РІШЕННЯ

Іменем України

25 січня 2022 року смт Шевченкове

Шевченківський районний суд Харківської області

у складі: головуючого - Тордія Е.Н. секретар судових засідань Сергієнко В.С.

номер справи №637/1197/19 (2/637/1/22)

Ім`я (найменування) сторін та інших учасників справи.

Позивач: ОСОБА_1 .

Відповідач: - ОСОБА_2

розглянувши в відкритому судовому засіданні в смт Шевченкове Харківської області за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та встановлення порядку користування,-

ВСТАНОВИВ :

Стислий виклад позиції позивача та відповідача.

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду Харківської області з позовною заявою до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та встановлення порядку користування.

В судове засідання позивач не з`явився, просив вимоги уточненої позовної заяви задовольнити.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі, з 17 липня 2010 року по 04 лютого 2015 року, який було розірвано 04 лютого 2015 року на підставі рішення Шевченківського районного суду Харківської області.

У період перебування у шлюбі, 17 липня 2012 року, ними було придбано згідно договору купівлі-продажу нежитлову адміністративну будівлю, літери А, А2, а1, загальна площа якої становить 66.5 кв м, розташовану по АДРЕСА_1 .

Після розлучення вони з колишньою дружиною не дійшли згоди щодо розподілу спільного майна, зокрема, відповідач дану спірну нежитлову будівлю віддала третім особам в користування. У зв`язку з чим колишня дружина перешкоджає йому користуватися та володіти належною йому часткою майна. Вважає, що майно було придбане в період шлюбу з відповідачем тому воно належить їм, як подружжю на праві спільної сумісної власності.

Тому звернувся до суду та просить поділити вищезазначене майно, шляхом визначення за ним та відповідачем по Ѕ частки нежитлової будівлі, в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та встановити порядок користування визначений , визначений судовою будівельною експертизою за ІІ варіантом, стягнувши з відповіда судові витрати пов`язані з розглядом справи в сумі 11420.00 грн.

В матеріалах справи є наявний відзив на відзив відповідача, в якому позивач вказує, що нежитлова будівля була придбана в період шлюбних відносин з відповідачем, є їх спільною сумісною власністю, та підлягає поділу між ними. На задоволенні позовних вимог наполягає.

В судове засідання відповідач не з`явилася надала до суду письмову заяву про розгляд справи за своєї відсутності. До суду надала відзив (заперечення) на позовні вимоги позивача, в задоволенні позовних вимог просила відмовити .

В обгрунування своїх заперечень зазначила, що дійсно вони одружились з позивачем у 2010 році .Після одруження ні вона , ні чоловік постійної роботи , і тим більше заощаджень на придбання нерухомого майна не мали. Вона завагітніла та з листопада 2010 року проживала разом з батьками, чоловік мешкав у місті Харкові. Утриманням її , а потім ї доньки яка у них народилась займались батьки. Її мати , приватний підприємець мала необхідність у приміщенні. Їй було запропоновано придбати нежитлову будівлю, яка розташована по АДРЕСА_1 .

Саме вона , провела всі розрахунки, сплатила вартість , але при оформлені угоди , враховуючи той факт , що угода проходила в місті Харкові , і як їй пояснив нотаріус угода мала бути завірена , якщо покупець зареєстрований у місті. Мати запропонувала позивачу оформити будівлю на нього, враховуючи його місце реєстрації. В подальшому за домовленістю , він мав її переписати на доньку. Після розірвання шлюбу та звернення її до суду за стягнення аліментів на утримання їх дитини, виник цей позов. Позивач жодним чином не приймав участь у сплаті грошей за вказану будівлю, тому що їх не мав , тому вважає що його вимоги є безпідставними та такими,що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.274 Цивільного процесуального кодексу України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа.

Ухвалою судді від 17 жовтня 2019 року у справі відкрито провадження і справа призначена до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. У наданий в ухвалі час від сторін не надійшло заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження .

Зважаючи на те, що справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленнями сторін, але в їх відсутності, відповідно до ч. 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заяви, клопотання та інші процесуальні дії по справі.

17 жовтня 2019 року після усунення недоліків позивачем вказаних в ухвалі суду, та отримання довідки про місце реєстрації, проживання (перебування) відповідача, постановлена ухвала про відкриття провадження та розгляд справи за правилами спрощеного провадження з викликом сторін на 04 листопада 2019 року з подачею відповідачем заяви з запереченням проти розгляду справи в спрощеному позовному провадженні.

За клопотанням позивача, ухвалою суду від 27 грудня 2019 року призначена судова будівельно-технічна експертиза. Провадження по справі зупинено на час проведення експертизи.

Дана справа перебувала на розгляді судді Стеганцова С.М., в зв`язку з його відставкою, справу було перерозподілено повторно та передано на розгляд судді Тордія Е.Н.

24 квітня 2020 року судом постановлена ухвала про прийняття справи до свого провадження.

22 червня 2021 року після надходження висновку експерта ухвалою суду провадження у справі відновлено та справу призначено до судового засідання на 05 липня 2021 року.

Після проведення експертизи 15 липня 2021 року позивачем подана уточнена позовна заява.

25 серпня 2021 року відповідачем подана зустрічна позовна заява до ОСОБА_1 про визнання особистою власністю майна, набутою у шлюбі, яка після усунення недоліків була прийнята судом.

За заявою позивача про забезпечення позову про поділ майна подружжя та встановлення порядку користування шляхом накладення арешту на нерухоме майно, ухвалою суду 02 листопада 2021 року заборонено вчиняти будь-які реєстраційні дії з відчуження стосовно нерухомого майна, а саме: нежитлової адміністративної будівлі літери А, А2, а1 №56/1, загальною площею 66.5 кв м, яка розташована по АДРЕСА_2 (а.с.222-225).

25 січня 2022 року ухвалою суду зустрічна позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особистою власністю майна, набутого у шлюбі, залишена без розгляду в зв`язку з повторною неявкою позивача за зустрічною позовною заявою, на підставі ч.5 ст. 223 та п.3 ч.1 ст.257 Цивільного процесуального кодексу України.

Позивач в судове засідання не з`явився надав до суду письмову заяву про розгляд справи за своєї відсутності. В матеріалах справи є наявний відзив на відзив відповідача, в якому позивач вказує, що нежитлова будівля була придбана в період шлюбних відносин з відповідачем, є їх спільною сумісною власністю, та підлягає поділу між ними. На задоволенні позовних вимог наполягає.

В судове засідання відповідач не з`явилася надала до суду письмову заяву про розгляд справи за своєї відсутності. До суду надала відзив (заперечення) на позовні вимоги позивача, в задоволенні яких просить відмовити.

Суд, вислухавши відповідач, вивчивши матеріали справи, заслухавши свідків, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному їх аналізі, приймає рішення про таке.

Фактичні обставини встановлені судом та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що з 17 липня 2010 року по 04 лютого 2015 року позивач та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб та копією рішення Шевченківського районного суду Харківської області про розірвання шлюбу (а.с.9, 10).

З свідоцтва про народження (серія НОМЕР_1 видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану Шевченківського РУЮ Харківської області від 06 квітня 2011 року) вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася ОСОБА_3 , батьками якої відповідно вказані ОСОБА_1 , ОСОБА_4 (а.с.171).

Відповідач, 22 вересня 2018 році вдруге одружилася та набула прізвища ОСОБА_5 , згідно свідоцтва про шлюб (серія НОМЕР_2 видане Шевченківським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 22 вересня 2018 року).

Згідно договору купівлі продажі укладеного 17 липня 2012 року між головою ліквідаційної комісії Шевченківського районного колективного комбінату по наданню комунальних послуг сільському населенню «Райсількомунгосп» Кравченко В.Д. та ОСОБА_1 , останній придбав нежитлову бувілю АДРЕСА_1 за 75000.00 грн.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 25 січня 2016 року №52007171 ОСОБА_1 на праві приватної власності належить нежитлове приміщення (будівля) літери А, А2, а1, загальна площа 66.5 кв м, адреса розташування: АДРЕСА_1 (а.с.11, 12, 42, 43).

Зі звіту від 03 жовтня 2019 року про незалежну оцінку: нежитлової будівлі літ.«А», «А2», а1, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , вбачається, що ринкова вартість об`єкта оцінки становить 141 600 грн (а.с.26-54).

Допитані в судовому засіданні свідки: ОСОБА_6 пояснила ,що відповідач по справі є її донька. У 2010 році донька зненацька повідомила ,що виходить заміж. Чоловіком доньки став позивач , який як з`ясувалось пізніше, вів повільний спосіб життя. Коли донька завагітніла ,це сталось майже одразу після весілля , вона переїхала до дому ,чоловік доньки залишався у місті. Після народження дитини відношення між ними були періодичними, разом вони мешкали менше року ,а пізніше шлюб було розірвано. У 2012 році вона дізналась ,що продається приміщення по АДРЕСА_1 , це не житлова будівля , яка їй була необхідна для підприємницької діяльності. Домовившись про ціну з ОСОБА_7 вона сплатила гроші через банківську установу але при його укладанні виникли труднощі через те , що приватний нотаріус в селище не захотів посвідчити угоду , а нотаріус в місті зазначив , що хоча б один з учасників угоди має бути зареєстрованим у місті. Таким виявився чоловік доньки, тому договір було укладено з ним, пізніше він мав переписати все на доньку. Зазначила ,що донька і онука перебували на її утриманні , ОСОБА_1 постійного заробітку та роботи не мав , дружину та доньку не утримував.

ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснив, що був керівником Шевченківського районного колективного комбінату по наданню комунальних послуг сільському населенню «Райсількомунгосп» ,яке ліквідувалось у 2012 році , і він як голова ліквідаційної комісії продавав майно. До нього звернулась ОСОБА_6 , з якою воно домовились про продаж нежитлової будівлі на АДРЕСА_1 . Провели оцінку. Коли звернулись до приватного нотаріуса він не захотів затвердити угоду , бо сам хотів придбати це приміщення. Тому ОСОБА_6 домовилась у місті про укладання угоди. Він приїхав підписав договір ,гроші ОСОБА_6 сплатила через банківську установу, з ОСОБА_1 взагалі не знайомий , домовленості з ним про покупку приміщення не було , гроші за приміщення він не сплачував, оплату проводила ОСОБА_6 .

Мотивувальна частина та застосовані судом правові норми.

Частиною 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Цивільного процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частиною 1 ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Застосовуючи норму статті 60 Сімейного кодексу України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя .

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:1) час набуття майна;2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 Сімейного кодексу України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Саме про таке застосування норм статей 57, 60 Сімейного кодексу України зазначено в постановах Верховного Суду України від 19 червня та 02 жовтня 2013 року, від 01 липня 2015 року у справі № 6-612цс15, від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15.

При цьому суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст. 60 Сімейного Кодексу України.

Доказів щодо придбання сторонами спірного нежитлового приміщення за спільні кошти позивачем суду не надано, а тому суд дійшов до висновку про відсутність правових підстав вважати спірне нежитлове приміщення об`єктом спільної сумісної власності подружжя у розумінні статей 60, 61 Сімейного кодексу України та його поділу.

Відповідно до вимог частини 3 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Положеннями статті 76 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для вирішення справи.

Статтями 77-80 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 264 Цивільного процесуального кодексу України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Також ,суд застосовує практику Європейського суду з прав людини , який вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Одже на підставі наявних у справі доказів , суд дійшов висновку ,що позовні вимоги

ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та встановлення порядку користування є недоведеними та такими , що не підлягають задоволенню.

Судові витрати.

Відповідності до п.2 ч.2 ст.141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір у разі відмови в позові покладається на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 15, 76, 77-80, 81, 82, 141, 247, 258, 259, 263, 264, 265, 274, 351, 352, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, і на підставі ст.ст. 55, 124 Конституції України, ст.ст.368, 369, 370, 372 Цивільного кодексу України, ст.ст.60, 61, 63, 65, 68, 69, 70, 71 Сімейного кодексу України, постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та встановлення порядку користування - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи,зазначений строк обчислюється з часу виготовлення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження.

СУДДЯ