Справа № 357/2478/21
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

08 червня 2022 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Орєхова О. І. ,

за участі секретаря - Сокур О. В.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - Коннової Н.І. ,

відповідача - ОСОБА_3 ,

представника відповідача - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в загальному позовному провадженні в залі суду № 2 в м. Біла Церква цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріуса Обухівського районного нотаріального округу Київської області Щур Надія Романівна, ОСОБА_5 про витребування майна з чужого незаконного володіння, -

В С Т А Н О В И В :

В березні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріуса Обухівського районного нотаріального округу Київської області Щур Надія Романівна, ОСОБА_5 про витребування майна з чужого незаконного володіння, посилаючись на наступні обставини.

Йому, ОСОБА_1 , на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом на право власності на житло № НОМЕР_1 від 14.05.1998 року.

Дана обставина підтверджується повідомленням із КП КОР «Південне БТІ» № 1662 від 30.06.2020 року, в якому зазначається, що відповідно до паперових носіїв станом до 01.01.2013 року, право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ним, ОСОБА_1 , на підставі свідоцтва на право власності на житло № НОМЕР_1 від 14.05.1998 року, виданого виконкомом Білоцерківської міської ради (реєстрова книга № 112, реєстровий № 12810).

Відповідно до витягу з реєстру Білоцерківської міської територіальної громади № 15.2-03/4740 від 16.02.2021 р., у вищевказаній квартирі зареєстровано 2 осіб: він - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка є його колишньою дружиною, однак на даний час вона обвинувачується в скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України і щодо неї обраний запобіжний захід тримання під вартою.

Через сімейні обставини він поїхав жити в село до свого брата. Він проживав у нього деякий час, після чого вирішив повернутися у свою квартиру.

Коли приїхав, то побачив, що двері у квартиру поміняні, через що він не зміг до неї потрапити. Пізніше сусіди повідомили, що власником квартири вже є інша особа, яка там і проживає.

З цього приводу він звернувся до поліції з заявою про незаконне заволодіння його квартирою шляхом шахрайства. Дані відомості були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0002663 від 01.07.2020 року. На даний час триває слідство.

Під час досудового розслідування стало відомо що стосовно його квартири 12.02.2020 року був оформлений договір купівлі-продажу, у якому зазначається, що продавцем є ОСОБА_5 , якому його квартира належить нібито на підставі Свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_2 , виданого Виконкомом Білоцерківської міської ради народних депутатів Київської області від 26 жовтня 1999 року, а також що право власності за ОСОБА_5 зареєстроване Білоцерківським міжміським бюро технічної інвентаризації в реєстрову книгу 92, реєстровий № 10906, а покупцем є відповідач по справі ОСОБА_3 .

Дана обставина є неможливою, так як в нього наявне свідоцтво на право власності на житло № НОМЕР_1 , видане Виконкомом Білоцерківської міської ради народних депутатів Київської області від 14 травня 1998 року. Його право власності на спірну квартиру також підтверджується зазначеним вище повідомлення із КП КОР «Південне БТІ» № 1662 від 30.06.2020 року, в якому зазначається, що відповідно до паперових носіїв станом до 01.01.2013 року, право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ним, ОСОБА_1 , на підставі свідоцтва на право власності на житло № НОМЕР_1 від 14.05.1998 року, виданого виконкомом Білоцерківської міської ради (реєстрова книга № 112, реєстровий № 12810), що виключає належність даної квартири іншій особі.

Просив суд витребувати від ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 належну йому квартиру АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва на право власності на житло № НОМЕР_1 від 14.05.1998 року, виданого виконкомом Білоцерківської міської ради (реєстрова книга № 112, реєстровий № 12810) та стягнути з Відповідача судові витрати по справі ( а. с.1-3 ).

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.03.2021 року ( а. с. 18), головуючим суддею визначено суддю Орєхова О.І. та матеріали справи передані для розгляду.

Одночасно, з повною заявою було подано заяву про забезпечення позову ( а. с. 22-23 ).

Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 04.03.2021 року ( а. с. 26 ), матеріали передані судді Орєхову О.І. для розгляду.

Ухвалою судді від 09 березня 2021 року вжито заходи по забезпеченню позову, шляхом накладення арешту, а саме, встановлення заборони на відчуження квартири за адресою: АДРЕСА_1 ( а. с. 29-32 ).

Відповідно до ч. 6 ст. 187 ЦПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання ( перебування ) такої фізичної особи.

12 березня 2021 року здійснено запит стосовно відомостей про реєстрацію місця проживання відповідача ( а. с. 35 ).

17 травня 2021 року за вх. № 22298 судом отримано з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в Києві та Київській області щодо зареєстрованого місця проживання ( перебування ) відповідача ( а. с. 39 ).

Згідно отриманої інформації ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .

Згідно ч. 1 ст. 187 ЦПК України якщо відповідачем вказана фізична особа, яка не має статусу підприємця, суд відкриває провадження не пізніше наступного дня з дня отримання судом у порядку, передбаченому частиною восьмою цієї статті, інформації про зареєстроване у встановлено законом порядку місце проживання ( перебування ) фізичної особи - відповідача.

Ухвалою судді від 19 травня 2021 року постановлено прийняти позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у вищевказаній справі. Постановлено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі на 09 червня 2021 року ( а. с. 40-41 ).

07 червня 2021 року за вх. № 26301 судом отримано відзив на позовну заяву, в якому приватний нотаріус Щур Н.Р. просила суд відмовити у позові мотивуючи тим, що 12 лютого 2020 року за її робочим місцем, яке розташовано за адресою: місто Обухів, вулиця Київська, будинок 115, офіс 111 , з`явилися громадяни ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , які просили укласти та посвідчити договір купівлі-продажу квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Громадянин ОСОБА_5 надав всі необхідні документи для посвідчення договору купівлі-продажу вказаної квартири та на її запитання чому сторони укладають договір в Обухові, а не в Білій Церкві , громадянин ОСОБА_5 повідомив, що чинне законодавство України дозволяє посвідчувати договір не тільки за місцезнаходженням майна, а й за місцем реєстрації однієї із сторін. Так як громадянин ОСОБА_5 живе та зареєстрований в місті Обухів, то йому було зручно укладати та підписувати договір в Обухові про що він і домовився з покупцем ОСОБА_3 .

Дієздатність громадянин, що звернулися за вчиненням нотаріальної дії, перевірено нею на підставі наданих документів, передбачених статтею 43 Закону «Про нотаріат», що підтверджують їх вік, а також на підставі переконаності нотаріуса в результаті проведеної розмови та роз`яснення наслідків вчинення нотаріальної дії у здатності цих осіб усвідомлювати значення цієї нотаріальної дії, її наслідків та змісту роз`яснень нотаріуса, а також відповідності волі і волевиявлення осіб щодо вчинення нотаріальної дії. Установлено дійсні наміри кожного з учасників правочину.

Установлення дійсних намірів кожного з учасників правочину було здійснено шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін.

Громадянин ОСОБА_5 надав їй оригінали документів необхідні для посвідчення договору, які зберігаються в її нотаріальному архіві, а саме: документ, що посвідчує право власності на квартиру - свідоцтво на право власності на житло № НОМЕР_2 від 26 жовтня 1999 року, видане виконкомом Білоцерківської міської Ради народних депутатів на підставі розпорядження голови Ради виконкому від 26 жовтня 1999 року № 1-2-42. Свідоцтво зареєстроване Білоцерківським міжміським бюро технічної інвентаризації в реєстрову книгу № 92, р№ 10906; Довідку Комунального підприємства Київської обласної ради «Південне бюро технічної інвентаризації» від 20.01.2020 року № 035 про те, що станом до 01.01.2013 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано за ОСОБА_5 на підставі свідоцтва на право власності на житло № НОМЕР_2 від 26 жовтня 1999 року, видане виконкомом Білоцерківської міської Ради народних депутатів на підставі розпорядження голови Ради виконкому від 26 жовтня 1999 року; Довідку про місце проживання та склад сім`ї від 21.01.2020 року № 126, видану управлінням адміністративних послуг Білоцерківської міської ради ОСОБА_5 про те, що він проживає за адресою: АДРЕСА_1 ; Особовий рахунок відкрито на ім`я ОСОБА_5 ; Звіт про оцінку майна, зроблений приватним підприємством «Світлиця-нова», про те, що ринкова вартість однокімнатної квартири площею 40.00 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 складає 196 008 грн ( у справах нотаріуса залишилася копія звіту); Технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_1 , оригінал якого було передано покупцю ОСОБА_3 ; Оригінал паспортів і коди сторін.

При посвідчені договору купівлі-продажу вказаної квартири ОСОБА_5 подав заяву про відсутність прав малолітніх та неповнолітніх дітей, недієздатних чи обмежено дієздатних осіб на користування цим майном.

При посвідчені договору громадянин ОСОБА_5 подав заяву, що відчужувана квартира є його особистою приватною власністю, отримана шляхом безоплатної приватизації.

При посвідчені договору про відчуження нерухомого майна нею була проведена перевірка відсутності податкової застави, заборони відчуження або арешту шляхом безпосереднього доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Також нею було перевірено відсутність обтяження нерухомого майна іпотекою шляхом безпосереднього доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Ніяких претензій сторони одна до одної не мали ні до підписання договору купівлі- продажу квартири, ні після підписання договору купівлі -продажу квартири ( а. с. 46-47 ).

07 липня 2021 року за вх. № 31305 судом отримано відзив ОСОБА_3 на позовну заяву ОСОБА_1 , в якому останній просив ухвалити рішення, яким відмовити повністю у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 , мотивуючи тим, що він, ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_1 з 12.02.2020 року, згідно договору купівлі-продажу між ним та ОСОБА_5 .

Згідно статті 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить.

Однак, попередній власник не утримував вказану квартиру протягом останніх років про що свідчить той факт, що ним проведений капітальний ремонт зазначеного приміщення та погашена заборгованість за надані послуги.

ОСОБА_1 взагалі (фактично) відмовився від права власності на вказану квартиру, адже згідно рішення Сквирського районного суду Київської області д 18.03.2019 справа № 376/539/18 (розлучення з ОСОБА_6 ) вказав, що проживає по АДРЕСА_5 .

Крім того, слід зазначити, що слідчим відділом Білоцерківського ВП ГУНП в Київській області проводиться досудове розслідування кримінального провадження № 0002663 від 01.07.2020 року.

Вважає, що тільки шляхом слідчих дій можливо встановити істину у цій справі (надання належної правової оцінки діям ОСОБА_5 та приватного нотаріуса Щур Н.Р.), тому ним направлене клопотання до Білоцерківської окружної прокуратури.

Разом з цим, зазначає, що його ( ОСОБА_3 ) залучено як третю особу у справі № 357/1818/21 (відповідач ОСОБА_5 ) ( а. с. 80-81 ).

Протокольною ухвалою від 20.09.2021 року закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті на 28.10.2021 року ( а. с.119-120 ).

Судові засідання по суті розгляду справи приводилися декілька разів ( а. с. 135-138, 148-149, 164-169, 181-182, 197-198 ), про свідчать відповідні протоколи судових засідань, останнього разу оголошено перерву до 08.06.2022 року ( а. с. 197-198 ).

Позивач та його представник в судовому засіданні, кожний окремо, підтримали позовні вимоги, надали пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві та просили позов задовольнити.

Відповідач та представник відповідача, кожний окремо, заперечували проти позовних вимог, просили суд відмовити позивачу у задоволенні вимог в повному обсязі.

Треті особи приватний нотаріуса Обухівського районного нотаріального округу Київської області Щур Надія Романівна та ОСОБА_5 в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце слухання справи повідомлені належним чином, про що в матеріалах справи свідчать наявні відомості.

Заяв та клопотань від третіх осіб на адресу суду не надходило.

Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Судом встановлені наступні обставини та спірні їм правовідносини.

Так, позивач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , що належить на праві особистої власності, свідоцтво на право власності на житло № НОМЕР_1 від 14.05.1998 року, виданого виконкомом Білоцерківської міської ради, реєстрова книга № 112, реєстровий № 12810. Загальна площа квартири становить 21,2 кв.м ( а. с. 6).

Відповідно до відповіді КП КОР «Південне БТІ» № 1662 від 30.06.2020 року, в якому зазначається, що відповідно до паперових носіїв станом до 01.01.2013 року, право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_1 , на підставі свідоцтва на право власності на житло № НОМЕР_1 від 14.05.1998 року, виданого виконкомом Білоцерківської міської ради, реєстрова книга № 112, реєстровий № 12810 ( а. с. 7 ).

Відповідно до витягу з реєстру Білоцерківської міської територіальної громади № 15.2-03/4740 від 16.02.2021 р., у вищевказаній квартирі зареєстровано 2 осіб: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ( а. с. 9 ).

З договору купівлі-продажу від 12.02.2020 року вбачається, що продавцем ОСОБА_5 було продану ОСОБА_3 квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ( а. с. 10-11 ).

Позивач ОСОБА_1 вважає, що вищевказана квартира вибула з його володіння шахрайським шляхом.

З цього приводу позивач звернувся до поліції з заявою про незаконне заволодіння його квартирою та вказані відомості були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0002663 від 01.07.2020 року ( а. с. 12 ).

Звертаючись до суду з вищевказаними позовними вимогами позивач вважає, що порушене його право власності на квартиру, підлягає судовому захисту, оскільки він був позбавлений такого права незаконно, квартира вибула без його волі, безпідставно, що відповідно до ст. ст. 387, 388 ЦК України є підставою для витребування майна з чужого незаконного володіння.

Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення.

Частиною 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Частиною 2 ст.16 ЦК України встановлено способи здійснення захисту цивільних прав та інтересів судом. До них належать: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Отже, особа може скористатись не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який здатен захистити інтереси власника суб`єктивного права та припинити їх порушення на майбутнє або усунути загрозу його порушення.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Відповідно до вимог ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 41 Конституції України та частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтями 328, 329 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не впливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Основні правові засади захисту права власності в Україні закріплено у статті 386 ЦК України.

Норма частини другої статті 386 ЦК України закріплює за власником, який має достатні підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним ( стаття 387 ЦК України ).

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Отже, лише власник майна має право на витребування майна з чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі, зокрема, за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює його витребування від добросовісного набувача.

Закон розрізняє два види незаконного володіння чужою річчю, що породжує різні цивільно-правові наслідки. Власник визнається добросовісним, якщо, здобуваючи річ, він не знав і не повинний був знати про те, що відчужуватель речі не має права на її відчуження. У випадку, якщо власник речі знав, чи принаймні, повинний був знати, що здобуває річ в особи, що не мала права на її відчуження, він вважається недобросовісним.

Встановлення добросовісності набуття майна покладається на набувача, який має довести, що він набув майно оплатно і що він не знав і не міг знати про те, що воно придбане у особи, яка не мала права його відчужувати.

Добросовісним набувачем є набувач, який не знав і не міг знати про те, що майно придбане ним за відплатним договором, придбано ним у особи, яка не мала права його відчужувати.

У цьому разі власником майно може бути витребуване від добросовісного набувача за умов, якщо :

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Отже, відповідач ОСОБА_3 став власником квартири АДРЕСА_6 згідно договору купівлі-продажу від 20 лютого 2020 року.

З вказаного договору купівлі-продажу вбачається, що продавцем є ОСОБА_5 , якому квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві власності, Свідоцтво про право власності на житло № НОМЕР_2 , виданого Виконкомом Білоцерківської міської ради народних депутатів Київської області від 26 жовтня 1999 року, право власності за ОСОБА_5 зареєстроване Білоцерківським міжміським бюро технічної інвентаризації в реєстрову книгу 92, реєстровий № 10906. Загальна площа квартири, яка відчужується, становить 40,0 в.м, житлова площа - 18,0 кв.м ( п. 1.3 Договору ) ( а. с. 10-11 ).

Відповідно до п. 2.2 договору купівлі-продажу, підписання цього договору Продавцем є підтвердження фату повного розрахунку з Продавцем запродану квартиру та свідчить про відсутність щодо Покупця будь-яких претензій фінансового характеру.

Вказаний договір купівлі-продажу від 20.02.2020 року був підписаний учасниками угоди та посвідчений приватним нотаріусом.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні наголошував, що дійсно розрахувався з продавцем за придбання квартири в нотаріальній квартирі перед його підписанням.

Встановлено, що під час посвідчення угоди, приватному нотаріусу Обухівського районного нотаріального округу Київської області Щур Надії Романівні було надані оригінали документів необхідні для посвідчення договору, які зберігаються в нотаріальному архіві, а саме: документ, що посвідчує право власності на квартиру - свідоцтво на право власності на житло № НОМЕР_2 від 26 жовтня 1999 року, видане виконкомом Білоцерківської міської Ради народних депутатів на підставі розпорядження голови Ради виконкому від 26 жовтня 1999 року № 1-2-42. Свідоцтво зареєстроване Білоцерківським міжміським бюро технічної інвентаризації в реєстрову книгу № 92, р№ 10906; Довідку Комунального підприємства Київської обласної ради «Південне бюро технічної інвентаризації» від 20.01.2020 року № 035 про те, що станом до 01.01.2013 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано за ОСОБА_5 на підставі свідоцтва на право власності на житло № НОМЕР_2 від 26 жовтня 1999 року, видане виконкомом Білоцерківської міської Ради народних депутатів на підставі розпорядження голови Ради виконкому від 26 жовтня 1999 року; Довідку про місце проживання та склад сім`ї від 21.01.2020 року № 126, видану управлінням адміністративних послуг Білоцерківської міської ради ОСОБА_5 про те, що він проживає за адресою: АДРЕСА_1 ; Особовий рахунок відкрито на ім`я ОСОБА_5 ; Звіт про оцінку майна, зроблений приватним підприємством «Світлиця-нова», про те, що ринкова вартість однокімнатної квартири площею 40.00 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 складає 196 008 грн ( у справах нотаріуса залишилася копія звіту); Технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_1 , оригінал якого було передано покупцю ОСОБА_3 ; Оригінал паспортів і коди сторін ( а. с. 48-66 ).

У відзиві на позов, приватний нотаріус Щур Н.Р. зазначала, що перед вчиненням нотаріальної дії, нею виконано вимоги Закону України «Про нотаріат», перевірено документи, дієздатність осіб, нею була проведена перевірка відсутності податкової застави, заборони відчуження або арешту шляхом безпосереднього доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Також нею було перевірено відсутність обтяження нерухомого майна іпотекою шляхом безпосереднього доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Ніяких претензій сторони одна до одної не мали ні до підписання договору купівлі- продажу квартири, ні після підписання договору купівлі -продажу квартири.

Також, при посвідчені договору купівлі-продажу вказаної квартири ОСОБА_5 подав заяву про відсутність прав малолітніх та неповнолітніх дітей, недієздатних чи обмежено дієздатних осіб на користування цим майном, а також заяву, що відчужувана квартира є його особистою приватною власністю, отримана шляхом безоплатної приватизації.

Крім того, з договору купівлі-продажу від 12 лютого 2020 року вбачається, що нотаріусом було роз`яснено сторонам угоди зміст статей 35, 182, 210-220, 223-226, 228-239, 334, 626, 640, 651-664, 668, 680, 681 Цивільного кодексу України, ст. ст. 190, 212 Кримінального кодексу України, ст. ст. 13, 15 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» від 29.11.2001 року, ст. 172 Податкового кодексу України, ст. ст. 57-74, 97 Сімейного кодексу України, п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2009 року за № 5, ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», ст. ст. 35, 36, 167, 172, 179 Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», від 28.12.2014 року, щодо необхідності сплати Військового збору, та з правовими наслідками у разі приховування продажної вартості відчужуваної квартири сторони ознайомлені.

Окрім цього, приватним нотаріусом Щур Н.Р. у вказаному договорі купівлі-продажу зазначено, що договорі підписано сторонами у її присутності, особи сторін встановлено, їх дієздатність, а також належність ОСОБА_5 квартири перевірено.

В свою чергу позивач та його представник зазначали, що за ОСОБА_5 державна реєстрація права власності не правдилася та виконкомом Білоцерківської міської ради Свідоцтво на право власності на житло не видавалося.

Так, листом КП КОР «Південне бюро технічної інвентаризації» від 09.03.2021 року за вих. № 503 повідомлено адвокату Коннову Н.І., що відповідно паперових носіїв станом до 01.01.2013 року, право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі свідоцтва на право власності на житло № НОМЕР_1 від 14.05.1998 року, виданого виконкомом Білоцерківської міської ради ( реєстрова книга № 112, реєстровий№ 12810 ). Держава реєстрація право власності на вищевказану квартиру станом до 01.01.2013 року за зайцевим ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_2 від 26.10.1999 року, виданого виконкомом Білоцерківської міської ради, не проводилася (а. с. 70 ).

З листа виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 06.12.2021 року, спрямованого адвокату Конновій Н. , виконавчий комітет повідомляє, що по документах архівного фонду № 1 за січень та жовтень 1999 року, розпорядженням міського голови виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 26 жовтня 1999 року за № 1-2-42 рік не виявлено, тому копію розпорядження голови Ради виконкому від 26.10.1999 року за № 1-2-42 про видачу свідоцтва на право власності на житло № НОМЕР_2 від 26.10.1999 року на ім`я ОСОБА_5 немає можливості ( а. с. 155 ).

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні підтвердив, що йому не було відомо обставин отримання права власності попереднім власником. При укладанні договору купівлі-продажу спірного нерухомого майна він сплатив грошові кошти та оформив у відповідності до вимог діючого законодавства.

Наголосив, що при вчиненні нотаріальної дії, зазначена квартира не була під забороною.

До того ж зазначив, що ОСОБА_5 надав усі документи нотаріусу, який зобов`язаний встановити та перевірити їх.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі 922/3537/17 вказано, що «добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень» (п. 38 постанови).

Такого ж висновку дійшли Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 487/1398/15, Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постанові від 27 травня 2020 року у справі № 905/2947/17.

Аналогічний правовий висновок міститься і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2021 року у справі № 925/1351/19.

В зазначеній постанові ВП ВС зазначила, що за відсутності у Державному у реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду.

Крім того, з 2020 року по теперішній час відповідач ОСОБА_3 сплачує комунальні послуги, які йому надходять з відповідних організацій, про що свідчать надані з боку відповідача чеки ( а. с. 87-98 ) та відповідні квитанції, адресовані ОСОБА_3 на сплату ( а. с. 100-101 ).

Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 18 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6 про розірвання шлюбу встановлено, що ОСОБА_1 проживає по АДРЕСА_5 , а ОСОБА_6 проживає по АДРЕСА_5 ( а. с. 85 ).

Рішення суду набрало законної сили 18.04.2019 року.

До того ж, заочним рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 08 липня 2021 року у справі за позовом Комунального підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківтепломережа» до ОСОБА_5 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг з централізованого опалення та послуг з центрального постачання гарячої води, позовні вимоги задоволені, стягнуто з ОСОБА_5 заборгованість за оплату житлово-комунальних послуг з централізованого опалення та послуг з центрального постачання гарячої води на користь Комунального підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківтепломережа» 9 772,21 гривень та судові витрати в розмірі 2 270 гривень ( а. с. 128-131 ).

Даним судовим рішенням встановлено, що на ім`я ОСОБА_5 , 1965 року народження, місце проживання: АДРЕСА_1 , було відкрито особовий рахунок № НОМЕР_3 , щодо сплати послуг за опалення та підігрів води у вказаному житловому приміщенні.

З розрахункового листа абонента по особовому рахунку № НОМЕР_3 убачається, що за відповідачем рахується заборгованість за послуги з опалення та підігріву води перед КП БМР «Білоцерківтепломережа» за період з 01.06.2017 року по 01.02.2020 року в розмірі 9 772,21 гривень.

Згідно з претензією позивач повідомляв ОСОБА_5 про стан заборгованості та необхідність її оплати, однак відповідач залишив дані вимоги без задоволення.

Згідно з ст. 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню в повному обсязі. Доводи позивача не спростовані та підтверджуються матеріалами справи.

Вказане судове рішення набрало законної сили 13.08.2021 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З боку позивача не було надано жодного належного, допустимого доказу та обґрунтування стосовно того, що на ОСОБА_5 був відкритий розрахунковий лист абонента по особовому рахунку № НОМЕР_3 , за спірним житлом, останній мав заборгованість за комунальні послуги за період з 2017 року по 2020 рік, які були стягнуті судовим рішенням.

Велика Палата Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 звертає увагу, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюгу договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Подібні за змістом висновки сформульовані, зокрема, у пункті 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16.

Відповідно до статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це право, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК України, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребувано у добросовісного набувача.

Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності або законного права користування особою відповідним майном.

Зокрема, відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Такі ж саме права має законний володілець майна.

Цивільним кодексом України передбачені як одні зі способів захисту порушених прав віндикація або реституція.

Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого не власника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Така правова позиція міститься в постанові ВС КЦС від 27 травня 2020 року у справі № 641/9904/16-ц (провадження № 61-22378св19).

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК («Недійсність правочину») недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Як вбачається з матеріалів справи, договір купівлі-продажу спірної квартири ніким не оспорювався та суду не надано доказів, щодо визнання вказаного договору недійсним або нікчемним.

Відповідно до висновку викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №674/31/15-ц «На практиці слід розмежовувати випадки застосування двосторонньої реституції як наслідку недійсності правочину та витребування майна від добросовісного набувача, як способу захисту прав власника, порушених незаконним відчуженням цього майна. Так, реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватися як підстава позову про повернення майна, яке було передане на виконання недійсного правочину та відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до особи, яка незаконно володіє цим майном (у разі відсутності між ними зобов`язально-правових відносин), якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які, зокрема, дають право витребувати майно у добросовісного набувача. Витребування майна від добросовісного набувача залежить від обставин вибуття майна з володіння власника та оплатності (безоплатності) придбання цього майна набувачем. Так, від добросовісного набувача, який оплатно придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно лише в разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій майно було передане власником у володіння, або викрадене у того чи іншого, або вибуло з їхнього володіння іншим шляхом не з їхньої волі (частина перша статті 388 ЦК України).

В судовому засіданні з боку позивача не було наведено суду, яким чином останній був позбавлений свого права власності.

До того ж, з боку позивача не надано суду жодного судового рішення, яким було б встановлено не законне відчуження спірного нерухомого майна та відповідно встановлених осіб, які до цього причетні.

З урахуванням вищенаведених норм Закону, суд приходить до висновку, що ОСОБА_3 було набуто право власності на нерухоме майно за цивільно-правовою угодою, яка була посвідчена не державним актом, а відповідною цивільно-правовою угодою щодо відчуження квартири, укладеною в порядку, який установлений законом - договором купівлі - продажу, а тому останній є добросовісним набувачем права власності на вказану спірну квартиру.

Володілець визнається добросовісним, якщо здобуваючи річ, він не знав і не повинен був знати про те, що відчужувач речі не має права на її відчуження. У випадку, якщо володілець речі знав чи повинен був знати, що здобуває річ в особи, яка не мала права на її відчуження, він вважається недобросовісним. Для визнання набувача недобросовісним необхідно встановити намір чи грубу необережність, що встановлюється, виходячи із презумпції добросовісності набувача.

В судовому засіданні не було встановлено, що відповідач був обізнаний, що здобуває річ в особи, яка не мала права на її відчуження, а з боку позивача жодного належного та допустимого доказу в зворотному не надано.

Зокрема, позивач не надав суду жодних доказів, що відповідач був проінформований та обізнаний, що попередній власник ОСОБА_5 отримав право власності на спірну квартиру з порушенням чинного законодавства.

До того ж встановлено, що відповідач ОСОБА_3 набув майно оплатно та останній сплачує отримані комунальні послуги, про що в матеріалах справи свідчать наявні чеки про оплату та відповідні квитанції, які надходили від ТОВ «Білоцерківвода».

Окрім цього, відповідач зазначив, що ним було зроблено ремонт.

Отже, у випадку, коли особа не знала і не могла знати про існування іншого власника, а в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутній запис про це, позбавлення його права власності на набуте у передбачений законом спосіб майно, не відповідатиме принципам справедливості та добросовісності, які відповідно до пункту 6 статті 3 ЦК України є загальними засадами цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року. Першого протоколу та протоколів № 2,4, 7 та 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року. Перший протокол та протоколи № 2,4,7, 11 до Конвенції.

Згідно із статтею 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами, міжнародного права.

У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «ОСОБА_1 та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) також напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Виходячи зі змісту пунктів 32-35 рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. У рішенні Європейський суд з прав людини зазначив: «наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила». У цій справі Європейський суд дійшов висновку, що оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції».

ЄСПЛ, оцінюючи можливість захисту права особи за статтею 1 Першого протоколу, загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося в зв`язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або стосовно якого припускається, що воно було придбане незаконно (наприклад, рішення та ухвали ЄСПЛ у справах «Раймондо проти Італії» від 22 лютого 1994 року, «Філліпс проти Сполученого Королівства» від 5 липня 2001 року, «Аркурі та інші проти Італії» від 5 липня 2001 року, «Ріела та інші проти Італії» від 4 вересня 2001 року, «ОСОБА_9 проти Російської Федерації» від 6 листопада 2008 року).

Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

За таких обставин, позбавлення ОСОБА_3 права власності на спірне нерухоме майно, на думку суду, буде мати ознаки непропорційного втручання держави у його право власності, оскільки вказана особа набула права власності на підставі оплатного договору купівлі - продажу.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов про витребування майна є безпідставним, та таким, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріуса Обухівського районного нотаріального округу Київської області Щур Надія Романівна, ОСОБА_5 про витребування майна з чужого незаконного володіння є такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно із п. 1 ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на - відповідача.

Позивачем при звернені до суду було понесено судові витрати у розмірі 2 776,66 гривень, сплата яких документально підтверджено ( а. с. 17 ).

Однак, у зв`язку із відмовою у задоволенні позову, не підлягають і стягненню з відповідача на користь позивача судові витрати понесенні останнім при зверненні до суду.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. ст. 13, 14 Конституції України, ст. ст. 16, 20, 21, 330, 321, 328, 387, 388, 393 Цивільного кодексу України, ст. ст. 2, 4, 10, 12, 13, 56, 76-81, 128, 133, 141, 187, 258-259, 263-265, 268, 273, 353-355 ЦПК України, постановою пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», суд, -

У Х В А Л И В :

У задоволенні вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріуса Обухівського районного нотаріального округу Київської області Щур Надія Романівна, ОСОБА_5 про витребування майна з чужого незаконного володіння, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_4 );

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ( адреса реєстрації: АДРЕСА_3 , адреса проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_5 );

Третя особа: Приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Київської області Щур Надія Романівна ( адреса місцезнаходження: 08700, Київська область, м. Обухів, вул. Київська, буд. 111 );

Третя особа: ОСОБА_5 ( адреса реєстрації та проживання: АДРЕСА_9 , РНОКПП: НОМЕР_6 ).

Повне судове рішення складено 17 червня 2022 року.

Рішення надруковано в нарадчій кімнаті в одному примірнику.

СуддяО. І. Орєхов