Справа № 462/1720/21 Головуючий у 1 інстанції: Кролодяжний С.Ю.
Провадження № 22-ц/811/4063/21 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.

з участю представника позивачки ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 09 вересня 2021 року у складі судді Колодяжного С.Ю. у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Львівської міської ради, про визначення частки померлої в праві спільної сумісної власності на квартиру та визнання права власності на частку квартири за набувальною давністю,-

встановив:

У березні 2021 року позивачка ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Львівської міської ради, про визначення частки померлої в праві спільної сумісної власності на квартиру та визнання права власності на частку квартири за набувальною давністю.

В обґрунтування позовних вимог покликалася на те, що квартира АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на квартиру належала ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_6 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_6 , після її смерті позивачка фактично вступила у володіння спадкового майна, оскільки з 17.07.1981 і по даний час вона постійно проживає у даній квартирі та несе витрати по її утриманню.

З огляду на принцип рівності часток у спільному майні вважає, що покійній належала 1/5 частки у квартирі відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 її чоловіка ОСОБА_5 вона прийняла 1/5 частки у даній квартирі. Оскільки позивач добросовісно та безперервно володіє належним покійній ОСОБА_6 майном вже більше 10 років, вважає, що має право набути право власності на належну покійній частку у квартирі за набувальною давністю. Враховуючи, що частка покійної ОСОБА_6 у квартирі не визначена, вважає за необхідне визначити її в судовому порядку.

Просила визначити частку померлої ОСОБА_6 в праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 у розмірі 1/5 частки, та визнати за нею право власності за набувальною давністю на 1/5 частки у даній квартирі, після смерті ОСОБА_6 , котра померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Оскаржуваним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 09 вересня 2021 року позов задоволено частково.

Визначено частку померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 в праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 в розмірі 1/5 частки.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто із ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 по 454 грн. судового збору з кожного.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_2 - адвокат Данильчук В.М., у скарзі зазначає, що апелянт ОСОБА_2 не згідна із рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про визнання за ОСОБА_2 права власності за набувальною давністю на 1/5 частки у квартирі АДРЕСА_1 з огляду на неповне встановлення обставин у справі, порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

На переконання апелянта, вирішуючи спір суд першої інстанції не повно встановив обставини про те, що позивачка ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом про визнання права власності за набувальною давністю на 1/5 частки у квартирі після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 як спадкоємець першої черги за законом покійної особи, і з моменту смерті ОСОБА_6 добросовісно заволоділа чужим майном.

Добросовісність зумовлена тим, що позивачка вважала, що прийняла спадщину після смерті ОСОБА_6 шляхом фактичного вступу у спадщину згідно із нормами ЦК УРСР чинних до 01.01.2004. Про існування нових норм ЦК України щодо спадкування позивачка не знала, а тому протягом шестимісячного строку для прийняття спадщини не зверталася до нотаріуса із заявою про відкриття спадщини.

З огляду на відсутність інших спадкоємців у покійної ОСОБА_6 , позивачка як єдина спадкоємиця не вбачала сенсу звертатися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, оскільки вважала, що спадкове майно належить лише їй.

При цьому просить врахувати, що між позивачкою та ОСОБА_6 договір щодо спірної 1/5 частки квартири не укладався, позивачка володіє цією часткою без будь якого титулу, спадщина ОСОБА_6 відумерлою не визнавалася.

Звертає увагу, що застосувавши до спірних правовідносин висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 01.08.2018 у справі № 201/12550/16-ц, висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 14.05.2019 у справі № 910/17274/17 суд першої інстанції порушив ч. 4 ст. 263 ЦПК України, оскільки застосував висновки Верховного Суду у справі з іншими фактичними обставинами.

Покликається на те, що у заявах про визнання позову ОСОБА_4 та ОСОБА_3 вказали, що повністю визнають фактичні обставини у справі вказані позивачкою, зокрема те, що ОСОБА_2 відкрито, безперервно та добросовісно володіє 1/5 часткою у квартирі АДРЕСА_1 , оскільки постійно проживає у даній квартирі з 1981 року, сплачує комунальні платежі за всю квартиру, здійснює ремонт усієї квартири, доглядає квартиру в цілому.

Просить скасувати рішення Залізничного районного суду м. Львова від 09 вересня 2021 в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про визнання за ОСОБА_2 права власності за набувальною давністю на 1/5 частки у квартирі АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та ухвалити у цій частині нове рішення про задоволення цих позовних вимог. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивачки ОСОБА_1 на підтримку доводів скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення виходячи із такого.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Задовольняючи частково позовні вимоги в частині визначення частки померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 в розмірі 1/5 частки, суд першої інстанції врахував роз`яснення, викладені у п. 3.4. Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, відповідно до яких спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності. При цьому, зі змісту статті 357 ЦК України вбачається, що під терміном "визначення часток" законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні.

Відтак, врахувавши те, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 позов визнали, що не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд визначив частку померлої ОСОБА_6 в праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 в розмірі 1/5 частки.

Слідуючи принципу диспозитивності (ст. 367 ЦПК України), колегія суддів не перевіряє законність оскаржуваного рішення в частині задоволення позовної вимоги ОСОБА_2 про визначення частки померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 в праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 в розмірі 1/5 частки, оскільки рішення у цій частині учасниками справи не оскаржується.

В свою чергу, відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про визнання за позивачкою права власності за набувальною давністю на 1/5 частки у даній квартирі, після смерті ОСОБА_6 , котра померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , суд першої інстанції врахував, що позивачка достовірно знала, що власник 1/5 частки квартири, право власності на яку за набувальною давністю вона просить визнати, відомий - ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , така не відмовлялась від свого права власності на належне їй майно, а тому до даних правовідносин положення ст. 344 ЦК України не застосовується, і позивачка не може вважатися володільцем, який добросовісно заволодів спірним майном.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення колегія суддів виходить з такого.

ІНФОРМАЦІЯ_3 у віці ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ОСОБА_6 , про що 08 жовтня 2004 року складено відповідний актовий запис № 24, що стверджується копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_1 , виданого повторно Львівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) (а.с. 10).

Як вбачається з інформаційних довідок №63412651 від 03.02.2021 року та №63412662 від 03.02.2021 у спадковому реєстрі відсутня інформація про відкриття спадкової справи після смерті ОСОБА_6 , що також підтверджується листом Старосамбірської державної нотаріальної контори Львівської області від 21.05.2021 (а.с. 13, 14, 57).

Позивачка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , є донькою померлої ОСОБА_6 , що стверджується копією свідоцтва про її народження серія НОМЕР_2 , виданим 08.02.1952 (а.с. 20).

Згідно із свідоцтвом про право власності на квартиру № НОМЕР_3 від 24.12.1996 квартира АДРЕСА_1 на праві спільної сумісної власності належала ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_6 (а.с. 8).

Після смерті чоловіка ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , позивачка успадкувала 1/5 частку вказаної квартири, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим 23.02.2021 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Ковтун Л.Б. та витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с., 7, 15).

Звертаючись з позовною заявою ОСОБА_2 свої доводи в частині вимог про визнання за позивачкою права власності за набувальною давніст ю на 1/5 частки у квартирі АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_6 , зводить до того, що оскільки вона добросовісно та безперервно володіє належним покійній ОСОБА_6 майном вже більше 10 років, вважає, що має право набути право власності на належну покійній частку у квартирі за набувальною давністю.

Згідно із ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти.

При вирішенні питання щодо правомірності набуття права власності суд повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб, позивач набув чи має намір набути право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному законом.

Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду (частина четверта статті 344 ЦК України).

Згідно із роз`сненнями, наведеними у п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» (далі постанова Пленуму) особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років. Набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не зі своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є ( частина друга статті 344 ЦК).

Отже, при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, відкритість та безперервність володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном; факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років.

Володіння без правової підстави - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном.

Аналізуючи поняття добросовісності володіння як ознаки набувальної давності за статтею 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений в тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Крім того, враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (п. 11 постанови Пленуму).

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що в даному випадку позивачкою не дотримані необхідні умови для визнання права власності за набувальною давністю, оскільки спір фактично виник щодо спадкового майна, позивач є спадкоємцем першої черги після смерті своєї матері, однак пред`явила цей позов на підставі ст.344 ЦК України, проте не зверталася до нотаріуса із заявою про отримання свідоцтва про справо на спадщину.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частина перша та друга статті 1220 ЦК України).

Спадкування може відбуватися за заповітом або за законом.

Частинами першою та третьою статті 1268, частиною першою статті 1269, частиною першою статті 1270 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

За змістом зазначених норм прийняття особою спадщини обумовлюється або постійним проживанням спадкоємця із спадкодавцем на час відкриття спадщини, або, в разі відсутності наведених вище обставин, поданням до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини у визначений частиною першою статті 1270 ЦК України строк.

У п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України).

Таким чином, позивачка ОСОБА_2 , як дочка померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 , належить до спадкоємців першої черги за законом, однак, як зазначає представник позивачки у позовній заяві, а також в апеляційній скарзі, позивачка вважала, що прийняла спадщину після смерті ОСОБА_6 шляхом фактичного вступу у спадщину згідно із нормами ЦК УРСР чинних до 01.01.2004, а про існування нових норм ЦК України щодо спадкування позивачка не знала, а тому протягом шестимісячного строку для прийняття спадщини не зверталася до нотаріуса із заявою про відкриття спадщини.

Відтак ОСОБА_2 знала про наявність підстави для набуття права власності в порядку спадкування за законом, а тому не можна вважати володіння позивачкою частиною квартири, яка залишилась після смерті ОСОБА_6 , добросовісним в розумінні диспозиції ст. 344 ЦК України, що виключає можливість набуття права власності на вказане майно за набувальною давністю.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.

Суд першої інстанції правильно встановив характер спірних правовідносин та фактичні обставини справи, не допустив порушень норм матеріального та процесуального права, які б були обов`язковою підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 09 вересня 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 08 червня 2022 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк