КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/1919/2022
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 359/1679/20

26 травня 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Левенця Б.Б.

при секретарях - Ющенко Я.М., Діденка А.С., Савлук І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції цивільну справу за апеляційною скаргою відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 серпня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Журавського В.В., у цивільній у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей та сім`ї виконавчого комітету Бориспільської міської ради Київської області про вселення в будинок та зобов`язання не чинити перешкоди в користуванні будинком, за зустрічним позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до малолітнього ОСОБА_4 в особі його законного представника ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей та сім`ї виконавчого комітету Бориспільської міської ради Київської області про скасування реєстрації місця проживання малолітньої дитини,-

в с т а н о в и в:

26 лютого 2020 року ОСОБА_3 звернулась до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про вселення в будинок та зобов`язання не чинити перешкоди в користуванні будинком.

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що 03 серпня 2017 року між нею та ОСОБА_1 був зареєстрований шлюб. На даний час в провадженні Бориспільського міськрайонного суду Київської області перебуває цивільна справа №359/1128/20 про розірвання шлюбу. Від цього шлюбу вони мають спільного сина ОСОБА_4 . Протягом всього періоду перебування у шлюбі вона та ОСОБА_1 проживали разом за адресою: АДРЕСА_1 . Після народження сина за вказаною адресою було зареєстрованого його місце проживання. Проте, протягом 2019 року ОСОБА_1 почав поводити себе агресивно відносно неї та їхнього сина, влаштовував безпідставні конфлікти, застосовував фізичну силу та психологічний тиск. У такий спосіб ОСОБА_1 протиправно позбавив її та малолітнього сина права користування житловим будинком. У зв`язку з чим, на даний час вона орендує кімнату за адресою: АДРЕСА_2 .

З огляду на вище викладене, просиласуд вселити її та малолітнього сина ОСОБА_4 до житлового будинку, що знаходиться за адресою:АДРЕСА_1 та зобов`язати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не чинити їй та малолітньому ОСОБА_4 перешкоди у користуванні житловим будинком.

Також у червні 2020 року до Бориспільського міськрайонного суду Київської області звернулись ОСОБА_1 та ОСОБА_2 із зустрічним позов до малолітнього ОСОБА_4 , в особі його законного представника ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей та сім`ї виконавчого комітету Бориспільської міської ради Київської області про скасування реєстрації місця проживання малолітньої дитини.

В обґрунтування позовних вимог зазначали, що 03 серпня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений шлюб. Від цього шлюбу у них народився син ОСОБА_4 .

Зазначали, що ОСОБА_3 не є власником, орендарем чи наймачем житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_3 є АДРЕСА_3 . Малолітня дитина проживає разом з ОСОБА_3 , а тому, відповідно до вимог ч.4 ст.29 ЦК України, місце проживання малолітньої дитини має бути визначено за адресою: АДРЕСА_3 .

З огляду на вище викладене, просили суд скасувати реєстрацію малолітнього ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 серпня 2021 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей та сім`ї виконавчого комітету Бориспільської міської ради Київської області про вселення в будинок та зобов`язання не чинити перешкоди в користуванні будинком задоволено.

Вселено ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Зобов`язано ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у користуванні житловим будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до малолітнього ОСОБА_4 , в особі його законного представника ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей та сім`ї виконавчого комітету Бориспільської міської ради Київської області про скасування реєстрації місця проживання малолітньої дитини відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на оплату судового збору у розмірі 840 гривень 80 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати на оплату судового збору у розмірі 840 гривень 80 копійок.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 24 вересня 2021 року відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу в якій просили рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 серпня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволені первісного позову та про задоволення зустрічного позову.

Апеляційну скаргу обґрунтовують тим, що рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначають, що співвласниками житлового будинку на час вселення ОСОБА_3 були: ОСОБА_2 , яка є власником Ѕ частки будинку, ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , які є власниками по ј частці будинку кожний. На час вселення ОСОБА_3 в житловий будинок співвласники будинку ОСОБА_5 та ОСОБА_2 своєї згоди на її вселення не давали, угода між позивачем та співвласниками житлового приміщення про певний порядок користування нею будинком не укладалась, а тому суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про те, що ОСОБА_3 набула право користування жилою площею у будинку АДРЕСА_1 як член сім`ї власника цього будинку.

Посилаються на те, що при розгляді справи судом було встановлено, що ОСОБА_3 вселилась у спірний будинок без згоди всіх співвласників будинку, а тому не набула права користування жилою площею у вказаному будинку. Також судом встановлено, що ОСОБА_3 має на праві власності інші будинки, у одному із яких вона зареєстрована, а тому відсутні правові підстави для вселення її у спірний будинок.

Стосовно необґрунтованості рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову зазначають, що при проживанні батьків за різними адресами для реєстрації місця проживання дитини, яка не досягла 14 років, разом з одним з батьків надається письмова згода другого з батьків та довідка територіального підрозділу або адресно - довідкового підрозділу територіального органу ДМС за місцем його проживання, про те, що дитина не зареєстрована разом з ним. У разі якщо місце проживання другого з батьків зареєстровано в межах обслуговування адміністративно- територіальної одиниці територіального підрозділу, яким розглядається заява про реєстрацію місця проживання дитини, інформація перевіряється цим територіальним підрозділом або надається адресно- довідковим підрозділом відповідного територіального органу ДМС. З огляду на те, що малолітній ОСОБА_4 після розлучення батьків не проживає в спірному будинку, а проживає разом з матір`ю ОСОБА_3 , то наявні підстави для скасування його реєстрації у спірному будинку і суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про відмову у задоволенні їх зустрічного позову.

22 грудня 2021 року позивачка ОСОБА_3 подала відзив на апеляційну скаргу відповідачів, в якому просила залишити вказану апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13.08.2021 року - залишити без змін. Посилається на те, що вона була вселена до спірного будинку як член сім`ї відповідача ОСОБА_1 , з яким вона зареєструвала шлюб 03.08.2017 року. У чинному законодавстві України, яке регулює житлові правовідносини, відсутня вимога щодо надання обов`язкової письмової згоди співвласників житлового будинку на вселення членів сім`ї одного із співвласників. З огляду на те, що вона вселилась у спірний будинок як член сім`ї- дружина співвласника вказаного будинку ОСОБА_1 з його згоди, то суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що вона набула права користування жилою площею у вказаному будинку та проживала у ньому більше п`яти років. Інші співвласники будинку- батьки її чоловіка не заперечували проти її проживання, а тому також надали згоду на її проживання. Вважає, що припинення сімейних відносин між нею та ОСОБА_1 не позбавляє її права користування спірним будинком. З огляду на зазначене та з урахуванням того, що відповідачі чинять їй перешкоди у користування спірним будинком, суд першої інстанції прийшов до законного та обгрунтованого висновку про наявність правових підстав для її вселення у вказаний будинок. Доводи апеляційної скарги вказаного висновку суду першої інстанції не спростовують. Малолітній син ОСОБА_4 проживав у вказаному будинку з моменту народження та був зареєстрований у ньому в установленому законом порядку за фактом народження, а тому доводи відповідачів про те, що дитина не є членом їх сім`ї , не пов`язана з ними спільним побутом, взаємними правами та обов`язками не заслуговують на увагу. Вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що дитина була вселена до спірного житлового будинку на законних підставах та має право користуватися житлом свого батька в силу факту свого народження.

В судовому засіданні відповідачка ОСОБА_2 , відповідач ОСОБА_1 та його представник адвокат Білик Григорій Іванович повністю підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити. Відповідачі також пояснили, що вони не заперечують проти проживання малолітнього сина та онука ОСОБА_4 у належному їм на праві власності будинку АДРЕСА_1 .

