ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2022 року

м. Хмельницький

Справа № 674/1260/21

Провадження № 22-ц/4820/1743/22

Хмельницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Корніюк А.П. (суддя доповідач), П`єнти І.В., Талалай О.І., секретар судового засідання Цугель А.О.

розглянув в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу №674/1260/21 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 08 вересня 2022 року (суддя Шафікова Ю.Е., повне судове рішення складено 13 вересня 2022 року) у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги і матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

Звертаючись до суду із позовом АТ КБ «Приватбанк» (далі Банк) вказувало, що ОСОБА_1 звернувся до Банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку із чим підписав Заяву №б/н від 29.04.2011 та підтвердив свою згоду на те, що ця заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» і «Тарифами Банку» складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг (далі Договір), що підтверджується підписом у заяві. Відповідачу було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, який в подальшому було збільшено до 25000 грн. Позивач зазначав, що ним виконанні взяті на себе зобов`язання за Договором, тоді як відповідач не надав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, у зв`язку із чим станом на 15.08.2021 виникла заборгованість у розмірі 26756,94 грн, з яких: 21759,99 грн заборгованість за простроченим тілом кредиту; 4996,95 грн заборгованість за простроченими відсотками. Тому позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 26756,94 грн заборгованості за кредитним договором про надання банківських послуг №б/н від 29.04.2011 та судові витрати.

Рішенням Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 08 вересня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням суду, АТ КБ «Приватбанк» оскаржило його в апеляційному порядку, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, Банк посилається на те, що суд першої інстанції не врахував, що відповідач після отримання картки за умовами укладеного з Банком договору здійснив дії щодо проведення її активації, користувався карткою, а також отримував кредитні кошти з власної ініціативи. Активація позичальником картки та користування картковим рахунком свідчать про укладення сторонами кредитного договору. У виписці по рахунку прослідковується, що відповідачу було встановлено кредитний ліміт, а також факти використання відповідачем грошей, отримання ним коштів через банкомати, а отже й отримання кредитної картки, оскільки проведення вказаних операцій є неможливим без наявності картки. Апелянт вказує, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що в матеріалах справи наявні витяг з Умов та правил надання банківських послуг у редакції, що діяла на момент підписання Анкети-заяви та копія наказу Банку щодо затвердження Умов та правил надання банківських послуг, до якої приєднався відповідач при підписанні Анкети-заяви та укладенні договору, разом із наказом про її затвердження. Банк зазначає, що ОСОБА_1 користувався протягом тривалого часу кредитними коштами та здійснював часткове погашення боргу, а тому відповідач у відповідності до ч.2 ст. 642 ЦК України фактично погодився з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами. Також, апелянт вважає, що суд безпідставно відмовив у стягненні фактично отриманих кредитних коштів (тіла кредиту) та нарахованих відсотків, адже висновок суду про те, що заборгованість за договором у відповідача відсутня, оскільки сума внесених на погашення коштів перевищує суму фактично використаних коштів не відповідає умовам договору та вимогам ст. ст. 534, 1048 ЦПК України. Апелянт звертає увагу колегії суддів на висновки Верховного Суду, що викладені у справах: №923/760/18 від 08.07.2019, 642/5533/15 від 11.09.2019, №127/7543/17 від 19.09.2019, №375/250/18 від 23.12.2019, №153/1334/16 від 11.09.2019, №750/6058/17 від 04.12.2019, №753/10779/16 від 29.07.2020, №205/2825/18 від 18.12.2019, №265/6582/16 від 04.09.2019, №331/4560/19 від 21.10.2020, №755/7704/15 від 23.01.2018, №159/2146/15 від 26.09.2018, №189/2109/18 від 22.07.2020, №691/231/20 від 26.11.2020.

Зважаючи на викладене, АТ КБ «Приватбанк» просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким позовні вимоги Банку задовольнити.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 погоджується із висновками суду першої інстанції та просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Так, на думку відповідача суд прийшов до вірного висновку про те, що до спірних правовідносин неможливо застосувати правила ч. 1 ст. 634 ЦПК України. Також, оскільки в Анкеті-заяві, яка підписана відповідачем не зазначено розмір процентної ставки за користування кредитом, тому відсутні підстави вважати, що сторони в розумінні норм цивільного законодавства погодили складові частини кредитного договору. Крім того, відповідач зазначає, що суд першої інстанції вірно вказав, що паспорт споживчого кредиту містить узагальнену інформацію про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту і передує укладенню кредитного договору, оскільки передбачає проведення оцінки кредитодавцем кредитоспроможності споживача, тому не є частиною кредитного договору. ОСОБА_1 посилається на те, що судом досліджено та здійснено розрахунок наданої позивачем виписки по рахунку, із якої вбачається, що відповідач фактично отримав та використав кредитні кошти в сумі 365348,06 грн, а повернув 396300,61 грн., отже зобов`язання перед позивачем виконано належним чином. А тому, на думку відповідача, доводи апелянта на необґрунтованість рішення суду першої інстанції є безпідставними.

Справа розглядається в порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Положеннями ч. 2 ст. 247 ЦПК України передбачено, що у разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно положень ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України.

Так, судом першої інстанції вірно встановлено, що 29.04.2011 між Банком та ОСОБА_1 укладено договір про надання банківських послуг у ПриватБанку, що підтверджується Анкетою заявою про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 29.04.2011, відповідно до якої ОСОБА_1 просив Банк надати платіжну картку Кредитка «Універсальна» з бажаним кредитним лімітом 5000 грн (а.с. 23).

Як слідує із довідки АТ КБ «Приватбанк» (а.с.21) ОСОБА_1 згідно кредитного договору №б/н отримав картки: № НОМЕР_1 з терміном дії до 01/15; № НОМЕР_2 з терміном дії до 02/15; № НОМЕР_3 з терміном дії до 05/15; № НОМЕР_4 з терміном дії до 02/16; № НОМЕР_5 з терміном дії до 12/16; № НОМЕР_6 з терміном дії до 01/18; № НОМЕР_7 з терміном дії до 03/20; № НОМЕР_8 з терміном дії до 12/23.

Згідно довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 (а.с.22) відбулася зміна кредитного ліміту: 08.01.2013 встановлення кредитного ліміту у розмірі 15000 грн; 26.10.2013 збільшення кредитного ліміту до 16000 грн, 14.07.2016 збільшення кредитного ліміту до 20000 грн; 03.09.2017 збільшення кредитного ліміту до 25000 грн; 14.07.2020 зменшення кредитного ліміту до 24470 грн; 31.07.2020 зменшення кредитного ліміту до 23330 грн; 11.08.2020 зменшення кредитного ліміту до 23330 грн; 05.11.2020 зменшення кредитного ліміту до 0,00 грн.

З виписок по особовому рахунку вбачається, що ОСОБА_1 отримував банківські кошти та користувався ними, періодично погашаючи заборгованість (а.с.60-93).

За розрахунками Банку, доданими до позову, станом на 31.05.2015 відповідач мав кредитну заборгованість в розмірі 12710,61 грн, з яких: 12180 грн - заборгованість за кредитом; 530,61 грн - заборгованість по процентам; станом на 30.06.2019 24124,19 грн, з яких: 23290 грн - заборгованість за кредитом; 834,19 грн - заборгованість за нарахованими відсотками; станом на 15.08.2021 26756,94 грн, з яких: 21759,99 грн - заборгованість за тілом кредиту; 4996,95 грн заборгованість за простроченими відсотками (а.с.5-20).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із недоведеності позовних вимог, адже сторонами при підписанні Анкети заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 29.04.2011, не було узгоджено такої істотної умови договору, як розмір процентної ставки за користування кредитними коштами, порядок та умови їх сплати і додані до позовної заяви Витяги з Тарифів і Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку відповідачем не підписані, а матеріали справи не містять підтвердження, що саме ці Витяги розумів відповідач та ознайомився і погодився із ними, підписуючи Анкету заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, а паспорт споживчого кредиту не є частиною кредитного договору. І, здійснивши розрахунок заборгованості ОСОБА_1 , суд виходив з відсутності у останнього заборгованості перед позивачем з фактично отриманих та неповернутих коштів.

Дійшовши такого висновку, суд обґрунтовано посилався на відповідні норми матеріального та процесуального права і ці висновки суду узгоджуються з матеріалами справи.

Так, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

В силу ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 638 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Як передбачено ч. ч. 1, 2 ст. 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт, або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо) (ч. 1 ст. 633 ЦК України).

Із положень ч. 1 ст. 634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, є фінансовою послугою (п. 6 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12 липня 2001 року №2664-ІІІ (далі Закон №2664-ІІІ).

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону №2664-ІІІ (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються суб`єктами господарювання на підставі договору. Договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити: 1) назву документа; 2) назву, адресу та реквізити суб`єкта господарювання; 3) прізвище, ім`я і по батькові фізичної особи, яка отримує фінансові послуги, та її адресу; 4)найменування, місцезнаходження юридичної особи; 5) найменування фінансової операції; 6) розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків; 7) строк дії договору; 8) порядок зміни і припинення дії договору; 9) права та обов`язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; 10) інші умови за згодою сторін; 11) підписи сторін.

Частиною 1 статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Як вбачається із матеріалів справи, при подачі позову позивачем надано суду наступні додатки: розрахунки заборгованості; довідки АТ КБ «Приватбанк» про надання ОСОБА_1 кредитних карт та встановлення кредитного ліміту; копію Анкети заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку; копію паспорту споживчого кредиту; витяг з Умов та правил надання банківських послуг та витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», які не містять підпису відповідача про ознайомлення саме з цією редакцією Умов та правил і Тарифів; копію наказу СП-2010-258 № 906 про затвердження Умов та правил надання банківських послуг для ПриватБанку і всіх дочірніх банків від 06.03.2010; копію паспорта ОСОБА_1 ; копію довіреності представника позивача; копію банківської ліцензії №22 від 05.10.2011; копію виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, витяг із статуту АТ КБ «Приватбанк»; виписку по рахунку; клопотання про: розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження за відсутності позивача та про отримання процесуальних документів в електронному вигляді.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що у Анкеті заяві про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 29.04.2011, що підписана сторонами, ОСОБА_1 просив Банк надати послугу: платіжну картку Кредитка «Універсальна» із бажаним кредитним лімітом за цією карткою в розмірі 5000 грн, однак сторонами не узгоджено такої істотної умови договору як розмір відсоткової ставки за користування кредитними коштами, умови та порядок їх сплати.

При цьому, матеріали справи не містять належних доказів, що саме з редакцією Витягу з Умов та правил надання банківських послуг та Витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», що додані до матеріалів справи (а.с. 26-50) ознайомився і погодився відповідач, підписуючи Анкету - заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанк.

Отже, висновок суду першої інстанції про те, що за відсутності достатніх підтверджень про конкретно запропоновані відповідачу Умови та правила надання банківських послуг, відсутність у Анкеті-заяві домовленості сторін про розмір та порядок і умов нарахування і сплати відсотків за користування кредитними коштами, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

А тому і відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «Приватбанк» дотримався вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення споживача про узгодження зі ним саме тих умов, які вважав узгодженими Банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності і уможливив покладання на слабшу сторону споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У зв`язку з цим до спірних правовідносин не можуть бути застосовані правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, які регламентують правові засади договору приєднання.

Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд в постанові від 03 липня 2019 року (справа №342/180/17, провадження №14-131цс19), яка згідно з ч. 4 ст.263 ЦПК України має враховуватися нижчестоящими судами при застосуванні норм права.

І з огляду на наведене, доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, а саме ст. 634 ЦК України щодо укладення договору і узгодження його умов та порушення норм процесуального права в частині допущення судом неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи є такими, що не заслуговують на увагу.

Також, відмовляючи у позові, суд першої інстанції вірно виходив з того, що копія паспорту споживчого кредиту від 30.03.2020 не є частиною договору та не є узгодженням сторонами цього договору умов сплати відсотків за користування кредитними коштами.

І оцінивши у відповідності із вимогами ст. 89 ЦПК України надані позивачем копію паспорту споживчого кредиту (а.с. 24-55) та розрахунки заборгованості (а.с.5-20), суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про недоведеність законних підстав для стягнення із ОСОБА_1 заборгованості по простроченим відсоткам за місячною процентною ставкою за період з 08.01.2013 по 31.03.2013 в розмірі 2,5%, за період з 01.04.2013 по 30.08.2014 в розмірі 2,3%, за період з 01.09.2014 по 31.03.2015 в розмірі 2,7%, за період з 01.04.2015 по 31.05.2015 в розмірі 3,5%, за період з 01.06.2015 по 23.10.2015 в розмірі 2,7%, за період з 24.10.2015 по 31.07.2020 в розмірі 3,5% та за період з 01.08.2020 по 15.08.2021 в розмірі 3,4%, оскільки ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, адже в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту.

Зазначений висновок узгоджується із правовим висновком Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, що викладений у постанові від 23 травня 2022 року по справі №393/126/20 (провадження № 61-14545сво20), який в силу ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин має бути врахований судом.

Проте, як зазначає Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 03.07.2019 (справа №342/180/17), якщо фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку банку не повернуті, то відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Встановивши, що відповідач користувався банківськими коштами, періодично погашаючи заборгованість і оцінивши у відповідності до вимог ст. 89 ЦПК України виписку по рахунку, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність невиконаних у ОСОБА_1 зобов`язань щодо повернення отриманих коштів

Висновки суду узгоджуються із матеріалами справи.

Оцінюючи посилання в апеляційній скарзі на помилковість висновку суду першої інстанції про не застосування до спірних правовідносин в частині позовних вимог щодо стягнення заборгованості по простроченим відсоткам положення ст. 1048 ЦК України, судова колегія вважає їх голослівними, адже у суду відсутні достатні економічні знання для визначення суми відсотків відповідно до ст. 1048 ЦК України враховуючи періодичність отримання відповідачем та повернення останнім коштів, а Банком не заявлялися вимоги про стягнення із ОСОБА_1 заборгованості по простроченим відсотками саме на підставі ст. 1048 ЦК України та у розмірі, що визначений положеннями частини першої цієї статті і не заявлялися клопотання про приєднання до матеріалів справи відповідних розрахунків, а відповідно до положень цивільного процесуального кодексу сторони користуються своїми процесуальними правами на власний розсуд.

Також, аргументи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції залишено поза увагою висновки Верховного Суду, що викладені в постановах від 08.07.2019 по справі №923/760/18, від 11.09.2019 по справі 642/5533/15, від 19.09.2019 по справі №127/7543/17, від 23.12.2019 по справі №375/250/18, від 04.12.2019 по справі №750/6058/17, від 11.09.2019 по справі №153/1334/16, від 08.07.2019 по справі №923/760/18, від 21.10.2020 по справі №331/4560/19 є безпідставними, адже Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява №28342/95, §61).

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява №17862/91, §31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява №20372/11, §65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява №20166/92, §36).

З огляду на те, що принцип верховенства права передбачає наявність правової визначеності, тому суд першої інстанції при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин вірно врахував висновки Великої Палати Верховного Суду, що викладені в постанові від 03.07.2019 по справі №342/180/17.

Також, Банк в апеляційній скарзі вказує на незастосування судом першої інстанції правової позиції Верховного Суду, що викладена у постанові від 29.07.2020 по справі №753/10779/16-ц, але вона не може бути прийнята до уваги, оскільки обставини у цих справах не є подібними: у вказаній справі предметом позову було визнання недійсним кредитного договору, застосування реституції, зобов`язання АТ КБ «Приватбанк» вчинити дії по зарахуванню коштів в рахунок виконання зобов`язань позичальника по поверненню грошових коштів та стягнути моральну шкоду, а у цій справі предметом позову є стягнення заборгованості по кредитному договору.

Посилання скаржника на правові висновки, що викладені у постановах Верховного Суду у справах №205/2825/19 від 18.12.2019 та №588/62/18 від 20.05.2020 є некоректним, оскільки визначена у апеляційній скарзі практика Верховного суду не є релевантною до обставин цієї справи ураховуючи мотиви, за яких у цій справі в задоволені позовних вимог відмовлено.

При цьому, колегія суддів зазначає, що під судовими рішення в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Також, не заслуговують на увагу посилання апелянта на правові висновки, що викладені Верховним Судом у постановах від 23.01.2018 в справі №755/7704/15-ц, від 26.09.2018 в справі №159/2146/15-ц та від 22.07.2020 в справі №189/2109/18, адже судом у відповідності до вимог ст. 89 ЦПК України надано оцінку виписці по рахунку та розрахункам заборгованості за договором №б/н від 29.04.2011, укладеного між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 станом на 31.05.2015; на 30.06.2019, на 15.08.2021 в сукупності із іншими письмовими доказами і в мотивувальній частині оскаржуваного рішення викладено обґрунтований розрахунок. Разом з тим, Банком на спростування розрахунку суду не надано свого розрахунку чи інших доказів, які б давали підстави для встановлення наявності заборгованості та її розміру. І ці доводи апеляції зводяться до словесної незгоди апелянта із оцінкою доказів, висновком та проведеним судом розрахунком.

Також, апелянт звертає увагу суду на незастосування судом першої інстанції висновку, що викладений у постанові від 26.11.2020 по справі №691/231/20, однак така позиція АТ КБ «Приватбанк» є помилковою, адже зазначена постанова Верховним Судом не ухвалювалася, а в Єдиному державному реєстрі судових рішень наявна постанова від 26.11.2020 у справі №691/231/20, що ухвалена Черкаським апеляційним судом, і висновки якої щодо застосування норм права до спірних правовідносин в силу ч. 4 ст. 263 ЦПК України врахуванню не підлягають.

З огляду на вищенаведене, судова колегія вважає, що вирішуючи спір на підставі наданих позивачем доказів, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, що підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, що відповідає вимогам матеріального та процесуального права і підстав в межах доводів апеляційної скарги для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 08 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 24 листопада 2022 року.

Судді А.П. Корніюк

І.В. П`єнта

О.І. Талалай