справа № 208/5988/14-ц
№ провадження 6/208/76/22
УХВАЛА

Іменем України

28 липня 2022 р. м. Кам`янське

Заводський районний суд міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі головуючого судді Івченко Т.П.,

за участю секретаря судового засідання Задьори В.І.

розглянув матеріали заяви правонаступника стягувача Акціонерного товариства «Альфа-Банк» «про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання, заміну стягувача у виконавчому листі та видачу дублікату виконавчого листа № 208/5988/14-ц виданого 08.12.2014 року Заводським районним судом м. Дніпродзержинська», -

встановив:

В провадженні Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області перебувала цивільна справа за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованість за кредитним договором № 105/6-234-8 від 29 травня 2008 року у сумі 432 891 (чотириста тридцять дві тисячі вісімсот дев`яносто один) грн. 32 коп.

16.09.2021 року заявник Акціонерного товариства «Альфа-Банк» звернувся з заявою «про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання, заміну стягувача у виконавчому листі та видачу дублікату виконавчого листа № 208/5988/14-ц виданого 08.12.2014 року Заводським районним судом м. Дніпродзержинська`звернувся з заявою «про заміну сторони у виконавчих листах, поновлення пропущеного строку пред`явлення виконавчих листів до виконання та видачу дублікатів виконавчих листів» .

В обґрунтування заяви зазначає, що 04 листопада 2014 року рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська № 208/5988/14-ц задоволено позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» та стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № 105/6-234-8 від 29 травня 2008 року у сумі 432 891 (чотириста тридцять дві тисячі вісімсот дев`яносто один) грн. 32 коп.

08 грудня 2014 року Заводським районним судом м. Дніпродзержинська видано виконавчий лист № 208/5988/14-ц на виконання вказаного рішення.

21.11.2019 року рішенням Спільних загальних зборів акціонерів Акціонерного товариства "АЛЬФА-БАНК" та AT "УКРСОЦБАНК", оформленим протоколом № 1/2019, затверджено нову редакцію Статуту AT "АЛЬФА-БАНК".

Відповідно до підпункту 2) пункту 1.2 Статуту, AT "АЛЬФА-БАНК" є правонаступником всього майна, прав і зобов`язань AT "УКРСОЦБАНК" на підставі передавального акту, затвердженого рішенням єдиного акціонера AT "УКРСОЦБАНК" (рішення № 5/2019 від 15.10.2019 року) та рішенням Загальних зборів акціонерів AT "АЛЬФА-БАНК" (протокол № 4/2019 від 15.10.2019 року), відповідно до якого до AT "АЛЬФА-БАНК" було передано все майно, права і зобов`язання AT "УКРСОЦБАНК", яке було створене згідно з Договором про створення Республіканського акціонерно-комерційного банку соціального розвитку від 14.09.1990 року в організаційно-правовій формі відкритого акціонерного товариства на базі установ Житлосоцбанку СРСР 31.10.1990 року з найменуванням Республіканський акціонерно-комерційний банк соціального розвитку "Укрсоцбанк", який у подальшому змінював назву: (1) на Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку "Укрсоцбанк" (на підставі рішення Загальних зборів акціонерів від 20.06.1991 року про виключення з найменування банку слова "Республіканський"); (2) на Публічне акціонерне товариство "УКРСОЦБАНК" (згідно з рішенням Загальних зборів акціонерів від 09.03.2010 року про зміну типу акціонерного товариства на публічне акціонерне товариство та про зміну найменування), яке стало правонаступником усіх прав і зобов`язань АКБСР "Укрсоцбанк"; та (3) на Акціонерне товариство "УКРСОЦБАНК" (згідно з рішенням Загальних зборів

акціонерів від 26.04.2018 року про зміну типу акціонерного товариства з публічного на

приватне та про зміну найменування товариства), яке стало правонаступником усіх прав і

зобов`язань ПАТ "УКРСОЦБАНК".

26.11.2019 року НБУ погодив Статут AT "АЛЬФА-БАНК" (нова редакція від 21.11.2019 року).

28.11.2019 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Розсоха С.С. здійснив реєстраційну дію № 6055612 - державну реєстрацію змін до установчих документів юридичної особи, змін статутного або складеного капіталу та змін складу або інформації про засновників, якою зокрема провів державну реєстрацію Статуту AT "АЛЬФА-БАНК" (редакція від 21.11.2019 року).

03.12.2019 року до ЄДРЮОФОПГФ було внесено запис № 4002827 про припинення AT "УКРСОЦБАНК". Враховуючи викладене, AT "АЛЬФА-БАНК" є правонаступником всього майна, прав та обов`язків AT «Укрсоцбанк».

На підставі вищевикладеного, вбачається, що AT «Альфа-Банк» є новим стягувачем за кредитним договором укладеним між ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 .

Отже, AT «Альфа-Банк» звертається до Заводського районного суду м. Дніпродзержинська з заявою про заміну стягувача у виконавчому листі від 08.12.2014 року виданого на підставі рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська № 208/5988/14-ц, оскільки AT «Альфа-Банк» на підставі вищезазначеного є правонаступником первісного стягувача.

Підставою для поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання є факт пропуску стягувачем такого строку з поважних причин. Пропущення строку пред`явлення виконавчого документа до виконання трапилося не з вини AT «Альфа-Банк».

У період реорганізації AT «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до AT «Альфа-Банк» у Стягувана виникла необхідність у передачі всіх кредитних справ, оригіналів документів від попередника правонаступнику, що є довготривалою та об`ємною процедурою та займає не один рік для повного передання всіх документів правонаступнику, а також спричинило велике навантаження на працівників AT «Альфа-Банк» пов`язаних із контролем виконання виконавчих документів по тисячам боржників. Таким чином, реорганізація AT «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до AT «Альфа-Банк» безпосередньо вплинуло на пропущення строку для пред`явлення виконавчого листа №208/5988/14-ц до виконання.

Поновлення строку на пред`явлення виконавчого листа №208/5988/14-ц про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 є необхідним для завершення судового провадження.

Востаннє Виконавчий лист № 208/5988/14-ц з 15.01.2015 року перебував на виконанні у Заводському відділі державної виконавчої служби міста Кам`янське Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області.

06.03.2017 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу та направлено на адресу ПАТ «Укрсоцбанк» - 02068, м. Київ, 68, а/с 33, що підтверджується відповіддю на адвокатський запит з Департаменту державної виконавчої служби.

10.09.2019 року Загальними зборами акціонерів AT «Альфа-Банк» та єдиним акціонером AT «Укрсоцбанк» затверджено рішення про реорганізацію AT «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до AT «Альфа-Банк», а також, було затверджено Передавальний акт та визначено, що правонаступництво щодо всього майна, прав та обов`язків AT «Укрсоцбанк», які зазначені у передавальному акті, виникає у AT «АЛЬФА-БАНК» з дати визначеної у Передавальному акті, а саме - з 15.10.2019 року.

У зв`язку із тим, що внаслідок реорганізації шляхом приєднання AT «Укрсоцбанк» до AT «Альфа-Банк», до AT «Альфа-Банк» як до правонаступника перейшло все майно, права та обов`язки по боржникам зі всієї території України з якими укладено кредитні договори з AT «Укрсоцбанк». У зв`язку із приєднанням AT «Укрсоцбанк» до AT «Альфа-Банк», що спричинило зміну стягувача у виконавчому документі, зміну адрес листування, зміну розташування центрального офісу, передання значного обсягу документів до боржника з усієї території України від попередника правонаступнику. В результаті чого Виконавчий лист № 208/5988/14-ц було втрачено під час переходу майна від попередника до правонаступника.

Станом на 06.09.2021 року у Акціонерного товариства «Альфа-Банк» відсутній оригінал Виконавчого листа № 208/5988/14-ц, місцезнаходження оригіналу Виконавчого листа № 208/5988/14-ц - невідоме, що підтверджується довідкою.

З огляду на вище сказане вбачається, що Виконавчий лист № 208/5988/14-ц втрачено.

В результаті втрати оригіналу Виконавчого листа № 208/5988/14-ц, AT «Альфа-Банк» позбавлене можливості пред`явити Виконавчий лист № 208/5988/14-ц до примусового виконання. У зв`язку з цим рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська № 208/5988/14-ц від 04 листопада 2014 року не може бути виконано належним чином та в повному обсязі. А від так, AT «Альфа-Банк» не може поновити право, порушене в результаті неналежного виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору № 105/6-234-8 та як наслідок порушується право AT «Альфа-Банк» на судовий захист своїх прав та справедливий суд, оскільки виконання рішення суду є невід`ємною частиною права особи на судовий захист прав та справедливий суд.

Дублікат виконавчого документа - це документ, що видається замість втраченого оригіналу та має силу первісного документа. Від оригіналу зазначений документ відрізняється лише спеціальною позначкою «Дублікат». Видача стягувачу, Акціонерному товариству «Альфа-Банк» дубліката виконавчого листа по справі № 208/5988/14-ц не порушує права ОСОБА_1 та не покладає на боржників будь-яких додаткових зобов`язань, оскільки дублікат наказу повністю відтворює втрачений виконавчий лист, у тому числі містить дату його видачі. Видача дубліката виконавчого листа передбачена законодавством, зокрема, у разі його втрати. Оригінал виконавчого листа вважається втраченим, коли його загублено, украдено, знищено або істотно пошкоджено, що унеможливлює його виконання. Дублікат виконавчого листа видається на підставі матеріалів справи та судового рішення, за яким був виданий втрачений виконавчий лист.

16.09.2021 року відповідно до протоколу передачі судової справи справу було передано судді Івченко Т.П.

Сторони в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомленні належним чином, згідно з вимогами ст.130 ЦПК України, про причини неявки суду не повідомили.

У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ст. 442 ЦПК України заяву про заміну сторони її правонаступником може подати сторона (заінтересована особа), державний або приватний виконавець. Суд розглядає заяву про заміну сторони її правонаступником у десятиденний строк з дня її надходження до суду у судовому засіданні з повідомленням учасників справи та заінтересованих осіб. Неявка учасників справи та інших осіб не є перешкодою для вирішення питання про заміну сторони виконавчого провадження.

Відповідно до ч.3 ст. 433 ЦПК України, заява розглядається судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Їх неявка не є перешкодою для вирішення питання про видачу дублікату виконавчого листа.

Відповідно до п.п.17.4 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, у разі втрати виконавчого документа суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий документ, може видати його дублікат, якщо стягувач або державний виконавець, приватний виконавець звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання. Про видачу дубліката виконавчого документа постановляється ухвала у десятиденний строк із дня надходження заяви.

Суд, розглянув матеріали заяви, вивчивши матеріали справи, вважає, що заява не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 433 ЦПК України, у разі пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено.

Як вбачається з матеріалів справи 04 листопада 2014 року рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська № 208/5988/14-ц задоволено позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» та стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № 105/6-234-8 від 29 травня 2008 року у сумі 432 891 (чотириста тридцять дві тисячі вісімсот дев`яносто один) грн. 32 коп.

08 грудня 2014 року Заводським районним судом м. Дніпродзержинська видано виконавчий лист № 208/5988/14-ц на виконання вказаного рішення.

Суд наголошує, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує і Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях «Голдер проти Великої Британії» від 21.02.1975 року, «Де Жуффр де ля Прадель проти Франції» від 16.12.1992 року, оскільки певна визначена процедура звернення за захистом свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права повинна бути передбачена нормами національного законодавства. І за таких обставин кожна особа, звертаючись до суду із позовом, повинна дотримуватись норм процесуального законодавства.

Частиною першою статті 6 Конвенції, яка з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України є частиною національного законодавства, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Ст. 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності

Стаття 129-1 Конституції України визначає, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення (стаття 129 Конституції України).

Зазначене конституційне положення кореспондується та відображено у частині першій статті 18 ЦПК України, згідно якої судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Виконання судового рішення відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року по справі № 1-7/2013 є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Конституційний Суд України в рішенні від 27 січня 2010 року № 3-рп/2010 у справі № 1-7/2010 за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положення пункту 18 частини першої статті 293 ЦПК України у взаємозв`язку зі статтею 129 Конституції України (про апеляційне оскарження ухвал суду) зробив висновок, що необґрунтована відмова у видачі дубліката виконавчого листа фактично унеможливлює виконання прийнятого судового рішення, яке набрало законної сили.

У підпункті 17.4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що у разі втрати виконавчого документа суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий документ, може видати його дублікат, якщо стягувач або державний виконавець, приватний виконавець звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Таким чином, єдиною підставою для видачі судом дубліката виконавчого листа є його втрата.

В той же час, обов`язковою умовою видачі дубліката виконавчого листа є звернення до суду із такою заявою в межах встановленого законом строку для пред`явлення його до виконання або його поновлення за рішенням суду.

Даної правової позиції дотримується Верховний Суд (постанови від 10.09.2018 у справі №5011-58/9614-2012, від 16.08.2018 р. у справі № 6/275-08, від 15.08.2018 р. у справі № 6/256, від 26.04.2018 р. у справі № 922/6111/15 та від 21.01.2019 у справі №916/215/15-г).

Дублікат - це документ, що видається замість втраченого оригіналу та має силу первісного документу. Оригінал виконавчого листа вважається втраченим, коли його загублено, вкрадено, знищено або істотно пошкоджено.

У пунктах 44 - 47 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року в справі № 2-836/11 (провадження № 14-308цс19, ЄДРСРУ № 86566261 ) зроблено висновок, що «стягувач, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення такого строку до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції (частина шоста статті 12 Закону № 1404-VIII). У разі пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено (частина перша статті 433 ЦПК України; близький за змістом припис відображений у частині першій статті 329 ГПК України). Відповідно до підпункту 17.4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України до дня початку функціонування Єдиного державного реєстру виконавчих документів: у разі втрати виконавчого документа, суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий документ, може видати його дублікат, якщо стягувач або державний виконавець, приватний виконавець звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання (аналогічний припис відображений у підпункті 19.4 пункту 1 розділу «Перехідні положення» ГПК України). Якщо строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання не сплив або суд його поновив, то заява про видачу дубліката цього документа, який втрачений, вважається поданою у межах встановленого для пред`явлення його до виконання строку. Натомість, коли строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання сплив, і суд його не поновив, то за результатами розгляду заяви про видачу дубліката втраченого виконавчого документа суд відмовляє у задоволенні цієї заяви».

Отже обставини, викладені в заяві Акціонерного товариства «Альфа-Банк» «про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання, заміну стягувача у виконавчому листі та видачу дублікату виконавчого листа № 208/5988/14-ц виданого 08.12.2014 року Заводським районним судом м. Дніпродзержинська», не обґрунтовані, та не відповідають дійсності, що підтверджено матеріалами справи, а саме: 04 листопада 2014 року рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська № 208/5988/14-ц задоволено позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» та стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № 105/6-234-8 від 29 травня 2008 року у сумі 432 891 (чотириста тридцять дві тисячі вісімсот дев`яносто один) грн. 32 коп. 08 грудня 2014 року Заводським районним судом м. Дніпродзержинська видано виконавчий лист № 208/5988/14-ц на виконання вказаного рішення.

21.11.2019 року рішенням Спільних загальних зборів акціонерів Акціонерного товариства "АЛЬФА-БАНК" та AT "УКРСОЦБАНК", оформленим протоколом № 1/2019, затверджено нову редакцію Статуту AT "АЛЬФА-БАНК". 03.12.2019 року до ЄДРЮОФОПГФ було внесено запис № 4002827 про припинення AT "УКРСОЦБАНК". Враховуючи викладене, AT "АЛЬФА-БАНК" є правонаступником всього майна, прав та обов`язків AT «Укрсоцбанк» з 03.12.2019 року, тобто через 5 років після винесення рішення. Виконавчий лист № 208/5988/14-ц з 15.01.2015 року перебував на виконанні у Заводському відділі державної виконавчої служби міста Кам`янське Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області. 06.03.2017 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу та направлено на адресу ПАТ «Укрсоцбанк» - 02068, м. Київ, 68, а/с 33, що підтверджується відповіддю на адвокатський запит з Департаменту державної виконавчої служби.

Вирішуючи питання щодо доказів, суд враховує інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З усіх поданих особами, що беруть участь у справі, доказів суд повинен відібрати для подальшого дослідження та обґрунтування мотивів рішення лише ті з них, які мають зв`язок із фактами, що підлягають установленню. Отже, належність доказів нерозривно пов`язана з предметом доказування у справі, який, в свою чергу, визначається предметом позову. Принцип належності доказів полягає в тому, що суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Слід зазначити, що правило належності доказів обов`язкове не лише для суду, а й для осіб, які є суб`єктами доказування (сторони, треті особи), і подають докази суду. Питання про належність доказів остаточно вирішується судом. Питання про прийняття доказів спершу повинно вирішуватися під час їх представлення суду. Однак остаточно може з`ясуватися неналежність доказу і на подальших стадіях, під час їх оцінки судом, аж до проголошення рішення.

Мета судового дослідження полягає у з`ясуванні обставин справи, юридичній оцінці встановлених відносин і у встановленні прав і обов`язків (відповідальності) осіб, які є суб`єктами даних відносин. Судове пізнання завжди опосередковане, оскільки спрямоване на вивчення події, що мала місце в минулому. Повнота судового пізнання фактичних обставин справи передбачає, з одного боку, залучення всіх необхідних доказів, а з іншого, - виключення зайвих доказів. З усіх поданих особами, що беруть участь у справі, доказів суд повинен відібрати для подальшого дослідження та обґрунтування мотивів рішення лише ті з них, які мають зв`язок із фактами, що підлягають установленню. Отже, належність доказів нерозривно пов`язана з предметом доказування у справі, який, в свою чергу, визначається предметом позову.

Належність доказів - спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, які входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об`єктивної істини.

Належність доказів - це міра, що визначає залучення до процесу в конкретній справі тільки потрібних і достатніх доказів. Під належністю доказу розуміється наявність об`єктивного зв`язку між змістом судових доказів (відомості, що містяться в засобах доказування) і самими фактами, що є об`єктом судового пізнання.

Традиційно правило допустимості доказів у процесуальному праві розумілось як певне, встановлене законом обмеження у використанні доказів у процесі вирішення конкретних справ, що є наслідком наявності письмових форм фіксації правових дій та їх наслідків.

Допустимість доказів має загальний і спеціальний характер. Загальний характер полягає в тому, що незалежно від категорії справ слід дотримуватися вимоги щодо отримання інформації з визначених законом засобів доказування з додержанням порядку збирання, подання і дослідження доказів. Спеціальний характер полягає в обов`язковості певних засобів доказування для окремих категорій справ чи заборона використання деяких з них для підтвердження конкретних обставин справи.

Отже, допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні підтверджуватися певними засобами доказування або певні обставини не можуть підтверджуватися певними засобами доказування.

Так, згідно до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження», сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник.

Права і обов`язки сторін та інших учасників виконавчого провадження, визначені ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження».

Таким чином, як зазначає заявник, що внаслідок реорганізації шляхом приєднання AT «Укрсоцбанк» до AT «Альфа-Банк», до AT «Альфа-Банк» як до правонаступника перейшло все майно, права та обов`язки по боржникам зі всієї території України з якими укладено кредитні договори з AT «Укрсоцбанк», приєднанням AT «Укрсоцбанк» до AT «Альфа-Банк», спричинило зміну стягувача у виконавчому документі, зміну адрес листування, зміну розташування центрального офісу, передання значного обсягу документів до боржника з усієї території України від попередника правонаступнику. В результаті чого Виконавчий лист № 208/5988/14-ц було втрачено під час переходу майна від попередника до правонаступника, але жодного доказу на підтвердження факту втрати виконавчого листа, окрім довідки від 06.09.2021 року, наданої самим заявником, про те, що у Акціонерного товариства «Альфа-Банк» відсутній оригінал Виконавчого листа № 208/5988/14-ц, місцезнаходження оригіналу Виконавчого листа № 208/5988/14-ц невідоме, заявником не надано.

Таким чином, суд приходить до висновку, про відмову у задоволення заяви «про заміну сторони у виконавчих листах, поновлення пропущеного строку пред`явлення виконавчих листів до виконання та видачу дублікатів виконавчих листів», у зв`язку з її не обґрунтованістю.

Відповідно до ч. 1 ст. 433 ЦПК України у разі пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено.

Заява про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа, виданого судом, подається до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції (ч. 2 ст. 433 ЦПК України).

Зі змісту 22 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на момент винесення рішення суду) вбачається, що виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання в такі строки: 1) посвідчення комісій по трудових спорах, постанови судів у справах про адміністративні правопорушення та постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, - протягом трьох місяців; 2) інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом. Строки, зазначені у частині першій цієї статті, встановлюються для: 1) виконання судових рішень - з наступного дня після набрання рішенням законної сили чи закінчення строку, встановленого у разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а в разі якщо судове рішення підлягає негайному виконанню, - з наступного дня після його постановлення; 2) виконання рішень комісій по трудових спорах - з дня видачі посвідчення на примусове виконання рішення; 3) інших виконавчих документів з наступного дня після набрання ними юридичної сили, якщо інше не передбачено законом. Рішення про стягнення періодичних платежів (у справах про стягнення аліментів, про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, втратою годувальника тощо) можуть бути пред`явлені для виконання протягом усього періоду, на який присуджені платежі. Строки пред`явлення виконавчих документів до виконання встановлюються для кожного платежу окремо.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакції станом на час винесення рішення) Строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються: 1) пред`явленням виконавчого документа до виконання; 2) частковим виконанням рішення боржником; 3) наданням судом, який видав виконавчий документ, відстрочки або розстрочки виконання рішення. Після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється. Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується. У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення виконавчого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, - з моменту закінчення дії відповідної заборони. Після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється.

На підставі ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакції станом на час винесення рішення) Виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо: 1) є письмова заява стягувача; 2) у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними; 3) стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, не реалізоване під час виконання рішення; 4) стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат на організацію та проведення виконавчих дій, авансування яких передбачено цим Законом, незважаючи на попередження державного виконавця про повернення йому виконавчого документа; 5) у результаті вжитих державним виконавцем заходів неможливо встановити особу боржника, з`ясувати місцезнаходження боржника - юридичної особи, місце проживання, перебування боржника - фізичної особи (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку з втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини, за якими мають бути стягнуті кошти чи інше майно, та інші виконавчі документи, що можуть бути виконані за безпосередньої участі боржника); 6) у боржника відсутнє визначене виконавчим документом майно, яке він за виконавчим документом має передати стягувачу, або майно, на яке необхідно звернути стягнення з метою погашення заборгованості (крім коштів), а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними; 7) боржник - фізична особа (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку з втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини) чи майно боржника, розшук яких здійснювався органами внутрішніх справ, невиявлені протягом року з дня оголошення розшуку; 8) коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна, недостатньо для задоволення вимог стягувача - заставодержателя за виконавчим документом, на підставі якого звернуто стягнення на заставлене майно; 9) наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення. Про наявність обставин, зазначених у частині першій цієї статті, державний виконавець складає акт. У разі повернення виконавчого документа з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, стягувачу повертаються невикористані суми внесеного ним авансового внеску разом із звітом державного виконавця про його використання. Про повернення стягувану виконавчого документа та авансового внеску державний виконавець виносить постанову з обов`язковим мотивуванням підстав її винесення, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копія постанови у триденний строк надсилається сторонам і може бути оскаржена в десятиденний строку порядку, встановленому цим Законом. Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.

Аналізуючи законодавство, яким регулювались правовідносини щодо примусового виконання, вбачаються підстави стверджувати, що первісний стягувач не скористався своїм правом.

Пунктом 9 частини другої статті 129 Конституції України визначено, що до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України і судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Так, згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини право на виконання судового рішення є складовою права на доступ до суду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь- яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина судового розгляду.

Європейський суд наголосив, що пункт 1 статті 6 вказаної Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін (пункт 43 рішення від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України»),

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження.

05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII, відповідно до ч.1 ст.12 якого виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Конституція України закріпила принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно - правових актів (частина перша статті 58). Це означає, що дія закону та іншого нормативно-правового акту не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (пункт 4 Рішення Конституційного Суду України від 05 квітня 2001 року у справі № 3-рп/2001).

Згідно пункту 5 Розділу XIII Прикінцеві та перехідні положення Закону № 1404-VIII виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.

Тлумачення пункту 5 Розділу XIII Прикінцеві та перехідні положення Закону № 1404-VIII свідчить, що він застосовується тільки до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання за якими не сплинув на час набрання чинності законом № 1404-VIII. Для пункту 5 Розділу XIII Прикінцеві та перехідні положення не передбачено зворотної дії в часі і можливості застосування його норм до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання за якими сплинув на час набрання ним чинності.

Аналогічний по суті висновок зроблений в постановах Верховного Суду у від 28 березня 2018 року у справі № 905/6977/13, від 02 травня 2018 року у справі № 5016/149/2011(17/6), від 01 серпня 2018 року у справі № 553/1951/14-ц, від 10 квітня 2019 року у справі № 521/21810/17, від 29 січня 2020 року у справі № 344/19847/18, від 16 вересня 2020 року у справі № 242/2375/16-ц, від 15 жовтня 2020 року у справі № 202/20331/13-ц.

Відповідно до частини першої статті 433 ЦПК України у разі пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено.

Підставою для поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання є факт пропуску стягувачем такого строку з поважних причин.

Поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для стягувача отримати та подати у встановлений законом строк виконавчий лист до примусового виконання.

Крім того, поважність причин пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання пов`язана не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів, за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на заявника.

В постановах Верховного Суду від 21 листопада 2019 року в справі № 616/4465/12, від 13 грудня 2018 року в справі № 683/1070/14-ц викладені правові висновки щодо безпідставності доводів заявника про те, що запровадження процедури ліквідації банку свідчить про поважність пропуску цього строку.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статей 76, 77, 78, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справ, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд звертає увагу, що причина пропуску строку є поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; ця причина виникла протягом строку, який пропущено; ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування; тобто, якщо свідчить про відсутність у заінтересованої особи об`єктивної можливості подати виконавчий документ до виконання у встановлені строки.

В свою чергу, поважними причинами визнаються такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

Суд враховує, що згідно рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правам та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

В даному випадку, оскільки первісним кредитором, не було вжито всіх заходів, щоб з розумним інтервалом часу подати виконавчий лист який йому було повернуто вчасно до виконання вдруге, та цікавитись провадженням у справі за власним позовом і вчасно пред`явити виконавчий лист до виконання, суд не вбачає підстав для поновлення пропущеного строку і новому кредитору.

Таким чином з наданого витягу вбачається, що листи перебували на виконанні, було відкрито виконавче провадження, яке закрито, але щодо підстав завершення виконавчих проваджень про стягнення заборгованості, заявником взагалі ніякої інформації не надано.

Суд не бере до розгляду докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. ТОВ «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку», звертаючись до суду із заявою про видачу дубліката виконавчого листа та поновлення строку на його пред`явлення, не навів обґрунтованих підстав для поновлення строку та не надав відповідних доказів.

Сам по собі факт того, що рішення суду залишається невиконаним, не може бути підставою для поновлення пропущеного строку, оскільки визначаючи строк, протягом якого виконавчий документ може бути пред`явлений до виконання, законодавець був обізнаний, що рішення суду повинно виконуватися. Однак, законодавець визнав за необхідне обмежити строк, протягом якого виконавчий документ може бути пред`явлений до виконання, таким чином забезпечив рівність сторін виконавчого провадження.

Відповідно до висновків, наведених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі N 2-836/11 (провадження N 14-308цс19), у разі пропуску стягувачем строку на пред`явлення виконавчого документа до виконання відсутні перешкоди для задоволення заяви такого стягувача про видачу дубліката втраченого виконавчого документа за умови, якщо суд задовольнив заяву стягувача про поновлення пропущеного строку для пред`явлення такого документа до виконання.

Тобто, якщо строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання не сплив або суд його поновив, то заява про видачу дубліката цього документа, який втрачений, вважається поданою у межах встановленого для пред`явлення його до виконання строку.

Натомість, коли строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання сплив, і суд його не поновив, то за результатами розгляду заяви про видачу дубліката втраченого виконавчого документа суд відмовляє у задоволенні цієї заяви.

За наведеного, у зв`язку з відмовою в задоволенні заяви про поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання, відсутні й правові підстави щодо видачі дубліката виконавчого документа.

Керуючись ст.ст.442, 446 Цивільного процесуального кодексу України, ст.15 Закону України «Про виконавче провадження», суд,

постановив:

У задоволенні заяви правонаступника стягувача Акціонерного товариства «Альфа-Банк» «про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання, заміну стягувача у виконавчому листі та видачу дублікату виконавчого листа № 208/5988/14-ц виданого 08.12.2014 року Заводським районним судом м. Дніпродзержинська» - відмовити повністю.

Копію ухвали суду направити особам, які беруть участь у справі.

Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому повну ухвалу суду не було вручено у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо даної справи в мережі Інтернет за веб-адресою сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України - http://zv.dp.court.gov.ua.

Повний текст рішення був складений у строк передбачений ч. 6 ст. 259 ЦПК України.

Суддя Івченко Т. П.