Позивачка ОСОБА_3 та її представник адвокат Спаський Андрій Юрійович в судових засідання 20 січня 2022 року та 10 лютого 2022 року проти доводів апеляційної скарги заперечували, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу- без задоволення. В судове засідання 26 травня 2022 року позивачка ОСОБА_3 не з`явилась, про день та час слухання справи судом повідомлена, в судовому засіданні присутній її повноважний представник адвокат Спаський А.Ю., який вважав можливим продовжити розгляд справи у відсутності позивачки, а тому колегія суддів вважає можливим продовжити розгляд справи у відсутності позивачки ОСОБА_3 .

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служби у справах дітей та сім`ї виконавчого комітету Бориспільської міської ради Київської області в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи повідомлений у встановленому законом порядку, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу в його відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 07 грудня 2004 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 було укладено договір купівлі- продажу.

Відповідно до п. 1 зазначеного договору ОСОБА_2 придбала у приватну власність незакінчений будівництвом житловий будинок АДРЕСА_1 в розмірі Ѕ частки, а ОСОБА_5 та ОСОБА_1 по 1/4 частки кожний. (т. 1 а.с. 53)

03 серпня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, виданого Бориспільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київської області. (т. 1 а.с. 12)

ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_4 , батьками якого є ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження, виданого Виконавчим комітетом Кучаківської сільської ради Бориспільського району Київської області. (т. 1 а.с. 13)

Відповідно до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку, осіб від 08 липня 2019 року, виданою Кучаківською сільською радою Бориспільського району Київської області, за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 - чоловік, ОСОБА_4 - син, а ОСОБА_3 - дружина, проживає без реєстрації. (т. 1 а.с. 14)

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 17 грудня 2019 року прийнято визнання позову відповідачем. Позов задоволено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на її утримання в розмірі 1/5 частини від його заробітку (доходів) щомісячно, починаючи з 12 вересня 2018 року та до 25 жовтня 2021 року. (т. 1 а.с. 16)

19 лютого 2020 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 було укладено договір найму (оренди) житла відповідно до умов якого орендодавець здав, а орендар прийняв в орендне користування житлове приміщення - будинок за адресою: АДРЕСА_2 (т. 1 а.с. 20)

Відповідно до довідки, виданої Виконавчим комітетом Кучаківської сільської ради, дитина ОСОБА_4 зареєстрований за місцем реєстрації батька ОСОБА_1 в АДРЕСА_1 . (т. 1 а.с. 21)

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого Виконавчим комітетом Кучаківської сільської ради Бориспільського району Київської області. (т. 1 а.с. 62)

Із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 до приватного нотаріуса Бориспільського районного нотаріального округу Науменко Л.Г. 21.09.2020 року звернулась його дружина ОСОБА_2 та ІНФОРМАЦІЯ_4 звернувся син ОСОБА_8 .

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 квітня 2021 року закрито провадження в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей та сім`ї виконавчого комітету Бориспільської міської ради Київської області про вселення в будинок та зобов`язання не чинити перешкоди в користуванні будинком, в частині позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про зобов`язання не чинити перешкоди в користуванні будинком. (т. 1 а.с. 182-183)

Задовольняючи позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей та сім`ї виконавчого комітету Бориспільської міської ради Київської області, в частині вселення малолітнього ОСОБА_4 , суд першої інстанції посилався на те, що позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та законними.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 379 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР, у редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

За змістом ст. 156 ЖК УРСР, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої та другої статті 64 ЖК УРСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки.

Згідно із ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (пункт 1 статті 18 Конвенції про права дитини).

У принципі 2 Декларації прав дитини проголошено, що дитині законом та іншими засобами має бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, що дадуть їй змогу розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та соціально, здоровим і нормальним шляхом, в умовах свободи та гідності. При ухваленні з цією метою законів основною метою має бути найкраще забезпечення інтересів дитини.

Згідно з частиною першою статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

З огляду на аналіз зазначених норм та практику Європейського суду з прав людини, колегія суддів доходить висновку, що у рішеннях стосовно дітей їхні найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків.

Встановивши, що ОСОБА_1 є батьком малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та співвласником будинку за адресою: АДРЕСА_1 , малолітній ОСОБА_4 був вселений та зареєстрований у вище зазначений будинок у встановленому законом порядку, відповідачі чинять перешкоди дитині ОСОБА_4 у проживанні у спірному будинку, чим порушують його права, визначені ст. 156 ЖК УРСР, 405 ЦК України ,ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» , суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про задоволення позову в цій частині та вселення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та про зобов`язання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у користуванні житловим будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Разом з тим, суд апеляційної інстанції не може погодитись з висновками суду першої інстанції про наявність правих підстав для вселення позивача ОСОБА_3 у вище зазначений будинок з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку, за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користуватися жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Пленум Верховного Суду України в пункті 9 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникають в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснив, що при вирішенні спорів про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи є зазначене приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, чи обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням та чи не зберігає ця особа за собою право власності чи користування іншим житлом.

Отже, за змістом статті 65 ЖК України за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання у іншому жилому приміщенні.

Вирішуючи спір по суті, вселяючи ОСОБА_3 в житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та, зобов`язуючи ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_3 у користуванні вказаним житловим будинком, суд першої інстанції виходив із доведеності позивачкою обставин, на які вона посилалась на обґрунтування своїх вимог, зокрема із доведеності факту її вселення у спірний будинок в установленому законом порядку та набуття нею права користування жилою площею у вказаному будинку.

Проте, такий висновок суду першої інстанції не відповідає встановленим фактичним обставинам справи та дослідженим доказам, з огляду на наступне.

Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в будинку може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача (власника житла), в розумінні частини другої статті 64 ЖК Української РСР, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в будинкуразом з наймачем. За змістом статті 65 ЖК Української РСР за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні.

Судом встановлено, що будинок АДРЕСА_1 на час вселення у нього позивачки ОСОБА_3 належав на праві спільної часткової власності ОСОБА_2 - 1/2 частина, ОСОБА_1 - 1/4 частина та ОСОБА_5 - 1/4 частина. ОСОБА_3 вселилась у вказаний будинок після реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 , два інші співвласники ОСОБА_2 та ОСОБА_5 своєї письмової згоди на вселення в будинок ОСОБА_3 не надавали, а тому таке вселення здійснене без дотримання встановленого статтями 64, 65, 156 ЖК України порядку.

Крім того, з наданої до позовної заяви та дослідженої в судовому засіданні копії паспорта позивачки ОСОБА_3 вбачається, що вона з 30 травня 2012 року була зареєстрована в приватному будинку по АДРЕСА_3 . Відповідно до довідки Вороновицької селищної ради Вінницького району Вінницької області від 25 січня 2022 року ОСОБА_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 , але фактично проживає за адресою: АДРЕСА_5 .

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. Державного реєстру іпотек та відповідно до рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 17 квітня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_9 про поділ майна подружжя , ОСОБА_3 є власницею 1/2 частини земельної ділянки, що розташована по АДРЕСА_5 , площею 0,639 га та 52/100 частки столярного цеху з прибудовами під літерою «А», «А-1», «А-2», площею 84,0 кв.м., до складу яких входять поклейочний цех 3 - 35, 7 кв.м., кладова 4 - 7,2 кв.м.,побутова кімната - 5 - 32,7 кв.м., котельня 6 - 8,4 кв.м., вартістю 44041 грн. , підвал «п/А», площею 39,2 кв.м., вартістю 16442 грн., 1/2 частки убиральні «В», вартістю 2793 грн, 1/2 частки криниці №352/100.

Відповідно до рішення Виконавчого комітету Гуменської сільської ради Вінницького району Вінницької області № 94 від 20 грудня 2013 року, присвоєно поштову адресу столярному цеху з прибудовами, який належить ОСОБА_3 і розташований по АДРЕСА_5 .

