Справа № 459/489/21 Головуючий у 1 інстанції: Жураковський А.І.
Провадження № 22-ц/811/521/22 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С.М.,

суддів: Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар судового засідання - Юзефович Ю.І.,

з участю - представника апелянта - адвоката Смолинця Я.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , підписану адвокатом Смолинцем Ярославом Івановичем на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 24 грудня 2021 року (повний текст складено 24 грудня 2021 року), у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа - Банк», третя особа: ОСОБА_2 про визнання договору іпотеки припиненим та визнання дій протиправними,

В С Т А Н О В И В:

в лютому 2021 року позивач ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом, в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 20 вересня 2021 року, просила:

- визнати протиправними дії Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа-Банк») із зверненням стягнення на іпотечне майно, а саме нежиле приміщення АДРЕСА_1 , загальною площею 178,4 кв.м., що належить іпотекодавцю на праві приватної власності, згідно Договору про поділ частки об`єкта нерухомого майна в натурі, що є у спільній частковій власності, зареєстрованого за № 1677 та посвідченого приватним нотаріусом Червоноградського міського нотаріального округу Степчук І.С. 25 липня 2007 року, зареєстрованого в Державному комунальному підприємстві Червоноградське міжміське бюро технічної інвентаризації згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 15367877 від 26 липня 2007 року (реєстраційний № 19699305) згідно Іпотечного договору посвідченого приватним нотаріусом Червоноградського міського нотаріального округу Степчук І.С. за реєстровим № 790, який укладено на забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань за Договором кредиту від 03 серпня 2007 між кредитором та ОСОБА_1 03 серпня 2007 року;

- визнати припиненим право іпотеки АТ «Альфа-Банк» на іпотечне майно, а саме, нежиле приміщення АДРЕСА_1 , загальною площею 178, 4 кв.м., що належить Іпотекодавцю на праві приватної власності згідно Договору про поділ частки об`єкта нерухомого майна в натурі, що є у спільній частковій власності, зареєстрованого за № 1677 та посвідченого приватним нотаріусом Червоноградського міського нотаріального округу Степчук І.С. 25 липня 2007 року, зареєстрованого в Державному комунальному підприємстві Червоноградське міжміське бюро технічної інвентиризації згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 15367877 від 26 липня 2007 року (реєстраційний № 19699305) згідно Іпотечного договору, посвідченого приватним нотаріусом Червоноградського міського нотаріального округу Степчук І.С. за реєстровим № 790, який укладено на забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань за Договором кредиту 03 серпня 2007 між кредитором та ОСОБА_1 03 серпня 2007 року.

Позов мотивовано тим, що 03 серпня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк», та ОСОБА_2 укладено договір кредиту № 606/33-059, відповідно до якого кредитор надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання, грошові кошти у сумі 120 000,00 швейцарських франків, зі сплатою 10,0 процентів річних з кінцевим терміном погашення заборгованості за кредитом до 03 серпня 2017 року.

19 березня 2008 року між кредитором та позичальником укладено Додаткову угоду до Договору кредиту, якою у зв`язку зі зміною валюти зобов`язання (швейцарські франки) за Договором, шляхом переведення у долари США, сторони домовилися внести зміни і доповнення до Договору кредиту. Цією угодою пункт 1.1 Договору кредиту викладено в наступній редакції: Кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 118 189,74 доларів США, зі сплатою 13,5 процентів річних.

В забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань за Договором кредиту від 03 серпня 2007 року між кредитором та ОСОБА_1 укладено Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Червоноградського міського нотаріального округу Степчук І.С. за реєстровим № 790.

19 березня 2008 року між кредитором та Іпотекодавцем укладено Договір про внесення змін до Іпотечного договору, що пов`язано із укладенням 19 березня 2008 між кредитором та позичальником додаткової угоди до Договору кредиту, якою змінено валюту зобов`язання.

Постановою Верховного суду від 26 листопада 2018 року у справі №459/2775/14-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором №606/33-059, касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» залишено без задоволення, а рішення Апеляційного суду Львівської області від 25 липня 2017 року, яким в задоволенні позову банку відмовлено, залишено без змін.

Позивачу надіслано повідомленням про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням (вимога про усунення порушення) вих. 19/01 від 19 січня 2021 року.

Позивач вважає, що вчинення відповідачем дій по зверненню стягнення на предмет іпотеки є протиправним та не відповідає вимогам закону, ураховуючи відсутність укладеного між сторонами договору про задоволення вимог іпотекодержателя, тобто у спосіб, визначений іпотечним договором. Крім того, є незаконним і нарахування процентів за користування кредитними коштами після 23 червня 2009 року. Відтак, загальна сума заборгованості, в рахунок якої здійснюється зарахування кредитних коштів не відповідає вимогам закону. Стверджує, що Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Червоноградського міського нотаріального округу Степчук І.С. за реєстровим № 790, припинив свою дію, посилаючись на те, що рішенням суду відмовлено у задоволенні позову про стягнення на користь банку заборгованості за кредитним договором у зв`язку із закінченням строку позовної давності.

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 24 грудня 2021 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивачка оскаржила таке в апеляційному порядку подавши апеляційну скаргу, підписану адвокатом Смолинцем Ярославом Івановичем.

Апеляційна скарга мотивована тим, що, надіславши 23 червня 2009 року вимогу про повне дострокове погашення заборгованості, банк тим самим змінив строк виконання зобов`язань за кредитним договором, отже з цього моменту почав свій перебіг строк позовної давності, а відтак, дія іпотеки після його закінчення, є протиправною. Судом першої інстанції під час розгляду справи не застосовано до спірних відносин положення Закону України «Про захист прав споживачів», з огляду на те, що згідно з договором іпотеки було забезпечено споживчий кредит, за яким кредитодавцю забороняється вимагати його повернення, у разі, якщо строк давності такого минув. Дане положення підлягає застосуванню також у відносинах іпотеки. Судовими рішеннями у справах № 459/2930/15-ц та № 459/2775/14-ц відмовлено банку, як у зверненні стягнення за іпотечне майно, так і в стягненні заборгованості за кредитним договором з позичальника та поручителя. Наведене свідчить про припинення іпотеки, оскільки строк позовних вимог щодо основного зобов`язання пропущений. Вказує на те, що з огляду на дату укладення іпотечного договору (03 серпня 2007 року), враховуючи норми Закону України «Про іпотеку» в редакції від 12 травня 2006 року, між сторонами не укладено договору про задоволення вимог іпотекодержателя, тому дії відповідача щодо початку процедури звернення стягнення на іпотечне майно в позасудовому порядку не можна вважати законними. Зазначає, що в повідомленні про звернення стягнення на іпотечне майно не зазначено вартості майна, за яке буде здійснено його реалізацію. Вважає незаконним нарахування процентів за користування кредитними коштами після 23 червня 2009 року, оскільки кредитодавець має право нараховувати передбачені договором проценти лише впродовж строку дії кредитного договору або до звернення кредитора до суду з вимогою про дострокове стягнення заборгованості, після спливу такого строку нарахування відсотків є безпідставними.

Просить рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 24 грудня 2021 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

09 червня 2022 року на адресу суду надійшло клопотання Акціонерного товариства «Альфа-Банк», підписане ОСОБА_6 за допомогою електронного підпису, про відкладення розгляду справи, яке мотивоване тим, що через введений в країні воєнний стан, представник бажає взяти особисту участь в розгляді справи, проте не може це зробити з об`єктивних причин. Клопотання отримано судом в 12-08 год, тобто після закінчення розгляду справи, яка була призначена на 10-00 год. У зв`язку із цим, клопотання не може бути розглянуте по суті.

Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

За таких обставин, колегія суддів вважала за можливе здійснити розгляд справи за відсутності представника АТ «Альфа-Банк».

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, який з`явився в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 03 серпня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк» та ОСОБА_2 укладено договір кредиту № 606/33-059, відповідно до якого кредитор надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання, грошові кошти у сумі 120 000.00 Швейцарських франків, зі сплатою 10.0 процентів річних та кінцевим терміном погашення заборгованості за кредитом до 03 серпня 2017 року.

