Судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду
справа № 464/7008/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І., суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М., касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , підписану адвокатом Загвойською Оксаною Володимирівною, задовольнив частково. Постанову Львівського апеляційного суду від 09 вересня 2021 року в частині задоволення позову ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , в інтересах якого діє ОСОБА_1 , до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення скасував, справу направив на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Не можу погодитися із постановою колегії суддів з таких мотивів.
1. У справі, що переглядалася, ключовими питаннями, на які мали відповісти суди при розгляді справи є :
1.1. чи не проживають відповідачі ( ОСОБА_1 та ОСОБА_2 )понад встановлені статтею 71 ЖК строки в спірній квартирі;
1.2. наявність чи відсутність поважних причин такого не проживання.
2. Фактичні обставини
2.1. Суди встановили, що ОСОБА_2 , її брат ОСОБА_3 та їх батьки отримали ордер № 542 з правом зайняття трьохкімнатної квартири АДРЕСА_1 .
2.2. Основним квартиронаймачем була ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
2.3. ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_8 та ОСОБА_5 є членами сім`ї ОСОБА_7 та зареєстровані в квартирі.
2.4. ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та малолітній ОСОБА_6 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 .
2.5. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , починаючи з 1993 року фактично не проживають у спірній квартирі АДРЕСА_1 сторонами не оспорюється та підтверджується, зокрема, заявами свідків, в порядку статті 93 ЦПК України, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які долучені до матеріалів справи. Із заяв свідків встановлено, що починаючи із 1993 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 дійсно проживали у м. Донецьку та Донецькій області, де і проживають по даний час.
2.6. Суд першої інстанції зазначив, що твердження позивачів за зустрічним позовом про те, що вони періодично навідувались до квартири, те, що ОСОБА_2 отримувала медичну допомогу у 2014 році за місцем своєї реєстрації не є підставою вважати, що вони в цей час проживали в квартирі та не втратили право користування нею, не заслуговують на увагу і пояснення ОСОБА_2 про те, що вона брала участь в утриманні спірної квартири та сплачувала за житлово-комунальні послуги, оскільки доказів наведеного не надано. Візити у м. Львів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зумовлені були необхідністю, зокрема ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати ОСОБА_2 , відтак вони із донькою приїжджали на похорон; у серпні 2018 року ОСОБА_2 оформляла пенсію, а у грудні 2018 року вони реєстрували місце проживання малолітнього ОСОБА_9 , що вимагало їх обов`язкової присутності.
2.7. У судовому засіданні суду першої інстанції 07 грудня 2020 року відповідачка ОСОБА_2 пояснила, що якби на Донбасі не розпочалась війна у 2014 році, вона б ніколи не повернулась у м. Львів для постійного проживання. Також пояснила, що востаннє була у спірній квартирі у 2018 році разом із донькою ОСОБА_1 , приїжджали для реєстрації місця проживання внука ОСОБА_9 .
3. При тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом (частини перша та друга статті 71 ЖК).
3.2. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (стаття 72 ЖК).
3.3. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
«особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач не довів. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності».
«системне тлумачення статей 71, 72 ЖК дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, яка втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності».
4. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
5. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
6. У справі, що переглядалася, суди встановили, що позивачами ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , та ОСОБА_5 доведено обставини, зазначені у первісному позові, а саме щодо факту непроживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_1 більше шести місяців за відсутності поважних причин на те.
6.1. За таких обставин, колегії суддів слід було залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення в оскарженій частині без змін.
Суддя В. І. Крат