Справа № 144/857/18
Провадження № 22-ц/801/265/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Довгалюк Л. В.
Доповідач:Сопрун В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2022 рокуСправа № 144/857/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів Войтка Ю.Б., Стадника І.М.,

за участю секретаря судового засідання Кузьменка Б.І.,

за участю сторін: представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Когутницького В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу №144/857/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 17 листопада 2021 року, яке ухвалене суддею Довгалюк Л.В. в Теплицькому районному суді Вінницької області, повний текст складено 26 листопада 2021 року,

в с т а н о в и в :

В липні 2018 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу, мотивуючи позовні вимоги тим, що 29 грудня 2015 року відповідач у присутності свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 склав на його ім`я у простій письмовій формі розписку, відповідно до якої ОСОБА_1 отримав у борг грошові кошти у сумі 11 000 доларів США без сплати відсотків, із зобов`язанням повернути позику в строк до 31 травня 2016 року.

22 лютого 2016 року ОСОБА_1 частково повернув позивачу отримані у борг кошти, внаслідок чого ним у присутності свідка ОСОБА_5 складено наступну розписку, відповідно до якої заборгованість відповідача перед ОСОБА_2 становить 10200 доларів США із зобов`язанням повернути кошти у строк до 20 березня 2016 року, тобто на 2 місяці раніше, ніж указано у попередній розписці.

У період з лютого 2016 року по лютий 2017 року відповідач повернув позивачу нерегулярними платежами грошові кошти на загальну суму 1 331 доларів США, не повернутий борг становить 8869 доларів США, що на день звернення до суду з позовом складає 232428,11 грн в еквіваленті на національну валюту.

Відповідач фактично з лютого 2017 року і по даний час припинив повернення коштів, наданих у борг, що призвело до невиконання останнім боргового зобов`язання, яке він пояснював непередбачуваними обставинами економічного характеру, наразі ОСОБА_1 почав ухилятися від спілкування.

Таким чином, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за договором позики у сумі 232428,11 грн, що на день звернення до суду є еквівалентом 8 869 доларів США та понесені судові витрати.

Рішенням Теплицького районного суду Вінницької області від 17 листопада 2021 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 232428,11 грн, що на день звернення до суду становить еквівалент 8869 доларів США, а також судовий збір у сумі 2324,28 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 грн.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним та необґрунтованим, судом допущено неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Просив рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції безпідставно вважав доведеним факт укладення договору позики та отримання цих коштів.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши осіб, які з`явилися в судове засідання, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 29.12.2015 року ОСОБА_1 у присутності свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 склав на ім`я ОСОБА_2 розписку, відповідно до змісту якої відповідач отримав від позивача у борг грошові кошти у сумі 11 000 доларів США без сплати відсотків за користування та встановленим строком повернення коштів - до 31.05.2016 року.

22.02.2016 року, після часткового повернення ОСОБА_1 грошових коштів, у присутності свідка ОСОБА_5 , останнім складено наступну розписку, згідно якої борг відповідача перед ОСОБА_2 складає 10 200 доларів США із визначеним строком їх повернення до 20.03.2016 року.

Позивачем на підтвердження своїх позовних вимог суду надано оригінали розписок, складених і підписаних відповідачем власноручно. Першою розпискою від 29.12.2015 року ОСОБА_1 у присутності свідків підтвердив отримання від ОСОБА_2 у борг 11 000 доларів без відсотків із зобов`язанням повернути кошти у строк до 31.05.2016 року, другою розпискою від 22.02.2016 року, після часткового повернення боргу 10 200 доларів США зі строком повернення до 20.03.2016 року.

Як вказано ОСОБА_2 у позовній заяві, у період із лютого 2016 року по лютий 2017 року відповідачем повернуто позивачу частину боргу на загальну суму 1 331 долар США.

Таким чином, починаючи з суми боргу, яка зазначена у першій розписці 11 000 доларів США, із урахуванням повернутих станом на 22 лютого 2016 року коштів, у другій розписці зафіксовано суму боргу 10 200 доларів США, а також, враховуючи часткове повернення коштів у період із 22 лютого 2016 року по лютий 2017 року, сума боргу відповідача перед позивачем становить 8 869 доларів США, що на день звернення до суду з позовом в еквіваленті на національну валюту складає 232428,11 грн.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Виходячи з вимог статей 1046, 1047, 1049 ЦК України у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування цих положень закону суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позикодавця позичальнику.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16 та від 23 квітня 2020 року у справі № 501/1773/16-ц.

Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).

Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця) згідно зі статтею 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано.

Установивши на підставі належним чином оцінених доказів, що між сторонами виникли правовідносини на підставі договору позики, суд першої інстанції, з чим і погоджується апеляційний суд, зробив правильний висновок про задоволення позовних вимог, оскільки за своїм змістом розписка укладена між сторонами є борговим документом, що свідчить про факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора грошової суми у розмірі 11000 доларів США, а від так містить умови зобов`язального характеру для відповідача щодо повернення грошових коштів в розумінні статей 1046, 1047, 1049 ЦК України.

Належних і допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач не отримував грошові кошти відповідно до розписки від 29 грудня 2015 року та від 12 лютого 2016 року, ним не надано.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що на момент звернення позивача до суду та до ухвалення рішення судом, відповідач не виконав зобов`язання за договором позики, оскільки не повернув отримані від нього кошти в повному обсязі в розмірі 8869 доларів США.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що відповідач договір позики (розписку) не оспорював, в тому числі і у зв`язку із його безгрошовістю. Презумпція правомірності укладеного між сторонами правочину у встановленому законом порядку в ході розгляду справи не спростована відповідачем, тому доводи апеляційної скарги є безпідставними.

Також, є безпідставним посилання в апеляційній скарзі на те, що СУ ГУНП у Вінницькій області проводилося досудове розслідування кримінального провадження, внесеного до ЄРДР 14 січня 2018 року за № 0000012 за фактом вчинення ОСОБА_5 та ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 189 КК України. Згідно обвинувального акту, ОСОБА_2 звернувся до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 із проханням посприяти у вирішенні питання про повернення боргу, на що останні надали згоду.

Відповідно до копії ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 08 травня 2018 року про призначення підготовчого судового засідання у даному кримінальному проваджені (справа № 127/10704/18), інші відомості про розгляд справи відсутні.

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Отже, колегія судів приходить до висновку, що матеріали кримінального провадження № 0000012 від 14 січня 2018 року про обвинувачення ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 189 КК України та ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 189 КК України, не може бути належним і допустимим доказом, який спростовував би факт укладення між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 договору позики (боргового зобов`язання).

Таким чином, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, надано вірну оцінку зібраним доказам, відповідно до спірних правовідносин правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення скасуванню не підлягає.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 17 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 26 січня 2022 року.

Головуючий Сопрун В.В.

Судді Войтко Ю.Б.

Стадник І.М.