В забезпечення виконання зобов`язань позичальника між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Червоноградського міського нотаріального округу Степчук І.С. за реєстровим № 790 від 03 серпня 2007 року, згідно умов якого «Іпотекодавець» передав в іпотеку «Іпотекодержателю» у якості забезпечення виконання основного зобов`язання, наступне нерухоме майно: нежиле приміщення АДРЕСА_1 , загальною площею 178, 4 кв. м., що належить на праві приватної власності згідно договору про поділ частки об`єкта нерухомого майна в натурі, що є у спільній частковій власності, зареєстрованого за № 1677 та посвідченого приватним нотаріусом Червоноградського міського нотаріального округу Степчук І.С. 25 липня 2007 року, зареєстрованого в Державному комунальному підприємстві Червоноградське міжміське бюро технічної інвентаризації згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 15367877 від 26 липня 2007 року (реєстраційний № 19699305). Іпотекодержатель має право у разі невиконання або неналежне виконання позичальником основного зобов`язання звернути стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до пункту 4.5 цього договору, іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів:

- 4.5.1. на підставі рішення суду; або

- 4.5.3. шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 07 серпня 2015 року у справі № 459/2775/14-ц задоволено позов ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором та стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» 191 773,44 доларів США, що становить основну суму кредиту та відсотки за його користування, що в гривневому еквіваленті згідно офіційного курсу НБУ на час постановлення рішення - 07 серпня 2015 року становить 4 120 079, 00 грн. Зазначене рішення було змінено рішенням Апеляційного суду Львівської області від 26 січня 2016 року в частині солідарного стягнення з ОСОБА_5 заборгованості кредитним договором, стягнення судових витрат та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у позові про стягнення з ОСОБА_5 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» солідарно заборгованості 191 773 доларів США 44 центи та пені. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 грудня 2016 року рішення Апеляційного суду Львівської області від 26 січня 2016 року скасовано, та справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 25 липня 2017 року рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 07 серпня 2015 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено. Постановою Верховного суду від 26 листопада 2018 року рішення Апеляційного суду Львівської області від 25 липня 2017 року залишено без змін. У такій йдеться про те, що позов у частині вимог до ОСОБА_2 не підлягає задоволенню унаслідок спливу позовної давності.

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 22 січня 2016 року у справі № 459/2930/15-ц відмовлено у позові ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 , з участю третьої особи ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 11 липня 2016 року. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 листопада 2017 року скасовано ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 11 липня 2016 року та справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 22 травня 2018 постановою Апеляційного суду Львівської області рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 22 січня 2016 року скасовано та постановлено нове судове рішення, яким провадження у справі закрито. 03 червня 2020 року постановою Верховного суду рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 22 січня 2016 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 22 травня 2018 року - скасовано, та ухвалено нове рішення, якому у задоволенні позову ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки - відмовлено.

Позивачу надіслано повідомленням про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням (вимога про усунення порушення) вих. 19/01 від 19 січня 2021 року У повідомленні вказано, що Акціонерне товариство «Альфа-Банк» є іпотекодержателем нерухомого майна та має право вимоги заборгованості по Кредитному договору № 606/33-59 від 03 серпня 2007 року, укладеному між ОСОБА_2 та АТ «Укрсоцбанк». Банк вимагає усунути порушення, а саме, сплатити борг за Кредитним договором, розмір якого станом на 19 січня 2021 року складає 302 968.46 USD. В порядку статей 35, 36 Закону України «Про іпотеку» банк попереджає, що в разі невиконання цієї вимоги протягом тридцятиденного строку АТ «Альфа-Банк» має намір звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку передбаченому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». У випадку задоволення вимог іпотекодержателя в порядку статті 37 Закону України «Про іпотеку» буде анульовано залишок непогашеної заборгованості.

Відповідно до частини першої статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Обставини, встановлені судом першої інстанції, учасниками справи не оспорюються.

