Справа № 345/4109/21
Провадження № 22-ц/4808/410/22
Головуючий у 1 інстанції Мигович О. М.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.,

суддів: Пнівчук О.В., Девляшевського В.А.,

за участю секретаря Возняк В.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Тодарчук Тетяни Володимирівни на рішення Калуського міськрайонного суду, ухвалене суддею Миговичем О.М. 10 грудня 2021 року в м. Калуші, у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Водотеплосервіс» Калуської міської ради про стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні,

в с т а н о в и в:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Комунального підприємства «Водотеплосервіс» Калуської міської ради про середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 14.05.2019 року позивач був прийнятий на роботу на посаду начальника дільниці з експлуатації котелень і ремонту котелень Комунального підприємства «Водотеплосервіс» Калуської міської ради.

06.04.2021 року його звільнено на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін).

Відповідач виплату заробітної плати проводив не в повному обсязі та нерегулярно. А в порушення вимог ст.ст. 47, 115, 116 КЗпП України щодо проведення з працівником розрахунку у строки, передбачені законом, остаточний розрахунок із ним було здійснено 16.06.2021 року, коли на його банківський було зараховано 873,88 грн. із призначенням платежу: зарахування згідно зарплатної відомості.

Зазначав, що відповідно до норм ст. 117 КЗпП України, починаючи з наступного дня після звільнення (06.04.2021 року) і до моменту повної виплати належних йому коштів (до 16.06.2021 року) він має право на нарахування середнього місячного заробітку.

Посилаючись на вказане, просив стягнути з відповідача 26897,60 грн. середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні, а також 2000,00 грн. витрат за надання правничої допомоги та 908,00 грн. сплаченого судового збору.

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 10 грудня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, представник позивача адвокат Тодарчук Т.В. подала апеляційну скаргу. Вважає дане рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального права та процесуального права, за неповного з`ясування обставин справи.

Зазначає, що повний розрахунок з позивачем при звільненні був проведений 16.06.2021 року, коли йому виплачено 873,88 грн. з призначенням платежу «зарахування згідно з/п відомості», а тому він має право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку з дня звільнення по день фактичного розрахунку відповідно до ст. 117 КЗпП України. Оскільки повний розрахунок проведений 16.06.2021 року, то перебіг тримісячного строку звернення до суду почався 17.06.2021 року.

Щодо зазначено судом першої інстанції зазначив про те, що позивач звернувся до суду з даним позовом 20.09.2021 року, тобто з припуском тримісячного строку звернення, при цьому ні позивач, ні його представник з клопотанням про поновлення цього строку до суду не зверталися, то вказує, що позовна заява була подана до суду 17.09.2021 року, про що свідчить відмітка канцелярії суду, тобто в межах строку позовної давності.

Таким чином суд зробив помилковий висновок про сплив строку позовної давності, про що заявлено стороною в справі, і що було підставою відмови в позові.

З огляду на викладене просить скасувати рішення Калуського міськрайонного суду від 10 грудня 2021 року та ухвали нове про задоволення позовних вимог.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що відмітка суду на позовній заяві, на яку посилається апелянт, не є належним та допустимим доказом дати подання позову до суду, оскільки не відповідає Інструкції з діловодства в місцевих та апеляційних судах України, не містить ні посади, ні прізвища, ні підпису працівника. Окрім того згідно із даними офіційного сайту Судової влади України позовна заява ОСОБА_1 надійшла саме 20.09.2021 року. Також наголошує, що твердження позивача, що остаточний розрахунок належних на день звільнення виплат відповідачем проведено 16.06.2021 року теж не відповідає дійсності, оскільки повну виплату таким сум здійснено 16.05.2021 року, а з метою усунення порушень вимог ст. 34 ЗУ «Про оплату праці» працівникам, які станом на 01.05.2021 року (у тому числі і позивач) було звільнені, 16.05.2021 року відповідачем була нарахована сума компенсації за втрату такої зарплати за травень 2021 року у зв`язку з інфляцією, що для позивача становило 873,88 грн. з урахуванням утриманих обов`язкових зборів. Даний платіж було проведено із зазначенням призначення: зарахування згідно з/п відомості, однак він жодним чином не свідчить про зміну дати фактичного розрахунку з позивачем та не спливає на визначення періоду затримки розрахунку при звільненні. Така компенсація відмінна від сум, належних працівникові при звільненні, визначених ст. 116 КЗпП України, виплачується на інших підставах і в інші строки, а її затримка не є порушенням строків, встановлених даною статтею. На момент звільнення працівника права на такі виплати не існувало, а виникло пізніше внаслідок порушення відповідачем обов`язку здійснити виплату всіх належних йому сум на день звільнення. Повний розрахунок з позивачем був проведений саме 16.05.2021 року. Відтак останній звернувся до суду з даним позовом з припуском тримісячного строку позовної давності, встановленого ст. 233 КЗпП України. Отже суд правомірно відмовив в задоволенні позову за стоком позовної давності та у зв`язку із необґрунтованістю позовних вимог. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В судове засідання апеляційного суду сторони не з`явилися, причини неявки не повідомили, повідомлялися про час та місце розгляду справи належним чином.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за відсутності сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 з 14.05.2019 року працював в КП «Водотеплосервіс» на посаді начальника дільниці з експлуатації і ремонту котелень, про що свідчать копії його Трудової книжки серії НОМЕР_1 від 04.08.2009 року та Наказу №25/03-02 від 13.05.2019 року (а.с. 6-7, 62).

Наказом №19/03-02 від 05.04.2021 року позивача було звільнено із займаної посади з 06.04.2021 року на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін (а.с. 7 (зворот)).

Згідно копій бухгалтерських довідок КП «Водотеплосервіс» щодо виплати зарплати звільненим працівникам сума зарплати до виплати на дату звільнення ОСОБА_1 становила 55992,62 грн. і була виплачена 27.04.2021 року в сумі 22414,56 грн. та 12513,54 грн., 07.05.2021 року в сумі 8274,20 грн., 14.05.2021 року в сумі 12790,32 грн., сума компенсації за втрату несвоєчасно виплаченої заробітної плати у зв`язку з інфляцією, нарахована у травні 2021 року 873,88 грн., виплачена 15.06.2021 року (а.с. 37, 38).

Відповідно до виписки по рахунку ОСОБА_1 в ПАТ «Креді Агріколь Банк» від 13.09.2021 року на рахунок клієнта з 29.04.2021 року зараховано кошти в сумі 21371,02 грн. та 22414,56 грн., 07.05.2021 року 8274,20 грн. та 14.05.2021 року 45532,79 грн. за кодом/описом операції «Зарахування коштів згідно з/п відомості», а також 16.06.2021 року в сумі 873,88 грн. за кодом/описом операції «Зарахування коштів згідно з/п відомості» (а.с. 8).

За змістом Бухгалтерської довідки КП «Водотеплосервіс» щодо розрахунку середньої зарплати звільненому ОСОБА_1 середня місячна зарплата за два останні місяці перед звільненням становить 14178,92 грн., середньоденна 675,19 грн. (а.с. 64).

Встановлено також, що як вбачається з копії Довідки АТ «ТАСКОМБАНК» від 27.01.2021 року №1075/541, 28.05.2020 року КП «Водотеплосервіс» в АТ «ТАСКОМБАНК» було відкрито поточний рахунок в гривні, євро та в доларах США № НОМЕР_2 , і за весь період станом на дату видачі довідки КП «Водотеплосервіс» проводилися виплати на заробітну плату в даному банку та обов`язкові платежі, що здійснюються при виплаті заробітної плати (а.с. 39).

Постановами державних виконавців від 25.01.2021 року в ВП №63913442, від 26.01.2021 року в ВП №60084467, від 28.01.2021 року в ВП №43220679 було накладено арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, зокрема на рахунку в АТ «ТАСКОМБАНК» № НОМЕР_2 , а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт кошів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та крім коштів, що необхідні для оплати праці, відпускних, пільгових пенсій працівникам підприємства, сплати обов`язкових платежів (зборів), пов`язаних з нарахуванням (виплатою) заробітної плати, та інших обов`язкових платежів, та належать боржнику КП «Водотеплосервіс» Калуської міської ради (а.с. 40-48).

29.04.2021 року та 20.05.2021 року КП «Водотеплосервіс» зверталося до АТ «ТАСКОМБАНК» та НБУ з листами щодо перешкоджання у проведенні видатків по захищених статтях (а.с. 49, 50-51).

Листами від 07.06.2021 року АТ «ТАСКОМБАНК» та від 16.06.2021 року НБУ повідомило КП «Водотеплосервіс», що рахунки, з яких здійснюється виплата заробітної плати, податків та зборів, не відносяться до рахунків зі спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунків, звернення стягнення на які заборонено законом. А тому у АТ «ТАСКОМБАНК» відсутні правові підстави на звернення до органів державної виконавчої служби із заявами про зняття арешту з коштів в рамках відкритих виконавчих проваджень в частині платежів оплати заробітної плати й податків та зборів. Зняття арешту з майна та коштів здійснюється за постановою державного виконавця, приватного виконавця або за рішенням суду. В даному випадку питання зняття арешту з коштів для виплати заробітної плати підприємству доцільно вирішувати з державним виконавцем, який здійснює примусове виконання рішення (а.с. 52-53, 54-55).

29.10.2021 року КП «Водотеплосервіс» звернулося до Калуського управління Державної казначейської служби України Івано-Франківської області щодо надання допомоги на погашення заборгованості з виплати заробітної плати (а.с. 90-91).

Листом №02-21-06/899 від 05.11.2021 року Калуське управління Державної казначейської служби України Івано-Франківської області повідомило, що заборгованість по КП «Водотеплосервіс» із заробітної плати за період листопад-грудень 2020 року не можна оплатити у 2021 році у зв`язку з відсутністю в обліку бюджетних зобов`язань станом на 01.01.2021 року в Калуському УДКСУ Івано-Франківської області (а.с. 92).

Відмовляючи з задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що повний розрахунок з позивачем при звільненні проведений 16.06.2021 року, а тому перебіг тримісячного строку звернення до суду почався з 17.06.2021 року. Відтак позивач, звернувшись до суду з даним позовом 20.09.2021 року, пропустив тримісячний строк звернення до суду, й ні позивач, ні його представник з клопотанням про поновлення такого строку до суду не зверталися. За встановлених обставин в позові слід відмовити через сплив строку позовної давності.

Однак апеляційний суд не може погодитися із такими висновками з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом ст. 15 ЦК України порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

При цьому згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частинами 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Частиною першою статті 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина першої статті 117 КЗпП України).

Відповідно до статті 117 КЗпП України підставою відповідальності власника за затримку розрахунку при звільненні є склад правопорушення, який включає два юридичних факти: порушення власником строку розрахунку при звільненні та вина власника.

Як зазначено в правовій позиції в постанові Верховного Суду від 08.12.2021 року у справі №536/1267/18 (провадження №61-10824св21), аналіз норм статей 116, 117 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що відсутність коштів у роботодавця у зв`язку з накладенням органами Державної виконавчої служби арештів не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів і не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Такий же висновок щодо застосування статті 117 КЗпП України викладено у постанові Верховного Суду України від 03.07.2013 року у справі №6-64цс13 та підтримано Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду, зокрема у постанові від 03.01.2018 року у справі №331/2814/16-ц (провадження №61-1114св17).

Таким чином не заслуговують на увагу посилання відповідача на відсутність його вини у несвоєчасному розрахунку при звільненні з позивачем з огляду на накладення арешту на рахунок, який використовувався в тому числі для виплати заробітної плати працівникам.

Крім того, згідно постанов державних виконавців від 25.01.2021 року в ВП №63913442, від 26.01.2021 року в ВП №60084467, від 28.01.2021 року в ВП №43220679 було накладено арешт на грошові кошти, що містяться на рахунках КП «Водотеплосервіс», зокрема на рахунку в АТ «ТАСКОМБАНК» № НОМЕР_2 , крім коштів, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та крім коштів, що необхідні для оплати праці, відпускних, пільгових пенсій працівникам підприємства, сплати обов`язкових платежів (зборів), пов`язаних з нарахуванням (виплатою) заробітної плати, та інших обов`язкових платежів (а.с. 33-41), та як було вірно встановлено судом першої інстанції, КП «Водотеплосервіс» проводив такі виплати іншим працівникам у лютому, березні, квітні 2021 року (а.с. 30).

Також суд першої інстанції правильно виходив з того, що повний розрахунок з позивачем проведений 16.06.2021 року.

Як вбачається з виписки по банківському рахунку позивача від 13.09.2021 року, на його рахунок 29.04.2021 року було зараховано кошти в сумі 21371,02 грн. та 22414,56 грн., 07.05.2021 року 8274,20 грн. та 14.05.2021 року 45532,79 грн. за кодом/описом операції «Зарахування коштів згідно з/п відомості», а 16.06.2021 року - в сумі 873,88 грн. за кодом/описом операції «Зарахування коштів згідно з/п відомості» (а.с. 8).

Згідно копій бухгалтерських довідок КП «Водотеплосервіс» щодо виплати зарплати звільненим працівникам, до 14.05.2021 року ОСОБА_1 була виплачена належна до виплати на дату звільнення заробітна плата в сумі 55992,62 грн., а 15.06.2021 року - компенсація за втрату несвоєчасно виплаченої заробітної плати у зв`язку з інфляцією, нарахована у 05.2021 року, в сумі 873,88 грн. (а.с. 37, 38).

Відповідно до статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно зі статтею 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Статтею 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» визначено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Пунктом 1.3 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року №5 та зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за №114/8713, передбачено, що фонд оплати праці складається із: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Фонд додаткової заробітної плати включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. До складу фонду додаткової заробітної плати входять, зокрема, суми виплат, пов`язаних з індексацією заробітної плати працівників (пункт 2.2.7 Інструкції зі статистики заробітної плати).

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 у справі №1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» й «оплата праці», які використані у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків (абзац третій пункту 2.1 мотивувальної частини). Крім того, Конституційний Суд України у тому ж рішенні дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат (абзац восьмий пункту 2.1 мотивувальної частини).

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що сума компенсації включається до фонду оплати праці того місяця, в якому фактично проводиться її нарахування та виплата. Тобто така компенсація є частиною структури заробітної плати і повинна була бути виплачена разом із заробітною платою.

Враховуючи викладене, а також те, що про належні при звільненні кошти позивача в порушення вимог ст. 116 КзПП України відповідачем не було повідомлено, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що саме дату виплати компенсації (16.06.2021 року) слід вважати тією датою, коли відповідач фактично остаточно розрахувався з позивачем.

Що ж стосується доводів відповідача та висновків місцевого суду про пропуск позивачем строку позовної давності на звернення до суду з даним позовом, то слід зазначити наступне.

Так, ч. 1 ст. 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до місцевого загального суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 року у справі №755/12623/19 зазначено, що на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України застосовується тримісячний строк звернення до суду, визначений частиною першою статті 233 КЗпП України, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

На виконання ухвали Івано-Франківського апеляційного суду від 16.05.2022 року Калуським міскрайонним судом повідомлено, що даний позов було подано до суду представником позивача 17.09.2021 року.

Таким чином висновок про пропуск позивачем встановлено ч. 1 ст. 233 КЗпП України строку для звернення до суду з даним позовом є безпідставним.

Отже позивач має право на стягнення з відповідача середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (далі Порядок).

З урахуванням цих норм, зокрема абз. 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до п. 5 розд. ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз. 3 п. 8 Порядку).

Як вбачається з Бухгалтерської довідки КП «Водотеплосервіс» щодо розрахунку середньої зарплати звільненому ОСОБА_1 , середня місячна зарплата за два останні місяці перед звільненням становить 14178,92 грн., середньоденна 675,19 грн. (а.с. 64).

Період з дня звільнення позивача до дня проведення розрахунку включає 48 робочих днів (18 робочих днів квітня 2021 року, 18 робочих днів травня 2021 року, 12 днів червня 2021 року).

Отже сума, що підлягає виплаті позивачу у відповідності до Порядку обчислення середньої заробітної плати становитиме 32409,12 грн. (675,19 *48).

Так, як зазначено в постанові Верховного Суду від 07 лютого 2022 року у справі №759/1933/20 (провадження №61-11175св21), встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Згідно з частиною першою статті 9 ЦК України положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

У трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.

Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві необхідно дійти висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Критерії оцінки розумності, справедливості та пропорційності сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц (провадження №14-623цс18).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Як вбачається з матеріалів справи, розмір невиплаченої при звільненні позивача заробітної плати становив 55992,62 грн. Позивача звільнено 06.04.2021 року. Виплата належних при звільненні сум повністю здійснена 16.06.2021 року. При цьому у вказаний період відповідач звертався до Калуської міської ради, АТ «ТАСКОМБАНК», в якому в нього відкритий рахунок, в тому числі на виплату заробітної плати, та до НБУ з листами щодо перешкоджання у проведенні видатків по захищених статтях (а.с. 42, 43-44, 49-50). Натомість в позивача були відсутні перешкоди для звернення до відповідача після звільнення з вимогою про сплату заборгованості. А з даним позовом до суду він звернувся тільки у вересні 2021 року.

З огляду на характер цієї заборгованості, дії позивача та відповідача, а також беручи до уваги те, що роботодавець добровільно виплатив дану заборгованість, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, складне фінансове становище відповідача і те, що майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання ним зобов`язань зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, апеляційний суд приходить до висновку про наявність підстав для зменшення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивачу, вважаючи справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, розмір відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 10000,00 грн.

Схожих висновків дійшов і Верховний Суд у постановах від 18 березня 2020 року у справі №208/6754/16-ц, від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, від 08 липня 2020 року у справі №761/17815/18, від 29 липня 2020 року у справі №212/6331/19, від 02 грудня 2020 року у справі №152/1957/15, від 17 листопада 2021 року у справі №592/1740/21.

З огляду на викладене апеляційну скаргу ОСОБА_1 адвоката Тодарчук Тетяни Володимирівнислід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким стягнути з відповідача на користь позивача середню заробітну плату за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 10000,00 грн.

За змістом статті 376 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення ухвалене з порушенням норм процесуального права або неправильним застосуванням норм матеріального права.

Згідно вимог ч.ч. 1, 2, 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1424,65 грн. судового збору, сплаченого за подання позову та апеляційної скарги, а також 1255,20 грн. витрат на правничу допомогу.

Частиною 6 ст. 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, вона відноситься до малозначних справ.

За приписами п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Тодарчук Тетяни Володимирівни задовольнити частково.

Рішення Калуського міськрайонного суду від 10 грудня 2021 року скасувати, ухвалити нове.

Позов ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Водотеплосервіс» Калуської міської ради про середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково.

Стягнути з Комунального підприємства «Водотеплосервіс» Калуської міської ради (, адреса: вул. Окружна, 8, м. Калуш Івано-Франківської області) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) 10000 (десять тисяч) грн. 00 коп. середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні.

Стягнути з Комунального підприємства «Водотеплосервіс» Калуської міської ради (, адреса: вул. Окружна, 8, м. Калуш Івано-Франківської області) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) 1424 (одну тисячу чотириста двадцять чотири) грн. 65 коп. судового збору, сплаченого за подання позову та апеляційної скарги, та 1255 (одну тисячу двісті п`ятдесят п`ять) грн. 20 коп. витрат за надання правничої допомоги.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня проголошення, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: О.В. Пнівчук

В.А. Девляшевський

Повний текст постанови складено 15 червня 2022 року.