Провадження №2/447/132/22
Справа №447/3813/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ У К Р А Ї Н И

27.01.2022 Миколаївський районний суд Львівської області в складі судді Головатого А.П., за участю секретаря судового засідання Венгер Л.М.,

розглянувши у судовому засіданні у м. Миколаїв Львівської області у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

позивач ОСОБА_1 ,

представник відповідача ОСОБА_3 ,

відповідач ОСОБА_2 .

Процесуальні дії у справі.

25.11.2021 на адресу суду надійшов позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , у якому така просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування будинком, що знаходиться у АДРЕСА_1 . В обґрунтування позову наведено таке.

Позивачці на праві спільної часткової власності належить 1/2 житлового будинку, що знаходиться у АДРЕСА_1 . Право власності на нього позивачка набула на підставі рішення Апеляційного суду Львівської області від 02.10.2012, успадкувавши частку після смерті її батька - ОСОБА_5 . Інша частина будинку належить сестрі позивачки - ОСОБА_6 . Відповідач, який доводився позивачці чоловіком, з 1991 року зареєстрований у вищевказаному будинку та проживає там по даний час. З березня 2020 року сторони не ведуть спільного господарства, не пов`язані спільним побутом, не проживають разом. Позивач із дітьми: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживають і зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 . Згідно рішення Миколаївського районного шлюбу Львівської області від 09.03.2021 шлюб між сторонами розірвано. Відтак, позивач вказує, що відповідач не є членом її сім`ї. Враховуючи, що позивач є співвласником житлового будинку АДРЕСА_1 , просить суд визнати його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки у сторін існують неприязні відносини, відповідач чинить позивачці перешкоди у користуванні будинком, під час їхнього шлюбу останній зловживав алкогольними напоями, вчиняв сварки, погрожував фізичною розправою, зраджував. У зв`язку із тим, що відповідач зареєстрований та проживає у будинку за вищевказаною адресою, позивач належним чином не може доглядати за будинком, який потребує ремонту, користуватися городом, вести господарство, а відповідач не хоче у добровільному порядку виселитися з будинку до батьківського, що знаходиться у с. Гранки- Кути . Крім цього, позивачка посилається на те, що син сторін - ОСОБА_7 хоче переїхати у будинок, але не бажає проживати разом із батьком через неприязні стосунки.

08.12.2021 до суду надійшла відповідь на запит про місце проживання (перебування) та реєстрації відповідача.

13.12.2021 ухвалою Миколаївського районного суду Львівської області позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено проводити розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання. Відповідачу надано строк для подання відзиву, заперечень.

23.12.2021 на адресу суду надійшов відзив, у якому відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки позов є необґрунтованим і безпідставним. Відповідач повідомив те, що дійсно, будинок, у якому він проживає належить на праві спільної часткової власності позивачці та її сестрі - ОСОБА_6 . Вказав, що у матеріалах справи відсутні докази щодо згоди іншого співвласника чи делегування повноважень позивачу щодо вирішення питань звернення до суду з даним позовом. Крім того, відповідач зазначив, що він зареєстрований та постійно проживає у вказаному будинку, інше житло у такого відсутнє, позивачці він не чинить перешкод у користуванні вказаним будинком. Відповідач посилається на те, що визнання його таким, що втратив право користування будинком, буде надмірним тягарем і порушуватиме право на повагу до житла, яке він вважає своїм постійним місцем проживання, оскільки він законно вселився у будинок і тривалий час там проживає.

04.01.2022 позивачка подала до суду відповідь на відзив, а також заяву щодо зміни її прізвища з додатками.

У судовому засіданні позивач просила позов задоволити з підстав, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив.

Відповідач у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог, вказав, що не чинить позивачці перешкод у користуванні будинком. Зазначив, що вказаний будинок - це його постійне місце проживання, таке там зареєстроване у встановленому законом порядку.

Суд встановив:

Відповідно до копії рішення Апеляційного суду Львівської області від 02.10.2012 у справі №22-5508/2011, за ОСОБА_4 визнано право власності на 1/2 будинковолодіння по АДРЕСА_1 . Крім того, вказаним рішенням у порядку спадкування за законом визнано за ОСОБА_6 право власності на 1/2 вказаного вище будинковолодіння (а.с. 6-7).

Згідно копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №22271541 від 28.05.2014, ОСОБА_4 належить 1/2 частки житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 4-5).

Згідно заочного рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 09.03.2021 у справі №447/2571/20 шлюб між сторонами розірвано. Рішення суду набрало законної сили 09.04.2021 (а.с. 8).

З копії будинкової книги для прописки громадян, що проживають у будинку АДРЕСА_1 вбачається, що відповідач ОСОБА_2 зареєстрований у вказаному будинку з 01.02.1991. Був знятий з реєстрації та знову зареєстрований 05.02.1996 (а.с. 10-13).

Допитаний у судовому засіданні свідок - син сторін ОСОБА_7 повідомив, що його батько ОСОБА_2 проживає у АДРЕСА_1 . Вказаний будинок належить на праві приватної власності його матері - позивачці та її сестрі - ОСОБА_6 . Позивачка літом часто проживала в селі, відповідач не чинив перешкод у користуванні житлом, хоча між ними наявні напружені стосунки, оскільки вони багато сварилися. Відповідач пробує робити ремонти у будинку, щоб покращити житло.

Відповідно до інформаційної довідки №291354737 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, відповідач не володіє на праві власності іншим житловим приміщенням (а.с. 27-28а).

Оцінка суду.

Між сторонами виникли цивільно-правові відносини.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.

Відповідно до ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.

Пункт 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника житла (рішення у справі «Gillow v. the U.K.» від 24.11.1986), так і на наймача (рішення у справі «Larkos v. Cyprus» від 18.02.1999).

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18.11.2004 у справі «Прокопович проти Росії», заява №58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13.05.2008 у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява «19009/04, пункт 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18.12.2008 у справі «Савіни проти України», заява №39948/06, п. 47).

У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява №30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, воно має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема, бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 28.04.2020 у справі №761/20452/17, для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Вирішуючи даний спір, судом досліджено наявні у справі докази і надано їм оцінку, встановлено дійсні обставини справи та надано їм оцінку на предмет співмірності втручання у право на житло, гарантоване статтею 8 Конвенції, враховуючи принцип верховенства права та справедливості.

Розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем не є безумовною підставою для визнання останнього таким, що втратив право користування будинком, оскільки позивачем не доведено факт непроживання відповідача у ньому понад встановлені строки без поважних причин. Більше того, відповідач проживає у будинку з 1991 року. При цьому позивач не є одноосібним власником будинку, а інший співвласник - її сестра, колишнім членом сім`ї якого є відповідач, вимог до відповідача щодо визнання його таким, що втратив право користування житлом не заявляла, а, отже, відповідач не позбавлений права користуватись житлом, згідно належної іншому власнику частки у будинку і таке право у цій справі не оспорюється.

Втрата права користування житловим приміщенням будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи, а також необхідність та пропорційність такого заходу, позивачем не доведено.

Враховуючи наведене, суд приходить висновку про відмову у задоволені позову у зв`язку із недоведеністю обставин, що підтверджують заявлені позовні вимоги.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що позов не підлягає до задоволення, позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», оскільки є особою з інвалідністю ІІ групи, згідно пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 серії НОМЕР_2 , виданого 19.12.2018 довічного терміну дії, судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, слід віднести на рахунок держави.

Керуючись ст. 12, 81, 141, 264, 265 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - відмовити.

Судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, віднести на рахунок держави.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач - ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач - ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Повний текст рішення складено 07.02.2022.

Суддя Головатий А.П.