Згідно з частинами четвертою та п`ятою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Аналіз змісту постанов суду касаційної інстанції у справах №459/2775/14-ц (постанова від 26 листопада 2018 року) та № 459/2930/15-ц (постанова від 03 червня 2020 року), в яких брали участь сторони у справі, що переглядається, свідчить про те, що :

- позов у частині вимог до ОСОБА_2 не підлягає задоволенню унаслідок спливу позовної давності (справа № 459/2775/14-ц); а

- оскільки ПАТ «Укрсоцбанк», звернувшись до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, який було задоволено рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 16 листопада 2009 року, використав наявне у нього право на погашення заборгованості, що виникла у зв`язку з невиконанням умов кредитного договору, та звернув стягнення на іпотечне майно, то повторне звернення стягнення на одне і те саме майно з одних і тих самих підстав нормами чинного законодавства України не передбачено. Та обставина, що вимоги банку задоволені на суму заборгованості за кредитним договором, яка існувала на той час, а зараз це інша сума, правового значення не має, оскільки рішенням суду звернуто стягнення на предмет іпотеки в цілому. Позовна давність може бути застосована лише щодо вимог про захист прав або інтересів. Оскільки вже існує рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, тому вимоги, заявлені позивачем удруге про звернення стягнення на той самий предмет іпотеки за тим самим договором іпотеки, є необґрунтованими, що свідчить про відсутність правових підстав для застосування позовної давності до спірних правовідносин. Тобто, суд першої інстанції помилково застосував позовну давність до заявлених ПАТ «Укрсоцбанк» позовних вимог. У свою чергу, суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для ухвалення рішення про повторне звернення стягнення на предмет іпотеки з підстав того, що права та обов`язки ПАТ «Укрсоцбанк», як кредитора та ОСОБА_1 , як іпотекадавця вже встановлені та вирішені рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 16 листопада 2009 року, однак помилково закрив провадження у справі (справа № 459/2930/15-ц).

Щодо визнання дій протиправними.

Згідно з частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку (частина друга статті 35 зазначеного Закону).

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо (частина перша статті 11 ЦПК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року в справі № 757/13243/17 (провадження № 14-711цс19) зроблено висновок, що «за змістом частини першої статті 33 та частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише якщо останнє не виконане чи неналежно виконане, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звертати стягнення на предмет іпотеки. Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає іпотекодержателю звернутися з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання відповідно до частини другої статті 35 Закону України «Про іпотеку».

Вимоги частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» не перешкоджають іпотекодержателю здійснювати права, визначені цим Законом та/або іпотечним договором, без попереднього повідомлення іпотекодавця тільки тоді, якщо викликана таким повідомленням затримка може спричинити знищення, пошкодження чи втрату предмета іпотеки (частина третя зазначеної статті). Умови договору іпотеки та вимоги частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» пов`язують можливість задоволення вимог кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки з дотриманням іпотекодержателем процедури належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання. Належним слід вважати надсилання вимоги з дотриманням встановленого договором порядку на адресу отримувача, яка вказана в договорі або додатково повідомлена відповідно до умов договору. Якщо такий порядок договором не визначений, відповідно до звичаїв ділового обороту належне направлення вимоги може здійснюватися засобами поштового зв`язку чи кур`єрської служби, які дозволяють встановити зміст відправлення та підтвердити його вручення, наприклад, цінним листом з описом вкладеного відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що належним дотриманням іпотекодержателем процедури повідомлення іпотекодавця та боржника, якщо він є відмінним від іпотекодавця, про вимогу стосовно усунення порушення також слід вважати також таке повідомлення, що було надіслане належним чином, проте не отримане внаслідок недбалості або ухилення від отримання. […] В разі дотримання іпотекодержателем порядку належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання діє презумпція належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, яка може бути спростована іпотекодавцем в загальному порядку. За відсутності такого належного надсилання вимоги відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець не набуває права звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Таким чином, недотримання вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» щодо належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання унеможливлює застосовування позасудового способу задоволення вимог іпотекодержателя». При цьому метою повідомлення іпотекодержателем іпотекодавця та інших осіб є доведення до їх відома наміру іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Тому іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання лише за умови належного надсилання вимоги, коли іпотекодавець фактично отримав таку вимогу або мав її отримати, але не отримав внаслідок власної недбалості чи ухилення від такого отримання».

Аналіз змісту позовної заяви, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, а також пояснень наданих представником позивача в суді першої та апеляційної інстанцій, свідчить про те, що позивачка, заявляючи цю вимоги заперечує наявність у відповідача права на початок процедури позасудового врегулювання, шляхом надіслання їй повідомлення про порушення основного зобов`язання та/або іпотечного договору.

Під час розгляду справи судами обох інстанцій встановлено, що відповідач, окрім надіслання повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням (вимога про усунення порушення), не вчинив жодних інших дій щодо продовження цієї процедури, або її завершення. Позивачка і надалі залишається власником предмета іпотеки.

Встановивши такі обставини, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про передчасність позову у цій частині, адже доводи наведені позивачкою на підтвердження цієї позовної вимоги можуть бути перевірені під час розгляду судом питання щодо правомірності звернення стягнення на предметі іпотеки у позасудовому порядку, яке, як свідчать встановлені у цій справі обставини, не завершене. Тобто, враховуючи недоведення позивачем порушення оспорюваними діями банку його прав, свобод чи інтересів, місцевий суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позову у цій частині.

Щодо припинення іпотеки.

За змістом частини першої статті 509, статті 526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).

Згідно зі статтями 599-601, 604-609 ЦК України зобов`язання припиняються у разі: виконання, проведеного належним чином; за згодою сторін внаслідок передання боржником кредиторові відступного (грошей, іншого майна тощо); зарахування зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги; за домовленістю сторін; внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов`язків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора; поєднанням боржника і кредитора в одній особі; неможливістю його виконання у зв`язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає; смерті фізичної особи; ліквідації юридичної особи.

Сплив позовної давності як підставу для припинення зобов`язання норми глави 50 «Припинення зобов`язання» ЦК України не передбачають.

Наслідки спливу позовної давності визначаються статтею 267 ЦК України, згідно з якою особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 28 квітня 2021 року у справі № 755/19205/17 (провадження № 61-7052св19) зазначено, що «позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи. Крім того, навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобов`язання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (частина перша статті 267 ЦК України), установлюючи для особи, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного. Отже, відповідно до ЦК України, сплив позовної давності не є окремою підставою для припинення зобов`язання. Виконання боржником зобов`язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропуск позовної давності також не позбавляє права боржника вимагати припинення зобов`язання в односторонньому порядку (частина друга статті 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо. Таким чином, за загальним правилом ЦК України зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстав пропуску позовної давності, зобов`язання не припиняється. Підстави припинення іпотеки окремо визначені в статті 17 Закону, відповідно до частини першої якої іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом, тобто припинення іпотеки можливе виключно з тих підстав, які передбачені Законом України «Про іпотеку». Отже, якщо інше не передбачене договором, сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за кредитним договором і про звернення стягнення на предмет іпотеки (зокрема, за наявності рішення суду про відмову в цьому позові з підстави пропущення позовної давності) само по собі не припиняє основного зобов`язання за кредитним договором, а тому не може вважатися підставою для припинення іпотеки відповідно до абзацу другого частини першої статті 17 Закону».

У постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 501/2072/16-ц (провадження № 61-14198св19) вказано, що «якщо інше не передбачене договором, сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за кредитним договором і про звернення стягнення на предмет іпотеки сам по собі не припиняє основного зобов`язання за кредитним договором, а тому не може вважатися підставою для припинення іпотеки відповідно до абзацу другого частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку». Ураховуючи наведене, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що сплив позовної давності до основної вимоги про стягнення боргу за кредитним договором не може вважатися підставою для припинення іпотеки відповідно до статті 17 Закону України «Про іпотеку», а тому обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1. Отже, доводи касаційної скарги щодо незастосування судами позовної давності на увагу не заслуговують. Правові наслідки спливу позовної давності застосовуються у випадку наявності порушеного права та наявності вимоги про стягнення заборгованості або звернення стягнення на предмет іпотеки. Оскільки такої вимоги кредитор не пред`явив, а здійснив захист своїх прав на підставі іпотечного застереження, то позовна давність у такому випадку не застосовується».

Аналогічний за змістом висновок викладено в постанові Верховного Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 липня 2021 року у справі № 545/747/20 (провадження № 61-18293св20).

Подібні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 11 березня 2021 року у справі № 727/7775/18 (провадження № 61-7478св19), від 14 липня 2021 року у справі № 761/11601/19 (провадження № 61-3609св21).

Наведене свідчить про усталеність даного висновку в судовій практиці під час розгляду спорів цієї категорії.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 березня 2021 року у справі № 686/4303/18 (провадження № 61-2882св19) вказано, що:

«у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20) вказано, що «Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком об`єднаної палати Касаційного господарського суду Верховного Суду про те, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (стаття 11 ЦК України). Тобто договірні правовідносини виникають саме на підставі договорів. Водночас поняття правочину (зокрема поняття договору) і поняття правовідносин не є тотожними. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України). Правовідносинами є відносини, змістом яких є права та обов`язки сторін. Зокрема, змістом зобов`язальних правовідносин є обов`язок однієї сторони (боржника) вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії та кореспондуюче право кредитора вимагати від боржника виконання цього обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком про наявність тісного зв`язку між договорами та договірними правовідносинами, оскільки такі правовідносини виникають саме з договорів, а подальший розвиток правовідносин може бути зумовлений, у тому числі (але не виключно), умовами договору. Водночас подальші зміни правовідносин, зокрема припинення прав та обов`язків з договору, не обов`язково пов`язані зі зміною чи припиненням договору...»; «Велика Палата Верховного Суду не погоджується з висновком про те, що припинення обов`язку за договором тісно пов`язане з припиненням самого договору. Щодо посилань на статті 997, 1008, 1044 ЦК України, якими передбачено право припинення відповідних договорів, Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на таке. За змістом частин другої - шостої статті 997 ЦК України цією статтею передбачені випадки односторонньої відмови від договору страхування страхувальником або страховиком. Така відмова здійснюється шляхом вчинення одностороннього правочину управленою стороною, а не за рішенням суду. Отже, зазначена стаття не встановлює способів захисту. Статтею 1008 ЦК України передбачені випадки припинення договору доручення внаслідок таких юридичних фактів: відмови довірителя або повіреного від договору; визнання довірителя або повіреного недієздатним, обмеження його цивільної дієздатності або визнання безвісно відсутнім; смерті довірителя або повіреного. Зазначена стаття не встановлює випадків припинення договору за рішенням суду, а тому і не встановлює способів захисту. Статтею 1044 ЦК України також не встановлено випадків припинення договору управління майном за рішенням суду, отже, не встановлено способів захисту. Передбачений законом спосіб захисту у вигляді припинення судом існуючого правовідношення на майбутнє (пункт 7 частини другої статті 16 ЦК України) за своєю правовою суттю відрізняється від способу захисту у вигляді визнання судом припиненим договору в минулому, який законом не передбачений».

Враховуючи встановлені судом першої інстанції обставини, зокрема, що в задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки (справа № 459/2930/15-ц) відмовлено не у зв`язку із спливом позовної давності, а через недопустимість повторного звернення стягнення на предмет іпотеки, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку, що саме лише рішення суду про відмову у задоволенні позову про стягнення заборгованості за кредитним договором з позичальника (відмінного від іпотекодавця) у зв`язку зі спливом позовної давності не є підставою для припинення іпотеки, а тому вказані обставини не можуть бути підставами для задоволення вимог про визнання припиненим права іпотеки.

Пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстави для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, відсутні. Враховуючи викладене, оскаржуване рішення слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки, колегія суддів прийшла до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 141 ЦПК України підстав вирішення питання нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , підписану адвокатом Смолинцем Ярославом Івановичем залишити без задоволення.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 24 грудня 2021 року залишити без змін.

Поновити дію рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 24 грудня 2021 року.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 13 червня 2022 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич