Справа № 466/5560/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Невойт П.С.
Провадження № 22-ц/811/733/22 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Ніткевича А.В.,
суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, в приміщенні Львівського апеляційного суду в м. Львові цивільну справуза апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Іващенко Ірини Ігорівни на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 18 листопада 2015 року в складі судді Невойта П.С. в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,-

встановив:
У липні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, просив стягнути на його користь 142 154,86 грн. боргу за договором позики від 22.03.2013, а саме: 78 000,00 грн. позики, 39 886,86 грн. пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості, 21 268, 00 грн. процентів в розмірі 3 % річних від простроченої суми позики, 3 000,00 грн. моральної шкоди та сплачений ним судовий збір.
Вимоги обґрунтовував тим, що 22.03.2013 між ним та відповідачем укладено договір позики. Відповідно до умов договору він передав, а відповідач отримав 78 000,00 грн. Факт одержання грошей підтверджується розпискою від 22.02.2013. Зазначену суму коштів, відповідач зобов`язувався повернути до 22.04.2013. Проте, відповідач своїх зобов`язань за договором позики не виконав та станом на 10.07.2015 отримані кошти за договором позики не повернув.
Просив стягнути з відповідача 78 000, 00 гривень боргу за договором позики, 39 886,86 грн. пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості, 21268, 00 грн. процентів в розмірі 3 % річних від простроченої суми позики, 3000,00 грн. моральної шкоди та сплачений ним судовий збір.
Оскаржуваним заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 18 листопада 2015 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 78 000 (сімдесят вісім тисяч) гривень 00 копійок заборгованості за договором позики від 22.03.2013 року, 39 886 (тридцять дев`ять тисяч вісімсот вісімдесят шість) гривень 86 коп. пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості, 21 268 (двадцять одну тисячу двісті шістдесят вісім) гривень 00 коп. процентів в розмірі 3 % річних від простроченої суми позики, 500,00 моральної шкоди, а також 1 421 (одну тисячу чотириста двадцять одну) гривню 54 копійки судового збору, а всього 141076 (стосорок одну тисячу сімдесят шість) гривень 40 копійок.
У решті у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 22 грудня 2021 року заяву ОСОБА_1 від 20.09.2021 про перегляд заочного рішення від 18.11.2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики залишено без задоволення.
Заочне рішення суду оскаржила представник відповідача ОСОБА_3 , вважає, що суд першої інстанції неправильно встановив фактичні обставини, які мають значення для справи та ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Звертає увагу, що суд не взяв до уваги те, що оскаржуване заочне рішення було прийняте без участі апелянта, який не знав про існування судового процесу та не був належним чином повідомлений про дату та час судового засідання.
При цьому, суд зазначив таке спростовується матеріалами справи, а саме рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень.
В апеляційні йскарзі покликається на стан та хід ВП № 50155204 з виконання виконавчого листа № 466/5560/15 у даній справі, зокрема, зазначає про незгоду із діями державного виконавця.
Стверджує, що саме по собі часткове виконання рішення не є підставою для відмови у задоволенні заяви про перегляд заочного рішення.
Також зазначає, що поважні причини для скасування заочного рішення про які зазначав апелянт не були взяті до уваги судом.
Звертає увагу, що відповідач у період розгляду справи проходив військову службу та приймав участь в АТО, при цьому судові повістки на адресу військової частини не надходили.
Враховуючи наведене, ОСОБА_1 був позбавлений права на захист своїх цивільних прав та інтересів у суді під час вирішення даної справи.
Окремо зазначає, що боргова розписка, на яку покликається позивач датується 22.02.2013, а в оскаржуваному рішенні суд зазначає про розписку від 22.03.2013, яка у матеріалах справи відсутня.
Також не погоджується із розрахунком заборгованості, оскільки позивач зазначає лише суми, а детального розрахунку не подає.
Просить скасувати заочне рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 18 листопада 2015 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у стягненні боргу.
Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Відсутність відзиву на касаційну скаргу не перешкоджає перегляду судових рішень (рішення) (ч. 3 ст. 360 ЦПК України).

Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою апеляційне провадження.

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК України).

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду першої інстанції з вимогами про стягнення позики, сумарний розмір якої не перевищує ста прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Враховуючи наведене, справа призначена для розгляду апеляційним судом в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які вже висловлені, зокрема, у позові заяві та апеляційній скарзі, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі № 668/13907/13-ц).

При цьому, згідно із ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, відтак колегія суддів інформувала учасників справи про час і день розгляду справи, шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення виходячи із такого.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Ухвалюючи оскаржуване рішення та задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до умов договору позики позивач передав, а відповідач отримав 78 000,00 грн., що підтверджується розпискою, зазначену суму відповідач зобов`язувався повернути до 22.04.2013, відповідач своїх зобов`язань за договором позики не виконав, отримані кошти за договором позики не повернув.
Суд зазначив, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України.
Також суд вказав, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Врахувавши позицію позивача з якої він виходив, визначаючи розмір моральної шкоди, поведінку відповідача, суд дійшов висновку, що позов у частині стягнення з відповідачів моральної шкоди необхідно задовольнити частково.
Таким чином, суд стягнув з відповідача на користь позивача 78 000,00 грн. позики, 39886,86 грн. пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості, 21268, 00 грн. процентів в розмірі 3 % річних від простроченої суми позики, 500,00 грн. моральної шкоди та 1421, 54 грн. судового збору сплаченого позивачем при подачі позову до суду.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення колегія суддів виходить з такого.
Підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (стаття 11 ЦК України).
Згідно із ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (стаття 638 ЦК України).

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст.1046 ЦК України).

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

В свою чергу, згідно із ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Згідно із ч. 2 ст. 640 ЦК України якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Як вбачається із доводів апеляційної скарги, сторона відповідача не спростовує факту отримання коштів чи підписання боргової розписки, як єдиного доказу у спірних правовідносинах.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження№ 14-465цс18).
Звертаючись з позовними вимогами про стягнення коштів, ОСОБА_2 свої доводи зводить до того, що передав, а відповідач отримав 78 000,00 грн., що підтверджується розпискою від 22.02.2013, своїх зобов`язань за договором позики не виконав та станом на 10.07.2015 отримані кошти за договором позики не повернув, тому позивач просить стягнути з відповідача 78 000, 00 гривень боргу за договором позики, 39 886,86 грн. пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості, 21268, 00 грн. процентів у розмірі 3 % річних від простроченої суми позики та моральну шкоду, яку оцінює у 3000,00 грн.
Зважаючи на те, що заочне рішення оскаржується лише відповідачем, колегія суддів, слідуючи принципу диспозитивності та положенням ст. 367 ЦПК України, переглядає законність такого тільки у межах доводів апеляційної скарги.
Колегія суддів виходить з того, що Цивільний кодекс України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається правопідтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, то це вже є доказом факту отримання грошових коштів, тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України.

Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення.

Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом України у численних своїх рішеннях, зокрема у постанові від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, і у подальшому підтверджений Верховним Судом у постановах: від 05 вересня 2018 року у справі № 756/8630/14-ц, провадження № 61-8792 св 18, та від 08 квітня 2021 рокуу справі № 500/1755/17, провадження № 61-1899 св 20 та інших.

Отже, така судова практика є сталою і незмінною.

З наявної в матеріалах справи копії розписки слідує, що 22.02.2013 між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_1 був укладений договір позики.

За умовами розписки позивач передав, а відповідач отримав 78 000,00 грн., які відповідач зобов`язувався повернути до 22.04.2013.
Як зазначає позивач, відповідач ОСОБА_1 своїх зобов`язань за договором позики не виконав та станом на 10.07.2015 отримані кошти не повернув.
Наведене жодним чином не спростовано зі сторони відповідача, який не заперечує факт отримання коштів та підписання розписки.
Таким чином, колегія суддів погоджується з тим, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 виникли договірні зобов`язання, а саме був укладений договір позики, за умовами якого останній зобов`язувався повернути отримані кошти у розмірі 78000,00 грн. до 22.04.2013.

Іншими словами, аналізуючи зміст складеної за підписом відповідача розписки, колегія суддів вважає, що сторонами узгоджені та визначені умови отримання позичальником у борг коштів, із зобов`язанням їх повернення до чітко визначеного терміну.

Згідно ч. 1 ст. 1049, ч. 1 ст. 1050 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 611 ЦК України).

За змістом ст. 545 ЦК України кредитор, прийнявши виконання зобов`язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові, наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.
Таким чином наявність у позивачки боргової розписки свідчить не лише про укладення договору та про передачу грошових сум позичальнику, а і про невиконання боргового зобов`язання відповідачем, яким на виконання приписів ст. ст. 12, 81 ЦПК України до суду не було надано доказів, які б спростовували такий висновок.
Колегія суддів звертає увагу на те, що у постанові Верховного Суду України від 28 листопада 2011 року у справі № 3-127 гс 11 зроблено висновок, що «оскільки законом не визначено форму пред`явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі - формі позову. Обмеження заявників у праві на судовий захист шляхом відмови у задоволенні позову за відсутності доказів попереднього їх звернення до продавця з вимогами, оформленими в інший спосіб, ніж позов (відмінними від нього), фактично буде призводити до порушення принципів верховенства права, доступності судового захисту».
Наведена правова позиція щодо можливості пред`явлення позикодавцем вимоги до позичальника про повернення суми позики саме шляхом подання до суду відповідного позову у подальшому підтримана у постановах Верховного Суду: від 06 лютого 2019 року у справі № 753/2362/17; від 20 березня 2019 року у справі № 755/21936/15-ц; від 17 лютого 2021 року у справі № 750/13632/18, від 03 листопада 2021 року у справі № 705/3275/18 та від 08 грудня 2021 року у справі № 522/24415/17, провадження № 61-14057 св 21.
Враховуючи наведене, відсутність письмової претензії позивача перед зверненням до суду з позовними вимогами, з метою досудового врегулювання спору, не може бути підставою для відмови у захисті порушеного суб`єктивного права.

Таким чином, колегія суддів розділяє висновок суду першої інстанції про те, що оскільки відповідач ОСОБА_1 у встановлений договором строк зобов`язання не виконав, грошові кошти не повернув, чим порушує майнові права позивача, як кредитора, сума позики у розмірі 78000,00 грн. підлягає безумовному стягненню із відповідача на користь ОСОБА_2 , а відповідний висновок суду першої інстанції є правильним.

В свою чергу, згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Зазначеною статтею визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт).

Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Указана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 14-1 цс 18.

Приписи ст. 625 ЦК України про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобов`язання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Наслідком прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційних нарахувань та 3 % річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Крім цього, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Так, відповідно до ч. 1 ст. 546 та ст. 549 ЦК України виконання зобов`язання забезпечується, зокрема, неустойкою, яка визначається, як пеня та штраф і є грошовою сумою або іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов`язання (п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України).

Згідно із ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Також, позивачем застосовано нарахування трьох процентів річних від простроченої суми за весь час прострочення відповідно до положень статті 625 ЦК України.

Зокрема, згідно із розрахунком, який наведений стороною позивача, відповідач ОСОБА_1 має повернути позивачу пеню за період з червня квітня 2013 року по липень 2015 року у сумі 39886,86 грн. і три проценти річних за цей же період у сумі 21268 грн.

Зазначений розрахунок ОСОБА_1 не спростований, інший альтернативний суду не запропонований, відтак колегія суддів погоджується із стягнутою сумою коштів місцевим судом у цій частині, оскільки відповідні вимоги є підставними та обгрунтованими.

В свою чергу, ч. 3 ст. 551 ЦК України передбачено, зокрема, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків.

Отже, ч. 3 ст. 551 ЦК України з урахуванням положень ст. 2 ЦК України щодо завдання та основних засад цивільного судочинства, а саме обов`язку суду забезпечити справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-100цс14 від 03 вересня 2014 року.

Поряд з цим, оскільки розрахована позивачем неустойка не перевищує розмір збитків, а є фактично у двічі меншою, колегія суддів не може застосувати ч. 3 ст. 551 ЦК України до спірних правовідносин.

Рішення у частині стягнення моральної шкоди сторонами не оскаржується.

В свою чергу, апеляційна скарга також обґрунтована також і тим, що оскаржуване заочне рішення було ухвалено без участі відповідача, який не знав про існування судового процесу та не був належним чином повідомлений про дату та час судового засідання.
Колегія суддів виходить з того, що повноваження суду апеляційної інстанції визначені у ст. 374 ЦПК України до яких, зокрема належить право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Підстави для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення визначені ст. 376 ЦПК України.
Так, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою (п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України).

Також, заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи (ч. 1 ст. 288 ЦПК України).

Таким чином, оскаржуване рашення дійсно може бути скасоване із процесуальних підстав, а саме розгляду судом справи за відсутності учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Поряд з цим, зазначені процесуальні норми діють із 15.12.2017.

При цьому, як видно із матеріалів справи оскаржуване заочне рішення ухвалено 18 листопада 2015 року, на час, коли діяв ЦПК України в редакції закону від 2004 року із відповідними змінами, який передбачав можливість скасування рішення суду у зв`язку з процесуальним порушенням, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (ст. 309).

Крім цього, відповідні доводи сторони відповідача щодо неповідомлення його про час та місце розгляду справи, були предметом оцінки суду при розгляді заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення і таким надана правова оцінка.
Враховуючи наведене, колегія суддів приходить переконання про те, що обґрунтування апеляційної скарги тим, що відповідач не був повідомлений про розгляд справи судом першої інстанції, не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції.
Крім цього, допущені судом першої інстанції порушення такого роду не можуть бути підставою для прийняття іншого оскаржуваного рішення по суті спору, про що зазначено вище, оскільки висновків суд першої інстанції не спростовують та про протилежне не свідчать.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, має бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Іващенко Ірини Ігорівни залишити без задоволення.
Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 18 листопада 2015 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 06 грудня 2022 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк