Провадження № 2/127/4590/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.01.2022 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Луценко Л.В.,

при секретарі судового засідання Мутовкіній В.І.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Виноградського А.П.

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) осіб цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: служба у справах дітей Вінницької міської ради. про визначення місця проживання неповнолітньої дитини, -

ВСТАНОВИВ:

13 жовтня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просить суд визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю - ОСОБА_1 .

Позовні вимоги мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 за час спільного проживання з відповідачем у них народилася спільна дитина, ОСОБА_3

18.12.2019 року позивач уклала шлюб з відповідачем. Проте, починаючи з 2020 року сторони проживають окремо.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 28.07.2020 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 було стягнуто аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 щомісяця у розмірі ј від всіх видів заробітку (доходів), але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку до повноліття.

Крім цього, рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 30.08.2020 з ОСОБА_2 стягнуто аліменти на користь ОСОБА_1 на її утримання у розмірі 1/10 від усіх видів заробітку відповідача щомісячно до досягнення дитиною 3-х річного віку.

На даний час ОСОБА_1 з дитиною проживають окремо від відповідача, за адресою: АДРЕСА_1 .

Однак, відповідач не приймає участі у вихованні дитини, має заборгованість по сплаті аліментів та погрожує забрати дитину до себе, тому просить визначити місце проживання малолітньої дитини з нею.

В судовому засіданні позивач та її представник - адвокат Виноградський А.П. позов підтримали, просили його задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві.

Відповідач у судовому засіданні заперечував щодо задоволення позову з підстав, зазначених у поясненнях.

Представникслужби у справах дітей Вінницької міської ради в судове засідання не з`явився, проте надав суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Підтримує позицію, викладену у висновку від 24.01.2022 року.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За вимогами ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

У відповідності до ч.1 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини.

За час спільного проживання у сторін народилася дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до свідоцтва про народження Серія НОМЕР_1 від 18 грудня 2019 року актовий запис № 4205, в графі батько дитини зазначено: ОСОБА_2 та в графі мати: ОСОБА_1 . (а.с.8)

Дитина разом з матір`ю проживає за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою з ТОВ «ЖЕО», що донька ОСОБА_3 , проживає за вищевказаної адресою без реєстрації (а.с.11).

Крім того, відповідно до акту № 13720 від 08.07.2021 року ВКР ТОВ «ЖЕО» вбачається, що на момент обстеження за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає без реєстрації ОСОБА_3 з дати її народження, тобто з ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 12).

Згідно акту оцінки потреб сім`ї ОСОБА_1 від 17 травня 2021 року, в якій зазначено, що її місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , разом з її малолітньою дитиною ОСОБА_3 .

Крім того в судовому засідання сторонами даний факт не оспорювався.

Судом встановлено, що позивач наполягає на визначенні місця проживання малолітньої дитини разом з матір`ю, відповідач не заперечував щодо проживання дитини разом з матір`ю, наголошував на тому, що між ним і позивачем ніколи не існувало спору щодо місця проживання дитини, а твердження позивача є безпідставними та штучно створеними обставинами.

Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

За змістом статті 31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років.

З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини.

Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції).

Судом встановлено та доводиться матеріалами справи, що відповідач фактично проживає окремо від позивача та доньки.

У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.

Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із ч.7 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

У ст. 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Враховуючи вимоги ст. 51 Конституції України, ст. 3, 9, 18 Конвенції про права дитини, ст. 7 СК України, а також положення прецедентної практики Європейського суду з прав людини, при вирішенні справи, зокрема, про визначення місця проживання дитини встановлення обставин, які, на думку суду, забезпечують найкращі інтереси дитини та зазначення указаних обставин у відповідному рішенні є обов`язком суду.

Як на підставу своїх вимог про визначення місця проживання дитини позивач, посилається на існування між сторонами спору щодо місця реєстрації дитини за адресою АДРЕСА_1 , в якій вона на даний час проживає з дитиною.

Аналіз національного законодавства вказує на те, що втручання суду у вирішення питання щодо місця проживання дитини має відбуватись у крайніх випадках, за наявності спору між батьками, задля сторонньої оцінки обставин, що визначені ч.2 ст.161 СК України.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Посилання позивача на існування спору щодо місця реєстрації дитини не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки такі не доведені матеріалами справи, крім того вони жодним чином не стосуються предмета доказування у даній справі.

Згідно із частинами 4, 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

При ухваленні рішення, суд також приймає до уваги поданий до суду висновок служби у справах дітей Вінницької міської ради про недоцільність визначення проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з матір`ю, ОСОБА_1 від 24.01.2022 №01/00/011/4583, де також встановлено факт відсутності спору щодо місця проживання дитини. (а.с. 58-60).

Після ознайомлення з вказаним висновком органу опіки та піклування позивач своїм правом на збільшення, чи зменшення позовних вимог не скористалася, а відповідно до ч.2 ст.264 ЦПК України, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до рішення Вінницького міського суд Вінницької області від 26 жовтня 2021 справа № 127/1212/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу участі батька у вихованні дитини, встановлено що донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає разом з матір`ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Враховуючи вищенаведене, беручи до уваги, що позивачем не надано суду доказів наявності спору між нею та батьком дитини щодо місця проживання дитини, підстави зазначені позивачем у позовній заяві та встановлені під час розгляду справи в суді для визначення місця проживання доньки разом з нею, суд розцінює як намагання вирішити на свою користь інший спір щодо місця реєстрації дитини.

Таким чином, суд вважає, що спір між сторонами щодо місця проживання дитини відсутній, підстав для судового захисту прав дитини шляхом визначення її місця проживання з матір`ю суд не вбачає та приходить до висновку про відмову у задоволенні даного позову.

На підставі наведеного та керуючись ст. 10, 13, 258, 259, 263, 264, 265, 293, 315, 316 ЦПК України, ст.ст. 141, 160, 161 СК України, Конвенцією про права дитини, ратифікованою постановою ВРУ від 27.02.1991 року суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: служба у справах дітей Вінницької міської ради про визначення місця проживання неповнолітньої дитини - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ;

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ;

Третя особа: Служба у справах дітей Вінницької міської ради, місцезнаходження: м. Вінниця, вул. Соборна, 50, .

Повний текст рішення виготовлено 03.02.2021.

Суддя