Провадження № 22-ц/812/994/22 Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 грудня 2022 року м. Миколаїв

справа № 489/5000/20

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Коломієць В.В., Тищук Н.О.,

із секретарем Горенко Ю.В.

переглянувши в апеляційному порядку цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про визнання факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності на частку у спільному майні

за апеляційною скаргою

представника ОСОБА_2 - адвоката Костенюк Марії Володимирівни

на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва, ухвалене 28 вересня 2022 року суддею Коваленком І.В. в приміщенні цього ж суду (повне рішення складено 29 вересня 2022 року),

У С Т А Н О В И В:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про визнання факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності на частку у спільному майні.

Позивачка зазначала, що з 1984 по 1989 рік перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . Мають сина ОСОБА_3 , 1985 року народження. Після розірвання шлюбу вони проживали окремо, але з вересня 2004 року поновили подружнє життя та проживання без реєстрації шлюбу в квартирі, яку придбала позивачка після розлучення. У цей період вони з ОСОБА_2 мали спільний бюджет, за рахунок якого робили покупки; придбавали меблі, побутову техніку, предмети домашнього побуту; разом відпочивали; дбали один про одного; мали взаємні права та обов`язки, притаманні подружжю; набували нерухоме майно, допомагали сину тощо. Так, 23 грудня 2011 року вони за спільні кошти придбали житловий будинок АДРЕСА_1 , право власності на який оформили на ім`я відповідача. Того ж дня продавець видав на її ім`я довіреність на здійснення від його імені дій по оформленню земельної ділянка, на якій розташовано будинок. 7 червня 2012 року уклали договір купівлі-продажу земельної ділянки за цією ж адресою. Згодом за спільні кошти будинок було добудовано та переобладнано. 24 грудня 2016 року ОСОБА_2 оформив на її ім`я заповіт. Сімейні стосунки були припинені у липні 2020 року у зв`язку з протиправною поведінкою відповідача.

Посилаючись на те, що ОСОБА_2 чинить перешкоди у користуванні спільним майном, не пускає її до будинку, заперечує її права та добровільно не бажає здійснити поділ нерухомого майна, та збільшивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просила встановити факт проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу з вересня 2004 року по липень 2020 року; визнати спільним майном житловий будинок, земельну ділянку, а також рухоме майно: м`які меблі «Рамон» (китовий диван, м`який пуф, крісло, спальний гарнітур з натурального дерева «Carpento» (ліжко,2 тумби, туалетний столик, стілець, комод, тумба під телевізор); матрац еліт-класу; шкіряний диван; письмовий стіл (шкіра, натуральне дерево); прихожа (натуральне дерево); кухонний гарнітур 6 м, столові кухонні меблі (стіл, 4 стільця, натуральне дерево); холодильник 4-дверний «Sharp»; посудомийна машина «Bosch»; газова панель «Electrolux»; електродуховка «Electrolux»; мікрохвильова піч «Samsung»; телевізор «Fillips»; телевізор «Sony»; пральна машинка з сушкою «Electrolux»; люстри «Aedoluxe» з камінням Сваровськи (12-рожкова, 7-рожкова, 5-рожкова, 5 бра); комп`ютер (монітор «Asus,); газонокосарка «Bosch»; культиватор, колеса із зимовими шинами на автомобіль (4 одиниці); кондиціонер. Визнати за нею право власності на Ѕ частку будинку АДРЕСА_1 та земельну ділянку з кадастровим номером :01:015:0028, а також право власності на Ѕ частку всього рухомого майна, яке знаходиться в будинку та на території земельної ділянки (згідно наведеного переліку).

Відповідач ОСОБА_2 позов не визнав. У відзиві він зазначив, що належність майна до спільної сумісної власності як подружжя, так і чоловіка та жінки, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визначається не тільки фактом придбання його у цей період, але й спільною участю коштами або працею в набутому майні (постанова Верховного Суду від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15). Позивачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірне майно було набуте нею та відповідачем внаслідок їх спільної праці, або доказів укладення між сторонами письмової угоди про створення спільної сумісної власності (постанова Верховного Суду від 24 січня 2020 року у справі № 546/912/16-ц).

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 вересня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Встановлено факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу з вересня 2004 року по липень 2020 року. Визнано житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку за кадастровим номером: :01:015:0028 за цією ж адресою, спільним сумісним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . За ОСОБА_1 визнано право власності на Ѕ частку будинку та земельної ділянки за кадастровим номером :01:015:0028, які розташовані за адресою: АДРЕСА_2 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2513,52 грн. судових витрат. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Судове рішення мотивовано тим, що ОСОБА_1 довела той факт, що з 2004 року вона проживала однією сім`єю з ОСОБА_2 , не перебуваючи у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, а саме вели спільне госопдарство, робили спільні витрати, мали єдиний бюджет, за рахунок якого у період 2011-2012 років в інтересах сім`ї придбали нерухоме майно житловий будинок з земельною ділянкою за АДРЕСА_1 . Оскільки придбана нерухомість набула статус спільного сумісного майна, цю презумпцію відповідач ОСОБА_2 не спростував, а права членів сім`ї при відсутності іншої домовленості є рівними, суд відповідно до положень статей 70, 74 СК визнав за позивачкою право власності на Ѕ частку житлового будинку та земельної ділянки.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 , діючи через представника ОСОБА_4 , просив рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у позові. Апелянт наголошував, що земельна ділянка з кадастровим номером :01:015:0028 набута відповідачем у власність шляхом приватизації на підставі рішення Миколаївської міської ради №45/46 від 28 січня 2015 року, а тому є його особистою приватною власністю (пункт 5 частини 1 статті 57 СК). Крім того, дійшовши висновку про режим спільної власності нерухомого майна, суд не встановив факту набуття спірного майна за спільні кошти та спільною працею всупереч правовим позиціям Верховного Суду, викладених у постановах від 21 листопада 2018 року (справа № 372/504/17), від 6 червня 2019 року (справа №757/41827/15ц), від 14 липня 2020 року (справа №552/5693/18), 20 січня 2021 року (справа № 178/90/18ц), та не дав оцінку показанням свідка ОСОБА_5 , яки й підтвердив передачу йому грошей за будинок особисто ОСОБА_6 , та свідка ОСОБА_7 , який підтвердив наявність у нього, відповідача, особистих коштів.

Правом відзиву на апеляційну скаргу позивачка не скористалась.

Справу розглянуто апеляційним судом за участю позивачки ОСОБА_1 , її представника адвоката Маркіна С.І., відповідача ОСОБА_8 та його представника адвоката Костенюк М.В.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає лише частковому задоволенню за таких підстав.

Спірні правовідносини виникли у сфері сімейних правовідносин та, насамперед, регулюються нормами цивільного, сімейного та земельного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 21 СК шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований в органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Відповідно до частини 2 статті 3 СК сім`ю утворюють особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Виходячи з такого визначення, можна відокремити такі ознаки сім`ї, яку утворюють чоловік та жінка, які не перебувають у шлюбі: спільне проживання чоловіка і жінки, спільний побут та взаємні права і обов`язки.

Судова практика трактує ознаки спільного проживання сім`єю таким чином:

чоловік та жінка проживають разом;

ведуть спільне господарство;

мають єдиний бюджет.

Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо.

Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною визначеною законом підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно за правилами статті 74 СК.

За змістом статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього кодексу.

Отже, підставою для визначення майна, набутого чоловіком та жінкою, які не перебувають у шлюбі, є доведеність факту спільного проживання, а саме ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України від 3 червня 1999 року № 5-рп/99).

За правилами статті 60 (глава 8) СК майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частки майна дружини та чоловіка у спільній сумісній власності є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (стаття 70 СК).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності.

За статтею 61 СК об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно (за винятком виключеного з цивільного обороту), в тому числі і об`єкти нерумості.

Отже, сімейне законодавство встановлює презумпцію права спільної сумісної власності як майна подружжя, так і чоловіка та жінки, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою (фактичне подружжя) та в будь-якому іншому шлюбі, поки ця презумпція не спростована.

Презумпція спільності права власності подружжя (фактичного подружжя) може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя (фактичного подружжя) визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Така усталена правова позиція неодноразово висловлювалась Верховним Судом України (постанова від 7 вересня 2016 року у справі №6-801цс16) та Верховним Судом у постановах від 24 жовтня 2018 року (справа №214/1520 ), від 6 червня 2019 року (справа №757/41827/15ц), від 14 липня 2020 року (справа №552/5693/18), від 11 липня 2022 року (справа № 755/6427/19 та інш.

Цей висновок ґрунтується на положеннях статті 57 СК, якою визначено, зокрема, перелік видів особистої приватної власності дружини, чоловіка, до якого включене майно, набуте нею, ним до шлюбу, а також майно, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Згідно з частиною 1 статті 377 ЦК до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Відповідно до статті 81 ЗК громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

За правилами частини 1 статті 120 ЗК (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди (частина 4).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11 (провадження № 14-105цс19) сформульований правовий висновок, що у тому разі, якщо одним із подружжя під час шлюбу, дійсного на момент виникнення спірних правовідносин, придбано будинок, то в подружжя виникла спільна сумісна власність, тобто право другого з подружжя на частину будинку. У зв`язку з тим, що земельну ділянку виділено у власність для обслуговування цього будинку, то в чоловіка, за яким визнається право власності на 1/2 частку будинку, в такій же частці виникає і право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування будинку.

Такий правовий висновок викладено і у постанові Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року (справа № 206/6366/17).

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбуватися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі (постанова Верховного Суду (КЦС) від 15 квітня 2020 року у справі № 565/495/18).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі в період з 1984 року по 1989 рік. Мають сина ОСОБА_7 , 1985 року народження.

У 2004 році сторони поновили сімейні відносини. У вересні 2004 року ОСОБА_2 зареєстрований в квартирі АДРЕСА_3 , де з липня 2003 року проживала та була зареєстрована ОСОБА_1 (а.с. 45 том1).

З цього часу сторони проживали разом (спочатку у вищеназваній квартирі, а згодом у спірному будинку), вели спільне господарство, мали стосунки, притаманні подружжю, сприймались оточуючими як одна сім`я, разом відпочивали тощо.

Ці обставини підтверджуються показаннями свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_7 , ОСОБА_11 (а.с.211-213 том1), фотознімками за період 2007-2015 років (а.с.99-110 том 1), письмовими поясненнями ОСОБА_2 від 24 вересня 2020 року в рамках кримінального провадження (а.с.88 том 1).

Факт проживання однією сім`єю з позивачкою без реєстрації шлюбу ще до 2004 року ОСОБА_2 не заперечував.

З метою покращення житлових умов сторони вирішили придбати житловий будинок, та 30 листопада 2011 року уклали в простій письмовій формі попередній договір (а.с.17-19 том 1).

23 грудня 2011 року між ОСОБА_5 , як продавцем, та ОСОБА_2 , як покупцем, укладено договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_4 загальною площею 61,5 кв.м, житловою - 47,6 кв. м., який посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Матвєєвою І.М. та зареєстровано в реєстрі за № 1231.

У договорі зазначено, що житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 1000 кв.м з кадастровим номером :01:015:0003 (а.с.21-22 том 1).

Того ж дня ОСОБА_5 видав на ім`я позивачки ОСОБА_1 довіреність для представництва його інтересів при оформленні правовстановлюючих документів на земельну ділянку, розташовану по АДРЕСА_2 (а.с.32-33 том 1).

7 червня 2012 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки АДРЕСА_1 площею 1000 кв.м з цільовим призначенням - будівництво та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, кадастровий номером (а.с.34-35 том 1).

У період 2011-2012 років сторони добудовували та переобладнали житловий будинок.

23 жовтня 2012 року на ім`я ОСОБА_2 оформлено технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 , в якому зазначено загальну площу будинку 138,6 кв.м та житлову - 70,0 кв.м (а.с.23-29 том 1)

23 грудня 2012 року на ім`я ОСОБА_2 видане свідоцтво про право власності на нерухоме майно (житловий будинок) з державною реєстрацією прав (№35347611) (а.с.30-31 том 1).

З 2002 року ОСОБА_2 є пенсіонером УМВС. Не працює (а.с.15 том 1).

ОСОБА_1 з 1994 року займається підприємницькою діяльністю (а.с.49-59 том 1).

Щорічний дохід позивачки у період 2007-2013 років складав від 261153 грн. до 634718 грн. (а.с.67-73 том 1).

У період 2017-2020 років ОСОБА_1 здійснювала комунальні платежі за адресою АДРЕСА_2 за розрахунковим рахунком ПАТ «ПриватБанк» (а.с.74-78 том 1).

24 грудня 2016року ОСОБА_2 заповів все належне йому майно ОСОБА_12 (а.с.48 том 1).

Встановивши ці обставини, суд першої інстанції вірно вважав доведеним той факт, що у період з 2004 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 проживали разом, вели спільне господарство, тобто приймали участь у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї, мали єдиний бюджет, між ними склались усталені відносини, що притаманні подружжю, які і зовні мали ознаки сімейних. 23 грудня 2011 року в інтересах сім`ї та за рахунок сімейного бюджету сторони придбали житловий будинок, а 7 червня 2012 року земельну ділянку площею 1000 кв.м за АДРЕСА_1 , на якій він розташований. Після проведення добудов та переобладнання оселились разом та проживали до літа 2020 року.

За цих обставин суд дійшов вірного висновку про те, що ця нерухомість (житловий будинок та земельна ділянка) набули статус спільної сумісної власності чоловіка та жінки, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, бо інше не встановлено письмовим договором між ними.

За правилами рівності часток фактичного подружжя суд визнав за позивачкою право власності на Ѕ частку цієї нерухомості.

Такий висновок відповідає обставинам справи та положенням статей 70, 74 СК.

Апеляційний суд не може вважати переконливим посилання ОСОБА_2 на те, що позивачка не довела факт особистої участі у придбанні житлового будинку та земельної ділянки, що перешкоджає визначенню його статуту як спільної сумісної власності.

Правило про те, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна, не спростовує презумпцію спільності такого майна, а лише надає одному з подружжя (фактичному подружжю) право доводити статус особистої власності майна, набутого у шлюбі (фактичному проживанні однією сім`єю).

Відновлення презумпції спільності права власності подружжя на майно набуте під час шлюбу випливає з правової позиції Великої Палати Верховного Суду, що викладена у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Відповідно до частин 1,4 статті 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Згідно з правилами статей 79, 80 ЦПК достовірними та достатніми є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи та які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність тих обставин, які входять до предмета доказування.

Виходячи з вимог процесуальних норм та презумпції спільної сумісної власності спірного майна, апеляційний суд вважає, що відповідач ОСОБА_2 не спростував достовірними та достатніми доказами факт придбання майна за спільні кошти сторін.

Пояснення свідка ОСОБА_5 про передачу йому грошей за будинок особисто ОСОБА_2 , так і пояснення ОСОБА_7 , який не заперечував наявність у батька особистих коштів, але наполягав на тому, що мати всі кошти, отримані від підприємницької діяльності, вкладала у придбання та облаштування житлового будинку та ділянки (а.с.182,214 том 1), без врахування інших доказів, не доводять факт придбання спірного майна за особисті кошти ОСОБА_2 .

Такий висновок не суперечить правовим позиціям Верховного Суду, що викладені у постановах від 21 листопада 2018 року (справа № 372/504/17), від 6 червня 2019 року (справа №757/41827/15ц), від 14 липня 2020 року (справа №552/5693/18), 20 січня 2021 року (справа № 178/90/18ц) щодо необхідності встановлення судом не тільки факту спільної участі подружжя коштами або працею у набутті майна.

Ці доводи апеляційної скарги пов`язані з невірним розумінням змісту презумпції, яка покладає тягар її спростування на ту сторону, яка її заперечує. Тому саме відповідач мав довести в суді, що житловий будинок та земельна ділянка набута ним за його власні кошти.

Разом з тим, визнавши за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частку земельної ділянки з кадастровим номером :01:015:0028, суд першої інстанції не звернув належної уваги на ті суперечності, які містять матеріали справи.

Так, з матеріалів справи вбачається, що станом на час розгляду спору земельна ділянка під домоволодінням АДРЕСА_5 має загальний розмір 1370 кв.м (а.с. 94-98 том 2 ).

Ця ділянка складається з земельної ділянки з кадастровим номером :01:015:0003 площею 1000 кв.м з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яку зазначено у договорі купівлі-продажу житлового будинку від 23 грудня 2011 року, та яку було придбано на ім`я відповідача за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 7 червня 2012 року (а.с.21, 34 том 1).

Інша частина загальної ділянки це земельна ділянка з кадастровим номером :01:015:0028 площею 344 кв.м (0,00344 га), набута ОСОБА_2 з комунальної власності за рішенням Миколаївської міськради від 28 січня 2015 року (а.с.37-39, 42 том 1).

Зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 вбачається, що нею порушено питання про право власності на частку ділянки, яку придбано за договором купівлі-продажу від 7 червня 2012 року, тобто ділянку площею 1000 кв.м з кадастровим номером :01:015:0003 (а не помилково зазначений :01:015:0028).

Підстави набуття саме цієї ділянки :01:015:0003) доводила позивачка, надавши докази, які досліджував суд та висновки виклав у мотивувальній частині судового рішення.

Позовних вимог щодо земельної ділянки площею 0,00344 га з кадастровим номером :01:015:0028, набутої на підставі рішення Миколаївської міськради від 28 січня 2015 року, позов ОСОБА_1 не містить.

За правилами статті 367 ЦПК апеляційний суд розглядає справу в межах позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Отже, судовому визначенню підлягає право власності ОСОБА_1 на Ѕ частку земельної ділянки площею 1000 кв. м з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд з кадастровим номером :01:015:0003, яку було придбано на ім`я ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу від 7 червня 2012 року.

Судове рішення в цій частині підлягає зміні.

Згідно зі статтею 141 ЦПК судовий збір, який підлягає сплаті при поданні апеляційної скарги, покладається на відповідача ОСОБА_2 .

Оскільки ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 14 листопада 2022 року ОСОБА_2 розстрочено сплату судового збору, а саме 1950 грн. до ухвалення апеляційним судом судового рішення, з нього підлягає стягненню зазначена сума.

Керуючись статтями 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Костенюк Марії Володимирівни задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 вересня 2022 року змінити в частині визначення частки ОСОБА_1 у спільному сумісному майні, виклавши його в наступній редакції.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами та Ѕ частку земельної ділянки площею 1000 кв.м з кадастровим номером :01:015:0003 цільового призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за АДРЕСА_1 .

В іншій частині судове рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави 1950 грн. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: В.В.Коломієць

Н.О.Тищук

---------------------------------

повну постанову складено 9 грудня 2022 року