ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2022 року м.Суми

Справа №592/5347/21

Номер провадження 22-ц/816/456/22

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Криворотенка В. І.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 15 червня 2021 року, в складі судді Фоменко І.М., ухвалене у м. Суми

в с т а н о в и в:

Звернувшись до суду у квітні 2021 року із позовною заявою, представник ОСОБА_1 адвокат Жупинський М.А. просив суд визнати протиправними дії АТ КБ «ПриватБанк» щодо списання коштів з банківського рахунку ОСОБА_1 , стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на її користь безпідставно стягнуті грошові кошти в сумі 30 156,30 грн., завдану моральну шкоду у розмірі 5 000,00 грн., витрати на правову допомог у розмірі 2 000,00 грн.

Свої вимоги мотивував тим, що 07.10.2010 року ОСОБА_1 , з метою отримання банківських послуг, звернулася до АТ КБ «ПриватБанк», де, підписавши Анкету-заяву № б/н, отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, платіжну картку та персональний ідентифікаційний номер для авторизації. Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 29.12.2020 року по справі № 592/13507/19 у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 07.10.2010 року відмовлено. Проте, АТ КБ «ПриватБанк» за період з 06.09.2019 року по 08.10.2020 року з рахунку № НОМЕР_1 , відкритого на ім`я ОСОБА_1 , автоматично списано грошові кошти в рахунок погашення простроченої кредитної заборгованості на суму 30 156,30 грн. Вказане списання грошових коштів ОСОБА_1 вважає безпідставним.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 15 червня 2021 року позовні вимоги задоволено частково. Визнано дії АТ КБ «ПриватБанк» щодо списання коштів з банківського рахунку ОСОБА_1 протиправними. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 безпідставно списані грошові кошти з банківського рахунку в розмірі 30 156,30 грн., а також 1 720,00 грн. в рахунок відшкодування витрат, понесених на професійну правничу допомогу, що в сумі становить 31 876,30 грн. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь держави 908,00 грн. судового збору. У задоволенні іншої частини заявлених вимог відмовлено за необґрунтованістю.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та невідповідності висновків суду обставинам справи, що призвело до ухвалення необґрунтованого і незаконного рішення суду, просить рішення суду скасувати та ухвалите нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що судом першої інстанції не встановлено, у чому саме полягає вина чи неправомірні дії банку. Вказує, що при отриманні платіжної банківської картки для виплат позивач ознайомився та погодилась з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, що підтвердив власним підписом в Анкеті-заяві про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг від 29.09.2011 року. Зазначає, що згідно з умовами кредитного договору, та відповідно до п. 2 ст. 1071 ЦК України, ст. 26 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», глави 6 Інструкції НБУ про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті відповідачем правомірно списано з рахунку позивача грошові кошти без тримання його розпорядження або згоди. Стверджує, що обов`язковою умовою, з якою законодавець пов`язує виникнення правовідносин щодо повернення безпідставно набутого майна, є відсутність правової підстави набуття, збереження майна однією особою за рахунок іншої особи. Отримання АТ КБ «ПриватБанк» суми заборгованості за кредитним договором, наявність якого встановлено судом та договір не визнано недійсним. Окремо зазначає, що у відносинах, що склалися між сторонами, позивач (боржник) не є потерпілою стороною, оскільки порушення зобов`язання сталося саме з боку позивача (боржника за кредитним зобов`язанням).

Позивачем відзиву на апеляційну скаргу до суду не подано.

Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції встановлені обставини, які вбачаються з матеріалів справи та не оспорюються сторонами про те, що 07.10.2010 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № б/н, згідно умов якого остання отримала кредит в розмірі 11 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.

Заочним рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 25.10.2019 року по справі № 592/13507/19 позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково; стягнуто зі ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 07.10.2010 року в сумі 34 917,09 грн., а також 1 921,00 грн. в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору (а.с. 16-17).

Ухвалою суду від 01.12.2020 року заочне рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 25.10.2019 року за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості скасовано та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 29.12.2019 року позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості залишено без задоволення (а.с. 18-19).

У період часу з 06.09.2019 року по 08.10.2020 року із банківських рахунків, відкритих на ім`я ОСОБА_1 , АТ КБ «ПриватБанк» провело автоматичне списання грошових коштів, спрямованих на погашення простроченої заборгованості за кредитним договором № б/н від 07.10.2010 року, на загальну суму 30 156,30 грн., що підтверджується довідками відповідача (а.с. 26-36).

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять підтверджень того, що витяги з Умов та Правил надання банківських послуг на момент укладання між сторонами правочину містили умови, зокрема, і щодо права банку здійснювати договірне списання грошових коштів з усіх рахунків ОСОБА_1 , в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, ознайомлення і згоду з ними позивача, підписуючи відповідну Анкету-заяву від 07.10.2010 року. У зв`язку із цим, місцевий суд дійшов висновку про безпідставне списання відповідачем коштів із карткових рахунків, відкритих на ім`я ОСОБА_1 , на загальну суму 30 156,30 грн., а також невідповідність дій відповідача в цій частині вимогам закону і умовам укладеного договору, що, в силу положень ст. 1073 ЦК України, покладає на АТ КБ «ПриватБанк» обов`язок негайно повернути відповідну суму на рахунок клієнта.

Колегія суддів погоджується з таким висновком місцевого суду з огляду на таке.

Згідно вимог ч.ч. 1, 3 ст. 1066 ЦК України, - за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші обмеження його права щодо розпорядження грошовими коштами, не передбачені законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

В ст. 1071 ЦК України зазначено, що банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

В преамбулі Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» № 2346-III від 05.04.2001 року (в редакції Закону на час виникнення спірних правовідносин, далі - Закон № 2346-III) зазначено, що цей Закон визначає загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків (далі - платіжні системи) в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України, встановлює відповідальність суб`єктів переказу, а також визначає загальний порядок здійснення нагляду (оверсайта) за платіжними системами.

В пункті 1.38 частини 1 статті 1 вказаного Закону № 2346-III вказано, що списання договірне -списання банком з рахунка клієнта коштів без подання клієнтом платіжного доручення, що здійснюється банком у порядку, передбаченому в договорі, укладеному між ним і клієнтом, або згідно з умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

Статтею 26 Закону № 2346-ІІІ, поміж іншим, передбачено, що платник при укладенні договорів із банком має право передбачити договірне списання грошей із своїх рахунків на користь банку платника та/або третіх осіб. Умови договору на договірне списання повинні передбачати обсяг інформації, достатній для належного виконання такого списання банком, що обслуговує платника (обставини, за яких банк має здійснити (здійснювати) договірне списання; найменування отримувача та банку отримувача; реквізити рахунка, з якого має здійснюватися договірне списання; реквізити договору між платником та отримувачем (за наявності договору), що передбачає право отримувача на договірне списання; перелік документів, що мають бути представлені отримувачем в обслуговуючий платника банк (якщо платник та отримувач домовились про надання цих документів до банку платника) тощо). У разі, якщо кредитором за договором є обслуговуючий платника банк, право банку на проведення договірного списання передбачається в договорі на розрахунково-касове обслуговування або в іншому договорі про надання банківських послуг.

Відповідно до п.п. 1.2, 1.3 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління НБУ № 22 від 21.01.2004 року (в редакції Інструкції на час виникнення спірних правовідносин, далі - Інструкція № 22), - Інструкція встановлює загальні правила, види і стандарти розрахунків клієнтів банків та банків у грошовій одиниці України на території України, що здійснюються за участю банків. Вимоги цієї Інструкції поширюються на всіх учасників безготівкових розрахунків, а також на стягувачів, та обов`язкові для виконання ними.

Банк здійснює розрахунково-касове обслуговування своїх клієнтів на підставі відповідних договорів і своїх внутрішніх правил здійснення безготівкових розрахунків, якщо ці правила відповідають вимогам цієї Інструкції, інших нормативно-правових актів. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші обмеження його права щодо розпорядження грошовими коштами, не передбачені законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що розміщені на банківському рахунку (пункт 1.6 Інструкції № 22).

Кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі розрахункових документів стягувачів згідно з главами 5 та 11 цієї Інструкції (пункт 1.7 Інструкції № 22).

Пунктами 6.1, 6.2, 6.5 Інструкції № 22 встановлено наступне, Банк обумовлює своє право на здійснення договірного списання за дорученням платника з його рахунку в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг.

Договір має містити інформацію, яка потрібна для належного виконання банком доручення платника, зокрема: умови, за якими банк повинен здійснити (здійснювати) договірне списання; номер рахунку платника, з якого має здійснюватися договірне списання; найменування отримувача; номер і дату договору з отримувачем, яким передбачене право отримувача на договірне списання коштів з рахунку платника; перелік документів, які отримувач має надати банку, що обслуговує платника (якщо вони передбачені в договорі).

Якщо кредитором за договором є банк, що обслуговує платника, то право цього банку на здійснення договірного списання передбачається в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг. Договір може містити інформацію, яка потрібна банку для списання ним коштів з рахунку платника.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

В статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (стаття 634 ЦК України).

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (ст. 509 ЦК України).

Згідно припису ст. 1073 ЦК України, у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Доводи апелянта про те, що грошові кошти правомірно списані банком з банківського рахунку ОСОБА_1 на погашення заборгованості за кредитним договором № б/н від 07.10.2010 року, а також про те, що цей договір не визнано недійсним, колегія суддів відхиляє, оскільки рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 29.12.2019 року по справі №592/13507/19 позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості кредитним договором № б/н від 07.10.2010 року залишено без задоволення. При цьому, у мотивувальній частині цього рішення зазначено, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу ОСОБА_1 . Умови та правила банківських послуг, відсутність у Анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Щодо доводів апелянта про те, що судом першої інстанції не встановлено, у чому саме полягає вина чи неправомірні дії банку, і що обов`язковою умовою, з якою законодавець пов`язує виникнення правовідносин щодо повернення безпідставно набутого майна, є відсутність правової підстави набуття, збереження майна однією особою за рахунок іншої особи, а також про те, що позивач (боржник) не є потерпілою стороною, оскільки порушення зобов`язання сталося саме з боку позивача (боржника за кредитним зобов`язанням), колегія суддів вважає неспроможними, оскільки ст. 1212 ЦК України, поміж іншим, встановлено, що особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні.

Інші аргументи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів у справі та не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, й міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10.02.2010 року, заява № 4909/04).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, оскільки визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, правильно встановив обставини справи, надавши правильно правову оцінку фактичним обставинам справи.

В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-382, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 15 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий - С.С. Ткачук

Судді: О.Ю. Кононенко

В.І. Криворотенко