ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2158/22 Справа № 175/1358/19 Суддя у 1-й інстанції - Озерянська Ж.М. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Свистунової О.В.,

суддів - Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,

за участю секретаря - Попенко Ю.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 26 серпня 2021 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Підгородненська міська рада Дніпровського району Дніпропетровської області, Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області, Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, ОСОБА_3 , про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом зобов`язання знести самочинно збудоване нерухоме майно, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: Підгородненська міська рада Дніпровського району Дніпропетровської області, Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області, Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, ОСОБА_3 , про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом зобов`язання знести самочинно збудоване нерухоме майно.

Позовна заява, мотивована тим, що їй належать на праві приватної власності дві земельні ділянки, а саме: земельна ділянка з кадастровим номером :01:134:0008, загальною площею 0,10 га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку та земельна ділянка з кадастровим номером :01:133:0013, загальною площею 0,0256 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, які розташовані по АДРЕСА_1 та належать їй на підставі Державних актів серії ЯЕ № 481972 та серії ЯЕ № 481973 на право приватної власності на землю від 16 жовтня 2017 року, видані на підставі рішення № 6 сесії V скликання Підгородненської міської ради № 418-6/V від 29 грудня 2006 року.

Влітку 2018 року позивачка виявила, що на вищевказаних земельних ділянках невстановленою особою здійснюється самовільне будівництво житлового будинку, а згодом нею було встановлено, що особа яка здійснює самовільне будівництво є відповідач по справі ОСОБА_2 . На її прохання звільнити самовільно зайняті земельні ділянки та повернути їх законному власнику відповідач повідомив, що будівництво здійснює на законних підставах, у зв`язку з чим вона була вимушена звернутися до суду для вирішення даного питання.

Ураховуючи викладене, позивачка просила суд: усунути їй перешкоди у користуванні земельними ділянками, кадастрові номери :01:134:0008, площею 0,10 га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, та :01:133:0013, площею 0,0256 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, які знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання ОСОБА_2 знести самочинно збудовані об`єкти нерухомого майна, які розташовані на земельних ділянках по АДРЕСА_1 ; витребувати у ОСОБА_2 самовільно захоплені земельні ділянки, кадастрові номери :01:134:0008, площею 0,10 га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, та :01:133:0013, площею 0,0256 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, які знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання повернути їх ОСОБА_1 .

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 26 серпня 2021 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам.

У відзиві на апеляційну скаргу, відповідач просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а скаргу позивачки - без задоволення.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом учасники справи повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивачки підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити, скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися.

Пунктами 10, 11 частини другої статті 2 ЦПК України визначено, що одними із основних принципів цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом та неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Згідно з частиною першою статті 371 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів із дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження, а апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції - протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно з нормами статті 17 Конвенції, жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції.

Ратифікуючи зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

У своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» Європейський суд зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема, складність справи, поведінка заявника та поведінка компетентних органів влади.

З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду вбачається, що питання про порушення ст. 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.

Вищенаведені положення закону направлені на дотримання розумних строків розгляду справи і на недопущення зловживання своїми процесуальними правами та правами інших осіб, які беруть участь у справі.

Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, № 11681/85, §35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року).

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Відповідно до рекомендацій роботи судів в умовах воєнного стану, оприлюднених Радою суддів України 02 березня 2022 року, при визначенні умов роботи суду у воєнний час, слід керуватися реальною поточною обстановкою, що склалася в регіоні на день розгляду даної справи.

На день розгляду даної справи на території Дніпропетровської області не ведуться активні бойові дії, що свідчить про те, що поточна обстановка у даному регіоні є стабільною.

Також, колегія суддів зауважує, що в матеріалах справи відсутні докази того, що сторони не мають можливості, за об`єктивних обставин, брати участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції за допомогою технічних засобів, визначених ЦПК України.

Практика ЄСПЛ з питань гарантій публічного характеру провадження в судових органах у контексті пункту 1 статті 6 Конвенції свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не в кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Аксен проти Німеччини» (Axen v. Germany), заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Варела Ассаліно проти Португалії» (Varela Assalino contre le Portugal), заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Заявник (в одній із зазначених справ) не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами варто було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії.

Крім того, колегія зазначає, що представник відповідача був присутнім у судовому засіданні суду апеляційної інстанції та надавав свої пояснення щодо апеляційної скарги та рішення суду, його пояснення зафіксовані протоколом судового засідання та технічним засобом фіксування судового засідання від 20 січня 2022 року ( а.с.103,104).

Виходячи з вищенаведених норм Конвенції та практики Європейського суду, вимог пункту 11 частини третьої статті 2 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності не з`явившихся учасників справи.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції установлено, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належать дві земельні ділянки, а саме: земельна ділянка з кадастровим номером :01:134:0008, загальною площею 0,10 га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку та земельна ділянка з кадастровим номером :01:133:0013, загальною площею 0,0256 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, які розташовані по АДРЕСА_1 , на підставі Державних актів серії ЯЕ № 481972 та серії ЯЕ № 481973 на право приватної власності на землю від 16 жовтня 2007 року (т.1 а.с.13-14).

Рішенням № 6 сесії V скликання Підгородненської міської ради № 418-6/V від 29 грудня 2006 року, земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , було передано безкоштовно у власність ОСОБА_1 (т.1 а.с.18).

Згідно договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві приватної власності від 28 травня 1993 року (т.1 а.с.65-67) та на підставі рішення № 13 Підгородненської міської ради народних депутатів від 29 січня 1993 року, ОСОБА_4 була виділена земельна ділянка по АДРЕСА_1 для будівництва житлового будинку (т.1 а.с.68).

Відповідно до архівного витягу № 235/07/02-19 від 01 липня 2019 року виконавчим комітетом Підгородненської міської ради Народних депутатів Дніпропетровського (нині Дніпровського) району Дніпропетровської області на підставі рішення від 29 січня 1993 року ОСОБА_4 дозволено будівництво житлового будинку по АДРЕСА_1 (т.1 а.с.108).

Відповідно до листа Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області від 13 червня 2019 року рішень щодо скасування рішення № 13 Підгородненської міської ради народних депутатів від 29 січня 1993 року про надання у безстрокове користування земельної ділянки ОСОБА_4 не приймалося (т.1 а.с.69).

ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер (т.1 а.с.102).

За життя ОСОБА_4 на виділеній йому для будівництва земельній ділянці побудував дерев`яний будинок, у якому проживав до смерті.

Позивачка ОСОБА_1 у 2018 році виявила будівництво на належних їй на праві власності земельних ділянках, оскільки виділена за життя ОСОБА_4 земельна ділянка є частиною земельних ділянок ОСОБА_1 , які належать їй на праві власності відповідно до державних актів.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх безпідставності та недоведеності, прийшовши до висновку, що позивачка не довела належними та допустимим доказами те, що на її земельних ділянках здійснено самочинне будівництво саме відповідачем ОСОБА_2 , а тому суд вважав, що він є неналежним відповідачем по справі.

Також, суд прийшов до висновку, що право постійного користування земельною ділянкою, яка виділялася ОСОБА_4 на підставі рішення № 13 Підгородненської міської ради Народних депутатів від 29 січня 1993 року для будівництва житлового будинку та виконавчим комітетом Підгородненської міської ради Народних депутатів Дніпропетровського (нині Дніпровського) району Дніпропетровської області для будівництва житлового будинку, у встановленому законодавством порядку припинено не було, про що свідчить лист Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області від 13 червня 2019 року, згідно з яким рішень щодо скасування рішення № 13 Підгородненської міської ради Народних депутатів від 29 січня 1993 року про надання у безстрокове користування земельної ділянки не приймалося. Правових підстав, які б слугували підставою припинення права постійного користування спірною земельною ділянкою судом не встановлено. Доказів припинення права постійного користування земельною ділянкою ОСОБА_4 з підстав та в порядку, установленому законом, позивачкою не надано.

Однак, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої, другої, четвертої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частин першої, другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

За змістом положень статті 41 Конституції України, статей 179, 181, 316, 317, 319, 321 ЦК України правом власності є право особи на річ (рухоме майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд.

За приписами статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Положеннями статті 41 Конституції України, статті 321 ЦК України, статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків та у порядку, встановленому законом. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За змістом норм статі 41 Конституції України, статей 11, 328 ЦК України визначено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, та на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з частиною першою статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Положеннями частини сьомої статті 376 ЦК України зазначено, що у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Відповідно до вимог статті 376 ЦК України право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування.

У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК України), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 ЦК України).

Позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред`явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК України, статтею 103 ЗК України.

Згідно статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

У частині другій статті 78 ЦПК України зазначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Виходячи з предмета та підстав позову на позивача у цій справі згідно з вимогами процесуального права покладено обов`язок доведення факту порушення його законного права неправомірними діями відповідача при здійсненні самовільного будівництва на спірній земельній ділянці.

На підставі наявних у матеріалах справи доказів судом апеляційної інстанції установлено, що позивачці ОСОБА_1 на праві приватної власності належать дві земельні ділянки, а саме: земельна ділянка з кадастровим номером :01:134:0008, загальною площею 0,10 га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку та земельна ділянка з кадастровим номером :01:133:0013, загальною площею 0,0256 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, які розташовані по АДРЕСА_1 , на підставі Державних актів серії ЯЕ № 481972 та серії ЯЕ № 481973 на право приватної власності на землю від 16 жовтня 2007 року (т.1 а.с.13-14).

Влітку 2018 року позивачкою було виявлено, що на даних земельних ділянках здійснюється самовільне будівництво житлового будинку.

Згідно договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві приватної власності від 28 травня 1993 року (т.1 а.с.65-67) та на підставі рішення № 13 Підгородненської міської ради народних депутатів від 29 січня 1993 року, ОСОБА_4 була виділена земельна ділянка по АДРЕСА_1 для будівництва житлового будинку (т.1 а.с.68).

Відповідно до архівного витягу № 235/07/02-19 від 01 липня 2019 року виконавчим комітетом Підгородненської міської ради Народних депутатів Дніпропетровського (нині Дніпровського) району Дніпропетровської області на підставі рішення від 29 січня 1993 року ОСОБА_4 дозволено будівництво житлового будинку по АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 1200кв.м. (т.1 а.с.108).

Відповідно до листа Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області від 13 червня 2019 року рішень щодо скасування рішення № 13 Підгородненської міської ради народних депутатів від 29 січня 1993 року про надання у безстрокове користування земельної ділянки ОСОБА_4 не приймалося (т.1 а.с.69).

ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер (т.1 а.с.102).

Встановлено, що рішення Підгородненської міської ради народних депутатів від 29 січня 1993 року № 13 не містить конкретно визначеної адреси по АДРЕСА_1 , будь-яких інших доказів, які вказували б що ділянка позивачки є тотожною з ділянкою, яка надавалась рішенням Підгородненської міської ради від 29 січня 1993 року № 13 матеріали справи не містять.

Листом від 13 квітня 2020 року вих. № 1028 Підгородненської міської ради (т.1 а.с.234) зазначено, що земельна ділянка по АДРЕСА_1 надавалась ОСОБА_4 , однак конкретно визначену адресу земельній ділянці, яка виділялась ОСОБА_4 , рішення міської ради не містить, в той же час земельні ділянки, які перебувають у власності ОСОБА_1 мають адресу: АДРЕСА_1 .

Листом від 28 жовтня 2021 року вих. № 3874 Підгородненська міська рада повідомила, що: відсутня інформація про укладання договору про безстрокове користування земельною ділянкою від 28 травня 1993 року між ОСОБА_4 та Підгородненською міською радою; відсутня інформація щодо оформлення за ОСОБА_4 земельної ділянки по АДРЕСА_1 , тому земельна ділянка ОСОБА_1 не може співпадати з земельною ділянкою ОСОБА_4 ; відсутня інформацію щодо передачі ОСОБА_1 земельної ділянки за рахунок ділянки ОСОБА_4 (т.2 а.с.63-64).

Крім того, рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суд від 02 листопада 2021 року, яке набрало законної сили та не було оскаржено, по справі № 160/14965/21 за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Підгородненської міської рада Дніпровського району Дніпропетровської області, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання протиправним та скасування рішення, позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення виконавчого комітету Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області від 03 червня 2021 року № 198 "Про присвоєння адреси об`єкту нерухомого майна по АДРЕСА_1 " (т.2 а.с.65-66).

Зазначеним вище рішенням виконавчого комітету Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області від 03 червня 2021 року № 198, за звернення ОСОБА_3 , виконавчий комітет Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області присвоїв будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 (т.2 а.с.6).

Рішення про присвоєння поштової адреси, виходячи з його преамбули, було прийнято окрім заяви ОСОБА_3 на підставі таких документів: технічний паспорт на будинок (виготовлений 18 травня 2021 року), договір про надання у безстрокове користування земельною ділянкою від 03 травня 1993 року, витяг про реєстрацію в спадковому реєстрі № 64709659 від 14 травня 2021 року (номер спадкової справи 67642095).

Щодо договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві приватної власності від 28 травня 1993 року, колегія суддів звертає увагу, що вказаний договір в силу положень статей 22, 23 ЗК України від 18 грудня 1990 року № 561-ХІІ (який діяв на дату його оформлення) не міг бути укладений, оскільки такого виду правовстановлюючого документу на земельну ділянку не передбачалось чинним на той час законодавством України.

Крім того, наданий до суду договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві приватної власності від 28 травня 1993 року не містить підпису ОСОБА_4 та не посвідчений нотаріально.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Отже, вказаний договір, який не містить підпису ОСОБА_4 , є в цілому нікчемним, тобто розглядається з точки зору права як такий, що юридично не мав місця, не створив будь-яких правових наслідків, окрім тих, що пов`язані з його недійсністю. Нікчемний договір є недійсним разом з усіма його умовами та не створює для сторін зобов`язань, що в ньому закріплені.

Нікчемний договір не породжує тих прав і обов`язків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається.

Зазначений договір є юридично нікчемним в цілому в силу порушення імперативних вимог щодо його обов`язкового нотаріального посвідчення. Нікчемний договір є недійсним разом з усіма його умовами та не створює для сторін зобов`язань.

На вказані обставини суд першої інстанції увагу не звернув увагу, належним чином не дослідив наявні в матеріалах справи докази, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про те, що у ОСОБА_4 виникло право постійного користування земельною ділянкою та таке право постійного користування не припинено у встановленому порядку.

Як було вже установлено, матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_4 отримав земельну ділянку згідно рішення від 29 січня 1993 року № 13 саме за адресою: АДРЕСА_1 . В рішенні від 29 січня 1993 року № 13 та в договорі безстрокового користування від 28 травня 1993 року зазначено вулиця Тиха, без зазначення номеру ділянки.

Також, відповідно до положень рішення від 29 січня 1993 року № 13, ОСОБА_4 була виділена земельна ділянка для будівництва жилого будинку, питання про передачу земельної ділянки по АДРЕСА_1 для постійного користування не вирішувалось та не приймалось.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що в силу чинного законодавства на дату укладення договору про безстрокове користування земельною ділянкою від 28 травня 1993 року, ОСОБА_4 не міг отримати у безстрокове користування дану земельну ділянку, зважаючи на наступне.

Відповідно до статті 7 ЗК України від 18 грудня 1990 року № 561-ХІІ (в редакції на час укладання договору про безстрокове користування земельною ділянкою від 28 травня 1993 року) було передбачено, що у постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності: громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства; сільськогосподарським підприємствам і організаціям: громадським об`єднанням; релігійним організаціям; промисловим, транспортним та іншим несільськогосподарським підприємствам, установам і організаціям; організаціям, зазначеним у статті 70 цього Кодексу для потреб оборони; для ведення лісового господарства спеціалізованим підприємствам: житловим, житлово-будівельним, гаражно-будівельним і дачно-будівельним кооперативам; спільним підприємствам, міжнародним об`єднанням і організаціям з участю українських, іноземних юридичних і фізичних осіб, підприємствам, що повністю належать іноземним Інвесторам.

Відповідно до статті 23 ЗК України від 18 грудня 1990 року № 561-ХІІ (в редакції на час укладання договору про безстрокове користування земельною ділянкою від 28 травня 1993 року) право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

З аналізу вищенаведених норм, можна зробити висновок, що такого виду користування землею як безстрокове на дату прийняття рішення Підгородненької міської ради від 29 січня 1993 року № 13 та дату укладення договору про безстрокове користування земельною ділянкою від 28 травня 1993 року не існувало та не було передбачено чинним на той час законодавством; такий вид документу як договір про безстрокове користування земельною ділянкою від 28 травня 1993 року не міг бути укладений з фізичною особою, оскільки право постійного користування землею повинно було посвідчуватися державним актом на право постійного користування, а не договором; надання земельних ділянок фізичним особам для будівництва житлового будинку в постійне користування не передбачалось чинним на той час законодавством.

Відповідно до положень статті 22 ЗК України від 18 грудня 1990 року № 561-ХІІ (в редакції на час укладання договору про безстрокове користування земельною ділянкою від 28 травня 1993 року) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що у ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , не виникло право постійного користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 , оскільки рішенням Підгородненської міської ради від 29 січня 1993 року № 13 не було вирішено про передачу земельної ділянки у постійне користування, договір про безстрокове користування земельною ділянкою від 28 травня 1993 року не відноситься до правовстановлюючих документів, яке посвідчують право на землю згідно діючого на той час Земельного кодексу України від 18 грудня 1990 року № 561-XII, правовстановлюючий документи - державний акт на право постійного користування земельною ділянкою ОСОБА_4 не видавався, матеріали справи цього не містять.

Оскільки право постійного користування не виникло у ОСОБА_4 , висновок суду першої інстанції про відсутність даних про припинення права постійного користування за померлим ОСОБА_4 є помилковим.

Щодо висновку суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 є неналежним відповідачем по справі, колегія суддів зазначає наступне.

Як убачається з матеріалів справи, листом Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 01 липня 2021 року вих. № мЗ 1-4-0.41-376/90-2, підтверджено факт самовільного захоплення та самовільного утримання ОСОБА_2 земельних ділянок, кадастрові номери :01:134:0008, :01:133:0013, які належать на праві приватної власності позивачці та розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Листом Державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області від 26 квітня 2021 року вих. № 1004-1.16/651, актом державного контролю щодо дотримання містобудівного законодаства від 12 липня 2019 року № 74, протоколом про адміністративне правопорушення від 12 липня 2019 року, приписом про усунення порушень вимог законодавства у містобудівній діяльності від 12 липня 2019 року, постановою по справі про адміністративне правопорушення від 25 липня 2019 року, підтверджено факт самовільного будівництва ОСОБА_2 на земельних ділянках, які належать на праві приватної власності позивачці та розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Зокрема, постановою по справі про адміністративне правопорушення від 25 липня 2019 року № 8 Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області визнано ОСОБА_2 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 96 КупАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 5 950,00 грн. (т.1 а.с.167).

Вказаною постановою встановлено виконання будівельних робіт ОСОБА_2 з будівництва одноповерхового будинку з господарською будівлею і спорудами на земельній ділянці по АДРЕСА_1 , без подання повідомлення про початок виконання будівельних робіт, без будівельного паспорту забудови земельної ділянки та без відповідного документу, що посвідчує право власності або користування земельною ділянкою, чим порушив вимоги ст.ст. 27, 34, 36 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" та ст. 376 Цивільного кодексу України.

Згідно з поясненнями по справі, наданим представником Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області інспекторами Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області було встановлено факт, що відповідач ОСОБА_2 самовільно займає частини земельних ділянок з кадастровими номерами :01:134:0008 та :01:133:0013 по АДРЕСА_1 (т.1 а.с.85), про що в матеріалах справи є і наказ Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області про здійснення державного контролю за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності та (т.1а.с.88 оборот).

Крім того, в поясненнях до органів Національної поліції відповідач зазначав, що ним особисто здійснювалось будівництво житлового будинку по АДРЕСА_2 на підставі довіреності, виданої ОСОБА_4 (т.1 а.с.25).

Тобто, наявними в матеріалах справи доказами підтверджено та встановлено особу, яка здійснила самочинне будівництво на земельних ділянках позивачки.

У той же час, матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_3 отримала свідоцтво на спадщину, а ОСОБА_2 оскаржував притягнення його до відповідальності за самовільне будівництво та самовільне захоплення земельних ділянок позивачки, також матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_4 , померлий ІНФОРМАЦІЯ_1 , дійсно здійснював самочинне будівництво.

Відповідно до частини першої статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

За змістом частин першої, другої, третьої статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій. що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" від 16 квітня 2004 року № 7 (зі змінами та доповненнями) власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

Відповідно до абзацу 15 статті 1 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель" самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органи місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

У пункті "б" частини першої статті 211 ЗК України вбачається, що громадяни та юридичні особи несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність відповідно до законодавства за самовільне зайняття земельних ділянок.

Колегія суддів звертає увагу, що матеріалами справи встановлено, що відповідач ОСОБА_2 самовільно зайняв земельні ділянки кадастрові номери :01:134:0008, :01:133:0013, що підтверджується актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства за об`єктом - земельної ділянки від 14 лютого 2019 року, а тому відповідач користується спірною земельною ділянкою без достатньої правової підстави, і таке використання має ознаки самовільно зайнятого.

Частиною першою статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідачем не надано доказів того, що на момент звернення позивачки до суду з позовом ним земельна ділянка не використовується та не надано доказів того, що ним вживались заходи щодо оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку.

Щодо застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які повинні регулювати спірні правовідносини.

Пунктом 4 частиною першою статті 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

В оскаржуваному судовому рішенні в нормативно правому обґрунтуванні відмови у задоволенні позовних вимогах, суд першої інстанції посилається на положення статей 16, 20, 21 Земельного кодексу УРСР (в редакції 1970 року).

Також, суд першої інстанції посилається на пункт 5 постанови Верховної ради Української PCP «Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української PCP» від 18 грудня 1990 року № 562-ХІІ.

Так, рішення про надання для будівництва земельної ділянки ОСОБА_4 по АДРЕСА_2 було прийнято 29 січня 1993 року.

Договір про безстрокове користування земельною ділянкою датований 28 травня 1993 року.

Земельний кодекс УРСР (в редакції 1970 року) втратив чинність з 15 березня 1991 року у зв`язку з введенням в дію Земельного кодексу України, відповідно до пункту 7 постанови Верховної ради Української PCP «Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української PCP» від 18 грудня 1990 року № 562-ХІІ.

Таким чином, рішення про надання для будівництва земельної ділянки ОСОБА_4 по АДРЕСА_2 та договір про безстрокове користування земельною ділянкою мали прийматися та укладатися відповідно до положень Земельного кодексу Української PCP від 18 грудня 1990 року № 561-XII, а не Земельний кодекс УРСР (в редакції 1970 року).

Так, стаття 22 ЗК України від 18 грудня 1990 року № 561-XII передбачала, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчуй право власності або право користування землею, забороняється.

Відповідно до статті 23 ЗК України від 18 грудня 1990 року № 561-XII право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Таким чином, суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позовних вимог неправильно застосував норми матеріального права.

Щодо знесення самовільно збудованого об`єкту на земельній ділянці позивачки.

З урахуванням змісту статті 376 ЦК України в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 цього Кодексу вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту такого порушення самочинною забудовою.

Вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за наявності двох умов, доведеності факту порушення прав; будівництво є самочинною забудовою.

Позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об`єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача.

Якщо проведення перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Самочинне будівництво підлягає безумовному знесенню, якщо: 1) власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності за особою, яка здійснила таке будівництво: 2) власник земельної ділянки не заперечує проти визнання права власності на самочинну забудову, однак така забудова порушує права інших осіб на зазначену земельну ділянку; 3) самочинна забудова зведена на наданій земельній ділянці але з відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил, що порушує права інших осіб, за умови, що особа, яка здійснила самочинне будівництво, відмовилась від здійснення перебудови.

Власник земельної ділянки - ОСОБА_1 заперечує проти визнання будь-яких прав відповідача на збудоване нерухоме майно, використання відповідачем земельної ділянки позивачки порушує права останньої на вільне володіння та користування своїм майном.

Згідно з частиною першою статті 376 ЦК України самочинно збудованим вважається об`єкт нерухомості, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без належного документа чи належно затвердженого проекту; 3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Наявність хоча б однієї із трьох ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.

Саме такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 520/17520/14-ц.

При цьому у постанові Верховного Суду від 04 квітня 2018 року у справі № 2-6977/11 зроблено такий висновок: "Позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред`явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки, з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК України, статтею 103 ЗК України".

Вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою (постанова Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 458/1173/14-ц).

Розглядаючи позови про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості відповідно до вимог статті 38 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" та положень частини сьомої статті 376 ЦК України, суди мають встановлювати, чи було видано особі, яка здійснила самочинне будівництво, припис про усунення порушень, чи можлива перебудова об`єкта та чи відмовляється ця особа від такої перебудови. Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), допустиме лише за умови, якщо неможливо здійснити перебудову нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови (постанова Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 646/7646/16-ц).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 725/5630/15-ц зробила висновок, що юридичними фактами, які складають правову підставу знесення самочинного будівництва, є: 1) істотне відхилення від проекту та/або Істотне порушення будівельних норм і правил, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб; 2) неможливість проведення перебудови або відмова особи, яка здійснила (здійснює) будівництво, від її проведення. При вирішенні питання про те, чи є відхилення від проекту істотним і таким, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, необхідно з`ясовувати, зокрема, як впливає допущене порушення з урахуванням місцевих правил забудови.

Встановивши зазначені обставини, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для усунення перешкод позивачці у користуванні належними їй земельними ділянками шляхом зобов`язання відповідача знести самочинно збудовані об`єкти нерухомого майна, та витребування у відповідача земельних ділянок шляхом зобов`язання повернути їх позивачці.

Крім того, для з`ясування обставин, що мають значення для справи, ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 17 березня 2022 року було витребувано у Слобожанського відділу державної виконавчої служби у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) письмову інформацію щодо:

- перебування на примусовому виконанні рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02 листопада 2021 року по справі № 160/14965/21 за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Підгородненської міської рада Дніпровського району Дніпропетровської області, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання протиправним та скасування рішення, якщо перебувало, то направити на адресу Дніпровського апеляційного суду належним чином завірені (повну копію) матеріали виконавчого провадження;

- перебування на примусовому виконанні постанови № 8 Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області від 25 липня 2019 року по справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 , яким було порушено вимоги ст.ст. 27, 34, 36 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" та ст. 376 Цивільного кодексу України, якщо перебувало, то направити на адресу Дніпровського апеляційного суду належним чином завірені (повну копію) матеріали виконавчого провадження.

Також, цією ж ухвалою суду витребувано у голови комісії з припинення Державної архітектурно-будівельної інспекції України належним чином завірені матеріали справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 , яким було порушено вимоги ст.ст. 27, 34, 36 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" та ст. 376 Цивільного кодексу України.

На виконання ухвали апеляційного суду, листом від 20 травня 2022 року вих. № 198-22 Державна інспекція архітектури та містобудування України повідомила суд, що ДІАМ України є новоутвореним центральним органом виконавчої влади та не є правонаступником Державної архітектурно-будівельної інспекції України. Матеріали судових справ, що перебували у провадженні ДАБІ до ДІАМ не передавалися.

На виконання ухвали апеляційного суду, Слобожанський відділ державної виконавчої служби у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) повідомив суд, що згідно перевірки даних автоматизованої системи виконавчих проваджень на виконанні у Слобожанському ВДВС у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02 листопада 2021 року по справі № 160/14965/21 за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Підгородненської міської рада Дніпровського району Дніпропетровської області, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання протиправним та скасування рішення, на виконанні не перебуває та станом на 05 квітня 2022 року не надходило.

На виконанні у Слобожанському ВДВС у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) перебувало виконавче провадження № 59991692 з примусового виконання постанови № 8 від 25 липня 2019 року, виданої Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області про стягнення з ОСОБА_2 на користь Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області штрафу в розмірі 11 900,00 грн.

Слобожанський ВДВС у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) надав на вимогу суду належним чином завірену копію матеріалів виконавчого провадження № 59991692, з яких убачається, що 06 вересня 2019 року державним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

24 грудня 2021 року державним виконавцем винесено постанову про повернення постанови № 8 від 25 липня 2019 року, виданої Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області про стягнення з ОСОБА_2 на користь Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області штрафу в розмірі 11 900,00 грн, стягувачу на підставі пункту 2 статті 37 Закону України "Про виконавче провадження" (у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними).

Також, в наданих матеріалах виконавчого провадження містяться письмові пояснення ОСОБА_2 , надані державній виконавчій службі, в яких він повідомив, що на сьогоднішній день зазначена постанова оскаржується ним в суді, жодного відношення до забудови на АДРЕСА_1 , він не має. Зазначений будинок був зведений для власника ОСОБА_4 .

Крім того, Слобожанський ВДВС у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) повідомив, що станом на 05 квітня 2022 року повторно на виконання постанова № 8 від 25 липня 2019 року, видана Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровські області не надходила.

Колегія суддів звертає увагу, що матеріали справи не містять доказів оскарження ОСОБА_2 в судовому порядку постанови № 8 від 25 липня 2019 року, виданої Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (пункт 4 частини першої статті 376 ЦПК України).

Згідно з частиною другою статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 26 серпня 2021 року - скасуванню з ухваленням нового про задоволення позовних вимог, яким: усунути ОСОБА_1 перешкоди у користуванні земельними ділянками, кадастрові номери :01:134:0008, площею 0,10 га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, та :01:133:0013, площею 0,0256 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, які знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання ОСОБА_2 знести самочинно збудовані об`єкти нерухомого майна, які розташовані на земельних ділянках по АДРЕСА_1 ; витребувати у ОСОБА_2 самовільно захоплені земельні ділянки, кадастрові номери :01:134:0008, площею 0,10 га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, та :01:133:0013, площею 0,0256 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, які знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання повернути їх ОСОБА_1 .

Колегія суддів звертає увагу, що самочинно збудовані об`єкти нерухомого майна, які розташовані на земельних ділянках ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 та які підлягають знесенню ОСОБА_2 в судовому порядку, згідно технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, виготовленого станом на 18 травня 2021 року на замовлення ОСОБА_3 , мають такі характеристики: житловий будинок літ. А 1 загальною площею 55,7 кв.м., житловою площею 10,6 кв.м., вбиральня літ. Б 1, колонка літ. К, огорожа №№ 1-2.

Керуючись ст. 259,268,374,376,381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 26 серпня 2021 року - скасувати та ухвалити нове.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Підгородненська міська рада Дніпровського району Дніпропетровської області, Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області, Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, ОСОБА_3 , про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом зобов`язання знести самочинно збудоване нерухоме майно - задовольнити.

Усунути ОСОБА_1 перешкоди у користуванні земельними ділянками, кадастрові номери :01:134:0008, площею 0,10 га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, та :01:133:0013, площею 0,0256 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, які знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання ОСОБА_2 знести самочинно збудовані об`єкти нерухомого майна, які розташовані на земельних ділянках по АДРЕСА_1 .

Витребувати у ОСОБА_2 самовільно захоплені земельні ділянки, кадастрові номери :01:134:0008, площею 0,10 га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, та :01:133:0013, площею 0,0256 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, які знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання повернути їх ОСОБА_1 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко