

В приймальному відділенні КНП ЛОР «ЛОКПЛ» Боднар М.С. була оглянута черговими лікарями-психіатрами, де під час огляду встановлено, що зовнішній вигляд ОСОБА_1 неохайний, ходить в брудному одязі, з розпатланим та сальним волоссям, неспокійна, не втримується на одному місці, різко підривається, підходить до співбесідника, голосно кричить, багатослівна, на зауваження не реагує, агресивно налаштована по відношенню до медичного персоналу, розмахує руками, плюється на оточуючих, погрожує, на комунікацію з іншими пацієнтами реагує злобливо, доступна малопродуктивному мовному контакту, правильно орієнтована у власній особистості та місці, однак не точно у часі, на запитання відповідає не завжди по суті, багатослівна, легко афектується під час розмови, роздратована, напружена, некерована, не контрольована, не піддається мовній корекції, мислення розірване, сягає рівня шизофазії, від прийому ліків категорично відмовляється, критика до свого хворобливого стану відсутня, скаржиться на те, що її брат побив, а «президенти США пускають з літаків отруйний газ», висловлює маячні ідеї відношення та впливу «з боку американських можновладців».

З 1993 року ОСОБА_1 знаходиться на «Д» обліку, є інвалідом II групи по психічному захворюванню, неодноразово лікувалася стаціонарно у КНП ЛОР «ЛОКПЛ», зокрема, 03 вересня 2021 року була госпіталізована в примусовому порядку за рішенням лікарів-психіатрів приймального відділення, однак виписана у зв`язку з категоричною відмовою від стаціонарного лікування та відсутністю показів до примусової госпіталізації.

Матеріалами справи встановлено, що в подальшому психічний стан ОСОБА_1 погрішувався, у неї погіршився сон, вона стала конфліктувати з родичами та сусідами, поводитися агресивно, в магазині побила палицею речі, кидалася на працівників магазину та поліції, і , як вважають лікарі, причиною погіршення стану здоров`я була відмова ОСОБА_1 від вживання лікарських препаратів та проходження лікування.

Рішенням чергових лікарів-психіатрів приймального відділення Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» від 29 жовтня 2021 року за результатами огляду ОСОБА_1 поставлено діагноз F20.0 параноїдна шизофренія, що позбавляє ОСОБА_1 здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку, внаслідок чого вона виявляє реальні наміри вчинити (чи вчиняє) дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих та зроблено висновок про необхідність госпіталізації ОСОБА_1 у примусовому порядку в психіатричний стаціонар до моменту огляду комісією лікарів-психіатрів протягом 24 годин для визначення доцільності застосування подальшої процедури примусової госпіталізації відповідно до ст. 16 Закону України «Про психіатричну допомогу».

Статтею 16 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що особа, яку було госпіталізовано до закладу з надання психіатричної допомоги за рішенням лікаря-психіатра на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону, підлягає обов`язковому протягом 24 годин з часу госпіталізації огляду комісією лікарів-психіатрів закладу з надання психіатричної допомоги для прийняття рішення про доцільність госпіталізації. У випадку, коли госпіталізація визнається недоцільною і особа не висловлює бажання залишитися в закладі з надання психіатричної допомоги, ця особа підлягає негайній виписці.

У випадках, коли госпіталізація особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку визнається доцільною, представник закладу з надання психіатричної допомоги, в якому перебуває особа, протягом 24 годин з часу госпіталізації направляє до суду за місцем знаходження закладу з надання психіатричної допомоги заяву про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 340 ЦПК України у заяві про проведення психіатричного огляду фізичної особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку та її продовження, про госпіталізацію до закладу з надання психіатричної допомоги у примусовому порядку та продовження такої госпіталізації повинні бути зазначені підстави для надання психіатричної допомоги у примусовому порядку, встановлені законом. До заяви про психіатричний огляд або надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку додається висновок лікаря-психіатра, а про продовження примусово амбулаторної психіатричної допомоги, про примусову госпіталізацію, її продовження - висновок комісії лікарів-психіатрів та інші відповідні матеріали.

Згідно з Висновком комісії лікарів психіатрів 25-го та ПЛД відділення Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» № 1 від 30 жовтня 2021 року ОСОБА_1 потребує подальшого лікування в психіатричному стаціонарі в примусовому порядку у зв`язку з наявністю у неї на момент огляду тяжкого психічного розладу Параноїдна шизофренія F20.0 (діагноз згідно МКХ-10), що позбавляє її здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку.

Разом з тим, в матеріалах справи наявний епікриз виписний з медичної карти стаціонарного хворого № 38219.

Епікризом виписним із медичної карти стаціонарного хворого № 38219 підтверджується, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 03 вересня 2021 року доставлена у Комунальне некомерційне підприємство Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» з діагнозом F20.0 Параноїдна шизофренія з безперервним перебігом, однак у зв`язку з категоричною відмовою від стаціонарного лікування та відсутністю на момент огляду показів до примусової госпіталізації ОСОБА_1 виписана з рекомендацією звернутися до лікаря-психіатра за місцем проживання для проходження амбулаторного лікування.

Надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку шляхом її госпіталізації до психіатричного закладу у примусовому порядку розглядаються як позбавлення свободи у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод з гарантіями, що передбачені цією статтею.

Однак, згідно з практикою Європейського суду з прав людини щодо застосування підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод особа може бути позбавлена свободи як «психічно хвора», якщо дотримано трьох мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; і по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості відповідного захворювання.

Перед тим як визначати, чи було достовірно доведено, що особа страждає на психічний розлад, вид і ступені якого можуть бути підставою для примусового тримання цієї особи у психіатричній лікарні, суди повинні встановити, чи було таке тримання законним у розумінні підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, зокрема, чи була дотримана процедура, передбачена чинним законодавством України.

Недотримання вимог норм матеріального чи процесуального права при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку призводить до порушення підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод.

Відповідність такого позбавлення особи свободи національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин, які повинен встановити суд, розглядаючи справу.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 2-1/07 (провадження № 14-9свц18).

До заяви про госпіталізацію в примусовому порядку ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , Комунальним некомерційним підприємством Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» долучено обгрунтований висновок комісії лікарів психіатрів 25-го та ПЛД відділення Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» № 1 від 30 жовтня 2021 року, яким поставлено діагноз F20.0 Параноїдна шизофренія та встановлено, що даний розлад психічної діяльності ОСОБА_1 позбавляє її здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, внаслідок чого вона виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, відтак вона потребує подальшого лікування в примусовому порядку в умовах психіатричного стаціонару.

Висновок комісії лікарів психіатрів 25-го та ПЛД відділення Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» № 1 від 30 жовтня 2021 року підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, з яких вбачається, що ОСОБА_1 рекомендовано амбулаторне лікування, однак у зв`язку з його недотриманням її психічний стан погіршувався з попередньою симптоматикою, відтак подальше її лікування можливе лише в умовах стаціонару, оскільки без лікування в стаціонарних умовах є ризик того, що ОСОБА_1 може вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку як для неї, так і для оточуючих.

Таким чином, судом першої інстанції вірно встановлено, що причиною госпіталізації ОСОБА_1 в примусовому порядку стало погіршення її психічного стану в результаті тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовано обставини справи, при розгляді справи вірно застосовано положення Закону України «Про психіатричну допомогу», Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, зокрема, підпункт «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що на день звернення Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня»із заявою про госпіталізацію в примусовому порядку ОСОБА_1 були наявні правові підстави для такої госпіталізації, зважаючи на поведінку ОСОБА_1 , небезпеку дій, які нею вчинялися для неї та оточуючих, беручи до уваги висновок комісії лікарів-психіатрів та те, що її лікування можливе лише в умовах психіатричного стаціонару.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 04 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 18.08.2022 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

О.Я. Мельничук