Згідно рішення Гуменської сільської ради Вінницького району Вінницької області від 20 листопада 2015 року, в АДРЕСА_3 перейменована на АДРЕСА_5.

З викладеного вбачається, що позивачка ОСОБА_3 з 2012 року і по день звернення до суду з даним позовом зберігала за собою право користування іншою жилою площею, спочатку у приватному будинку АДРЕСА_3 , а потім в АДРЕСА_4 .

Крім того, як пояснила позивачка в судовому засіданні апеляційного суду, будинок АДРЕСА_3 , в якому вона була зареєстрована, вона отримала у власність в порядку спадкування після смерті бабусі та в подальшому продала його своєму брату.

Аналізуючи зазначене, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги щодо неправильності висновку суду першої інстанції про те, що позивачка ОСОБА_3 в установленому законом порядку набула права користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Оскільки позивачка не набула право постійного користування жилим приміщенням у вказаному будинку, позовні вимоги про її вселення в цей будинок та усунення їй відповідачами перешкод в користуванні цим будинком задоволенню не підлягають.

Стосовно зустрічного позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до малолітнього ОСОБА_4 , в особі його законного представника ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей та сім`ї виконавчого комітету Бориспільської міської ради Київської області про скасування реєстрації місця проживання малолітньої дитини, колегія суддів зазначає, що оскільки суд першої інстанції прийшов до правильних та обґрунтованих висновків про те, що малолітній ОСОБА_4 вселився у спірний будинок у встановленому законом порядку, має право користуватися житловою площею та має всі підстави для вселення в цей будинок, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до малолітнього ОСОБА_4 , в особі його законного представника ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей та сім`ї виконавчого комітету Бориспільської міської ради Київської області про скасування реєстрації місця проживання малолітньої дитини.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є:1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи зазначене, оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідачів ОСОБА_10 та ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню,рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 серпня 2021 року в частині вселення ОСОБА_3 в житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та зобов`язання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_3 у користуванні будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволені позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей та сім`ї виконавчого комітету Бориспільської міської ради Київської області про вселення ОСОБА_3 в будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та зобов`язання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_3 перешкод у користуванні будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В решті рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 серпня 2021 року слід залишити без змін.

Згідно вимог ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 цієї статті, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

В ході розгляду даної справипозивачем ОСОБА_3 було понесено судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви в розмірі 1 681,60 грн.

За подання апеляційної скарги відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 понесли судові в розмірі 3 783,60.

Після перегляду справи в суді апеляційної інстанції позов ОСОБА_3 було задоволено на 50%,, отже з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_3 підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в суді першої інстанції у розмірі 420,40 грн. з кожного.

За результатами розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вказану скаргу було задоволено частково, а саме - 1/3 частину вимог апелянтів, а тому з позивачки на користь відповідачів підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в суді апеляційної інстанції по 630,60 грн. кожному з відповідачів.

Керуючись стю.ст. 64,65 150, 156 ЖК УРСР, ст.ст 29, 379, 405, ЦК України, ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 серпня 2021 року в частині вселення ОСОБА_3 в житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та зобов`язання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_3 у користуванні будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

У задоволені позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей та сім`ї виконавчого комітету Бориспільської міської ради Київської області про вселення ОСОБА_3 в будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та зобов`язання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_3 перешкод у користуванні будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 відмовити.

В решті рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 серпня 2021 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_3 (ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) витрати по сплаті судового збору у суді першої інстанції у розмірі 420,40 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_3 (ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) витрати по сплаті судового збору у суді першої інстанції у розмірі 420,40 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 (ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) витрати по сплаті судового збору у суді апеляційної інстанції у розмірі 630,60 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 (ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_3 ) витрати по сплаті судового збору у суді апеляційної інстанції у розмірі 630,60 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 30 травня 2022 року.

Головуючий: Судді: