Справа № 439/2293/21 Головуючий у 1 інстанції: Петейчук Б.М.
Провадження № 22-ц/811/2560/22 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С.М.,

суддів: Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар судового засідання - Юзефович Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана адвокатом Микитюком Степаном Михайловичем, на рішення Бродівського районного суду Львівської області від 07 вересня 2022 року (повний текст рішення складено 12 вересня 2022 року), у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

в грудні 2021 року ОСОБА_2 звернувся в суд з вказаним позовом, в якому просив усунути перешкоди в користуванні житлом шляхом вселення ОСОБА_2 у будинок АДРЕСА_1 , зобов`язати ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_2 перешкод у користуванні цим будинком та надати ключі від вхідних дверей до цього будинку і від хвіртки на подвір`я, на якому розташований вказаний будинок.

Позов мотивований тим, що починаючи з 1983 року та до 2005 року він проживав та мав у власності житловий будинок АДРЕСА_1 . Проте, вже 19 квітня 2005 року він подарував такий житловий будинок своєму синові, ОСОБА_1 , про що був складений договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом та зареєстрований у реєстрі за № 1441. Після укладення договору дарування він залишився проживати за зареєстрованим місцем проживання у цьому будинку, зберігав там свої речі, користувався господарськими та підсобними приміщення. Цей будинок залишався його єдиним та основним місцем проживання. У квітні 2019 року він був вимушений вибратися з житлового будинку через неприязні стосунки, які склалися між ним та сином. Останній почав чинити перешкоди у користуванні житлом. Протягом останніх двох років позивач намагався повернутися проживати до свого постійного місця проживання. Однак відповідач змінив замок від вхідних дверей до житла та активними діями перешкоджає позивачеві у вселенні до приміщення. Також відповідач змінив замок у хвіртці подвір`я та позбавив позивача можливості потрапити навіть на подвір`я житлового будинку.

В лютому 2022 року ОСОБА_1 звернувся в суд із зустрічним позовом, в якому просив визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком АДРЕСА_1 , із наданням іншого житлового приміщення, а саме, житлового будинку АДРЕСА_2 , з правом реєстрації.

Зустрічний позов мотивний тим, що ОСОБА_2 у належному ОСОБА_1 житловому будинку був зареєстрований як член сім`ї, а саме як рідний батько. Починаючи з 2008-2009 років відповідач залишив сім`ю та переїхав на постійне місце проживання в житловий будинок АДРЕСА_2 , де і проживає без реєстрації на момент розгляду справи в суді. Вказує, що ОСОБА_2 із того часу жодного дня не проживав в спірному житловому будинку без жодних поважних причин. Позивач не створював перешкод у проживанні в житловому будинку своєму батькові. Наголошує, що ОСОБА_2 відмовляється у добровільному порядку змінити своє зареєстроване місце проживання на фактичне.

Ухвалою Бродівського районного суду Львівської області від 19 травня 2022 року позовні вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням об`єднано в одне провадженні із первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням.

Рішенням Бродівського районного суду Львівської області від 07 вересня 2022 року первісні позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено повністю.

Зобов`язано ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_2 перешкод у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 та надати ключі від вхідних дверей до цього будинку і від хвіртки на подвір`я, на якому розташований вказаний будинок.

Усунуто перешкоди в користуванні житлом шляхом вселення ОСОБА_2 у житловий будинок АДРЕСА_1 .

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 908 грн 00 коп. судового збору, що був сплачений останнім під час звернення до суду із позовною заявою.

В жовтні 2022 року ОСОБА_1 оскаржив рішення суду першої інстанції, подавши апеляційну скаргу, яка підписана адвокатом Микитюком Степаном Михайловичем, в якій просить рішення Бродівського районного суду Львівської області від 07 вересня 2022 року скасувати повністю та постановити нове рішення, яким в задоволенні первісного позову відмовити та задовольнити зустрічний позов.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги докази непроживання позивача за первісним позовом понад один рік в будинку, одноосібним власником якого є позивач за зустрічним позовом. Цей факт, окрім письмових доказів, підтвердили допитані під час розгляду справи свідки. Жодної домовленості між сторонами про проживання у ньому позивача за первісним позовом після укладення договору дарування будинку не було. Батько апелянта добровільно перестав проживати в будинку, рідко провідуючи сина та внуків. В будинку відсутні його особисті речі. Щодо заміни замків, вона була проведена власником через те, що він виявив в себе в будинку пропажу грошей, без видимих ознак злому дверей та вікон.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Учасники судового процесу в судове засідання не з`явились.

14 грудня 2022 року від представників сторін - адвоката Микитюка С.М. та адвоката Онищука Т.Н. надійшли заяви про розгляд справи без участі сторін. При цьому, представник позивача - адвокат Онищук Т.Н. зазначив, що вважає оскаржуване рішення законним, обґрунтованим, та таким, що постановлене у відповідності до норм матеріального та процесуального права, апеляційну скаргу - безпідставною. У зв`язку з цим, просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення суду залишити без змін.

В свою чергу, адвокат Микитюк С.М. апеляційну скаргу підтримав в повному обсязі, просив таку задовольнити.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про можливість розгляду справи у їх відсутності.

Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 19 квітня 2005 року ОСОБА_2 , будучи власником житлового будинку АДРЕСА_1 , подарував вищевказаний об`єкт нерухомості своєму синові ОСОБА_1 , що підтверджується договором дарування, який посвідчено приватним нотаріусом Бродівського районного нотаріального округу Львівської області Матіяш Галиною Петрівною та зареєстровано 19 квітня 2005 року в реєстрі за №1441; Витягом із реєстру прав власності на нерухоме майно за № 4130916 від 13 липня 2004 року (а.с. 8, 47).

Житловий будинок АДРЕСА_1 , належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , що підтверджується Витягом із державного реєстру правочинів за № 906338 від 19 квітня 2005 року; Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно за № 7103902 від 26 квітня 2005 року; Технічним паспортом на житловий будинок від 20 квітня 2005 року (а.с. 45-46, 48-50).

ОСОБА_2 зареєстрований у житловому будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою про склад сім`ї за

№ 8-0/11-06 від 01 лютого 2022 року (а.с. 51).

На час обстеження житлового будинку АДРЕСА_1 , а саме: 01 лютого 2022 року, у ньому фактично проживає чотири особи. Зареєстрований за вищевказаною адресою ОСОБА_2 у житловому будинку не проживає (зі слів мешканців будинку більше десяти років), що підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї за №54 від 01 лютого 2022 року (а.с. 52).

На час обстеження житлового будинку АДРЕСА_2 , а саме 02 лютого 2022 року, фактично проживає без реєстрації близько останніх дванадцяти років ОСОБА_2 , що підтверджується актом за № 19 від 02 лютого 2022 року, який виданий Виконавчим комітетом Бродівської міської ради Львівської області (а.с. 53).

Житловий будинок АДРЕСА_2 належить на праві власності ОСОБА_1 , що підтверджується реєстраційним посвідченням, яке записано в реєстрову книгу за № 17 за реєстровим номером за № 93 від 21 червня 1993 року та посвідчено нотаріусом Бродівського районного нотаріального округу Львівської області Кульчицькою-Дашинич Вікторією Дмитрівною (а.с. 54).

ОСОБА_2 15 липня 2021 року звертався до Відділення поліції № 1 Золочівського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області з повідомленням про вчинення перешкод у користуванні житловим приміщенням за зареєстрованим місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується наданою суду копією листа за Вихідним № 2456/56/01/15-2021 від 19 липня 2021 року (а.с. 9).

Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного громадянина України на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

До складу житлового фонду, відповідно до статті 4 Житлового кодексу відносяться житлові будинки, а також житлові приміщення у інших будівлях.

Частиною четвертою статті 9 Житлового кодексу передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше, як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Частиною першою статті 383 Цивільного кодексу України та статтею 150 Житлового кодексу закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням (частини перша та четверта статті 156 Житлового кодексу).

Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (стаття 405 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 64 Житлового кодексу до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 серпня 2021 року у справі №157/648/20 (провадження № 61-8052св21) зазначено, що: «відповідно до положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За приписами частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно із частиною четвертою статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у частині другій статті 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

За змістом статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

У своїй практиці Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, тобто дотримання справедливого балансу. Заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар внаслідок втручання у її права. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення, й наслідками, що настають.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частини четвертої статті 10 ЦПК України суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Вирішуючи спори про усунення перешкод у користуванні житловим будинком, який перебуває у приватній власності, суди з урахуванням обставин справи надають оцінку правам, гарантованим статтею 8 Конвенції та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, пропорційності втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло з метою захисту права власності.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції».

Фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом (частина четверта статті 311 Цивільного кодексу України).

Суд першої інстанції на підставі наявних у справі доказів встановив, що ОСОБА_2 на момент переходу права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 від нього до його сина, проживав та був зареєстрований у цьому житловому приміщенні. Починаючи з 19 квітня 2005 року останній продовжував проживати та бути зареєстрованим за вищевказаною адресою як член сім`ї нового власника будинку, а саме як батько ОСОБА_1 . Існування переходу права власності на спірне житлове приміщення у квітні 2005 року від батька ОСОБА_2 до сина ОСОБА_1 не вплинув на право ОСОБА_2 щодо користуватися спірним нерухомим майном, враховуючи встановлені вище обставини.

При цьому, новий власник нерухомого майна - син ОСОБА_1 не оспорював протягом понад п`ятнадцяти років права позивача на проживання у спірному будинку у передбаченому законом порядку.

Разом із цим, матеріали справи містять усі докази, які безумовно свідчать про вчинення перешкод ОСОБА_2 у користуванні житлом із боку власника майна ОСОБА_1 . Про це стверджують, зокрема, обставини звернення ОСОБА_2 до органу Національної поліції України щодо чинення йому перешкод останньому користуванні спільним житловим приміщенням та підтверджується показами свідків, допитаних під час судового засідання. Такі покази свідків не суперечать один одному, є взаємодоповнюючими, та надали суду обґрунтовані підстави вважати, що ОСОБА_1 чинить перешкоди ОСОБА_2 у користуванні житлом, а саме, змінив замок вхідних дверей у житловому будинку та поставив замок на хвіртку брами господарства, перекривши доступ до подвір`я будинку (без надання ключів ОСОБА_2 ).

Враховуючи, що спірний будинок є постійним місцем проживання ОСОБА_2 , що підтверджується реєстрацією останнього, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що його порушене право підлягає судовому захисту.

При цьому суд першої інстанції вірно вважав, що, із врахуванням приписів статті 16 Цивільного кодексу України, доцільним та необхідним захистом порушеного права ОСОБА_2 буде покладення на відповідача за первісним позовом обов`язку не чинити позивачу за первісним позовом перешкод у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 , шляхом надання ключів від вхідних дверей до цього будинку та від хвіртки на подвір`я, на якому розташований вказаний будинок, і примусового вселення ОСОБА_2 у спірне житлове приміщення.

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів дійшов правильного висновку про задоволення первісного позову про усунення перешкоди в користуванні житлом, шляхом вселення ОСОБА_2 в житловий будинок АДРЕСА_1 та зобов`язання ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_2 перешкод у користуванні цим житловим будинком та надати ключі від вхідних дверей до цього будинку та від хвіртки на подвір`я, на якому розташований вказаний будинок.

Щодо позовної визнання про визнання особи такою, що втратила права користування житловим приміщенням, колегія суддів враховує наступне.

Конституція України захищає як право на житло, так і право власності.

Щодо визнання члена сім`ї власника житла таким, що втратив право користування житлом, варто врахувати, що за змістом статтей 150, 156, 162 Житлового кодексу право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням нарівні з власником може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

Водночас, право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 Цивільного кодексу України.

Житловий кодекс, прийнятий 30 червня 1983 року, не відображає усіх реалій сьогодення, натомість Цивільний кодекс України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм Цивільного кодексу України.

За нормативними правилами частин першої та другої статті 405 Цивільного кодексу України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

За змістом зазначених приписів правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

При цьому, навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі за № 447/455/17 (провадження: № 14-64цс20).

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, місцевий суд виходив з того, що ОСОБА_2 не проживає та позбавлений доступу до користування житловим будинком користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 із початку 2019 року. У спірний житловий будинок ОСОБА_2 періодично з`являвся, що підтверджується показами свідків. Протягом дворічного строку останній повідомляв органи Національної поліції України про існування перешкод у користуванні житловим приміщенням для власного проживання (зміною замків у вхідних дверях будинку, зміною замків у хвіртці подвір`я).

При цьому встановив, що надані суду докази та покази свідків, свідчать про те, що ОСОБА_2 , безумовно, вчиняв дії, які оцінені судом як волевиявлення до користування спірним житловим приміщенням.

При цьому судом встановлено і те, що ОСОБА_2 чиняться перешкоди у користуванні спірним житловим приміщенням власником будинку ОСОБА_1 . Тобто, ОСОБА_2 понад два роки був відсутній за місцем проживання із поважних причин.

Суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, з яким погоджується і колегія суддів, що такі докази як акт обстеження матеріально-побутових умов сім`ї за № 54 від 01 лютого 2022 року та акт за № 19 від 02 лютого 2022 року, який виданий Виконавчим комітетом Бродівської міської ради Львівської області, стверджують виключно лише про відсутність позивача за зареєстрованим місцем проживання у житловому будинку АДРЕСА_1 , та його проживання у будинку АДРЕСА_2 . Проте останні докази не містять жодних відомостей щодо поважності причин відсутності користувача спірним житловим приміщенням протягом визначеного строку.

За таких обставин, зважаючи на поважність причин відсутності ОСОБА_2 протягом одного року за зареєстрованим місцем проживання, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про необґрунтованість зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 , а отже і відсутність правових підстав для задоволення останніх.

В контексті зазначеного, колегія суддів дійшла висновку, що на підставі належним чином оцінених доказів, місцевий суд дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог.

Відтак, рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.).

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстави для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, відсутні. Враховуючи викладене, оскаржуване рішення слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки, колегія суддів прийшла до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 141 ЦПК України підстав вирішення питання нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 256, 259, 268, 367, 368, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана адвокатом Микитюком Степаном Михайловичем залишити без задоволення.

Рішення Бродівського районного суду Львівської області від 07 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст складено 15 грудня 2022 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич