ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

28 січня 2022 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 748/1162/21

Головуючий у першій інстанції - Майборода С. М.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/80/22, 22-ц/4823/276/22

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючої - судді Шитченко Н.В.,

суддів Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.,

із секретарем: Зіньковець О.О.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Служба у справах дітей Киїнської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області,

розглянув у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , на рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 06 жовтня 2021 року та ОСОБА_1 на додаткове рішення цього суду від 28 жовтня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення,

місце ухвалення судового рішення - м. Чернігів,

час проголошення рішення суду - 15 год. 24 хв,

дата складання повного тексту рішення суду першої інстанції - 13 жовтня 2021 року.

У С Т А Н О В И В:

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , з позовом, в якому просив вселити його до житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .

Обгрунтовуючи заявлений позов, ОСОБА_1 указував на те, що з 08 лютого 2011 року вселився, і з цього часу постійно проживав за адресою: АДРЕСА_1 на підставі заяви про реєстрацію місця проживання. На момент реєстрації місця проживання право власності на будинок належало ОСОБА_4 , яка є дочкою ОСОБА_5 25 жовтня 2012 року на підставі договору міни власником будинку стала ОСОБА_5 . Після припинення права власності ОСОБА_6 на будинок позивач продовжив постійно проживати за вказаною адресою з ОСОБА_5 на протязі майже десяти років, вкладаючи кошти та фізичну працю у будівництво та переобладнання будинку, брав участь у придбанні меблів, побутової техніки, сільськогосподарського приладдя, тощо. У 2018 році ОСОБА_5 почала чинити позивачу перешкоди у користуванні будинком, а потім вигнала ОСОБА_1 з нього.

Посилався на те, що на підставі рішення суду у справі за позовом ОСОБА_5 про його виселення, передчасно виданого судом з відміткою про набрання чинності, 24 вересня 2019 року орган реєстрації місця проживання Киїнської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області зняв позивача з реєстрації місця проживання. ОСОБА_2 , діючи в інтересах неповнолітньої доньки і будучи обізнаною про наявність судового спору щодо проживання ОСОБА_1 у спірному будинку прийняла у дар від імені ОСОБА_3 домоволодіння. Зазначав, що рішення Чернігівського районного суду, яким його виселено з будинку, скасовано і у задоволення позову ОСОБА_5 відмовлено, а постановою Чернігівського апеляційного суду від 22 березня 2021 року у справі 748/1764/20 позивача поновлено в реєстрації місця проживання з 08 лютого 2011 року за адресою: АДРЕСА_1 . Указував, що 07 квітня 2021 року мав намір потрапити до житла, вселитись, перевірити наявність та стан свого майна, але до будинку його не впустили, з приводу чого він неодноразово викликав поліцію за місцем реєстрації.

Рішенням від 06 жовтня 2021 року Чернігівський районний суд Чернігівської області позов ОСОБА_1 задовольнив. Вселив ОСОБА_1 до житлового будинку АДРЕСА_1 . Стягнув з ОСОБА_2 , як законного представника ОСОБА_3 , на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати зі сплати судового збору в сумі 908 грн.

Додатковим рішенням від 28 жовтня 2021 року Чернігівський районний суд Чернігівської області відмовив у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу на користь ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , посилаючись на неповне з`ясування та недоведеність обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення Чернігівського районного суду від 06 жовтня 2021 року і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції належним чином не повідомив ОСОБА_2 про проведення 30 червня 2021 року підготовчого засідання; відмовив у задоволенні заяви про відвід судді Майбороди С.М. незважаючи на те, що суддя раніше розглядала іншу справу, за участю тих же сторін, отже мала сформовану раніше думку щодо правовідносин між ними, і мала заявити самовідвід; незаконно відмовив у об`єднанні цієї справи зі справою за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю; належним чином не повідомив ОСОБА_2 про судове засідання, призначене на 16 вересня 2021 року.

ОСОБА_2 наголошує на тому, що ОСОБА_1 не являється членом її сім`ї та не був членом сім`ї попереднього власника, що встановлено судовим рішенням та є обставиною, яка не потребує доказування. Звертає увагу на те, що позивач має на праві власності квартиру АДРЕСА_2 і добровільно у 2019 році покинув спірний житловий будинок АДРЕСА_1 , пізніше забравши з нього речі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неврахування фактичних обставин справи, просить скасувати додаткове рішення Чернігівського районного суду від 28 жовтня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його заяву про відшкодування витрат на правничу допомогу.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що розмір гонорару визначено сторонами у п. 4 договору про надання правничої допомоги від 18 травня 2021 року у фіксованому розмірі - 5 000 грн, на підтвердження чого суду надано акт приймання - передачі наданих послуг від 11 жовтня 2021 року, отже детальний опис робіт, виконаних під час надання правової допомоги, не потрібен, що відповідає висновку, викладеному у постанові КАС ВС від 28 грудня 2020 року у справі № 640/18402/19.

У наданому відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Мошко М.М., вважаючи апеляційну скаргу ОСОБА_2 безпідставною і необгрунтованою, просить залишити її апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Чернігівського районного суду від 06 жовтня 2021 року - без змін.

Доводи відзиву зводяться до безпідставності доводів апеляційної скарги про чинність договору дарування та зміну власника садиби, оскільки сторона відповідача має нести відповідні ризики у виді проживання позивача у спірному будинку, заважаючи на те, що ОСОБА_2 , укладаючи договір дарування житлового будинку від 29 листопада 2019 року в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , була обізнана про перебування в суді апеляційної інстанції справи щодо права позивача на житло, оскільки є донькою ОСОБА_5 .

Представник позивача указує на те, що матеріалами справи спростовуються твердження відповідача про наявність у ОСОБА_1 на праві власності іншого житла - квартири АДРЕСА_2 , оскільки з 2009 року позивач за цією адресою не проживає, а на раніше належну йому 1/4 частину зазначеної квартири банк звернув стягнення. Звертає увагу суду, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

У наданому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , не погоджуючись з доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 , просить у її задоволенні відмовити. Доводи відзиву зводяться до того, що на підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування надано лише копію договору про надання професійної правничої допомоги від 18 травня 2021 року та акт виконаних робіт від 11 жовтня 2021 року, який не свідчить про те, що складений на виконання умов договору від 18 травня 2021 року. Крім того, позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження сплати ОСОБА_1 5 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Ухвалою від 13 січня 2022 року Чернігівський апеляційний суд призначив дану справу у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи на 09 год. 00 хв 28 січня 2022 року (т. 2 а.с. 4).

28 січня 2022 року на електронну адресу суду надійшла заява представника ОСОБА_2 - адвоката Коваленко-Зеленої О.М. про відкладення розгляду справи у зв`язку із самоізоляцією через хворобу члена сім`ї (чоловіка), до заяви додано висновок імуноферментного аналізу, складеного 24 січня 2022 року відносно ОСОБА_7 .

На думку колегії суддів, зазначене клопотання задоволенню не підлягає, з огляду на наступне. До наданої апеляційному суду заяви про відкладення судового розгляду не додано доказів на підтвердження того, що ОСОБА_7 є членом сім`ї (чоловіком) представника відповідача.

Апеляційний суд зважає також на те, що 26 січня 2022 року (тобто за день до розгляду даної справи і, за твердженням заявниці, перебуваючи на самоізоляції) Коваленко-Зелена О.М. особисто брала участь у розгляді Чернігівським апеляційним судом у складі головуючої - судді Мамонової О.Є., суддів Висоцької Н.В., Шитченко Н.В. (справа № 750/9209/19) справи за її позовом до АТ «Альфа-Банк», державного реєстратора Чернігівської районної державної адміністрації Чернігівської області Ананка К.В. про скасування запису державного реєстратора та поновлення запису про державну реєстрацію права власності. Виходячи з викладеного, причини, зазначені представником відповідача, як підстави для відкладення розгляду даної справи, апеляційний суд не може визнати поважними та вважає, що участь або неучасть особи у розгляді різних справ у випадку існування однакових обставин не може бути вибірковою.

У судове засідання ОСОБА_2 не з`явилася, про дату, час і місце судового розгляду повідомлена належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення їй поштового відправлення, про причини своєї неявки не повідомила.

За змістом ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Отже, апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності законного представника неповнолітньої ОСОБА_3 - ОСОБА_2 та її представника - Коваленко-Зеленої О.М .

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення ОСОБА_1 та його адвоката Мошко М.М., представника Служби у справах дітей Киїнської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області Булах О.В., дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

За правилами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 про вселення, суд першої інстанції виходив з того, що постановою Чернігівського апеляційного суду від 22 березня 2021 року, в якій ОСОБА_2 була залучена до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_1 поновлено у реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , тобто встановлено речове право ОСОБА_1 на користування указаним будинком, оскільки саме за даною адресою останній має зареєстроване місце проживання.

Районний суд констатував, що ОСОБА_2 , яка діяла в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , укладаючи договір дарування, будучи обізнаною про наявні спори щодо житлового будинку, оскільки є дочкою ОСОБА_5 , несла відповідні ризики, оскільки на час укладення договору дарування справа щодо виселення ОСОБА_1 перебувала на розгляді в суді апеляційної інстанції.

Відмовляючи у задоволенні заяви про відшкодування на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що стороною позивача не надано детального розрахунку витрат на правову допомогу.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується апеляційний суд, враховуючи наступне.

У справі встановлено, 12 червня 2009 року на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку ОСОБА_9 , ОСОБА_10 продали, а ОСОБА_11 набула у власність житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований по АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 7).

З 08 лютого 2011 року ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

25 жовтня 2012 року на підставі договору міни ОСОБА_5 у порядку обміну передала 1/3 частку квартири АДРЕСА_3 у власність ОСОБА_11 , а остання у порядку обміну передала ОСОБА_5 у власність житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований по АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 9-10).

З висновку ДОП Чернігівського РВП ЧВП ГУНП в Чернігівській області від 23 жовтня 2018 року вбачається, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , яка на той час була власником будинку у АДРЕСА_1 , де і проживала, виникли напружені відносини, з приводу чого обидва звертались до правоохоронних органів (т. 1 а.с. 13). Звернення ОСОБА_1 мало місце 08 жовтня 2018 року і стосувалось протиправних дій відносно нього, ОСОБА_5 звернулась 22 жовтня 2018 року для вирішення питання щодо виселення позивача.

29 листопада 2019 року ОСОБА_5 на підставі договору дарування подарувала, а малолітня ОСОБА_3 , в інтересах якої діяла її мати - ОСОБА_2 , набула у власність житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований по АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 11-12).

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 23 січня 2020 року у справі № 748/362/19, рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 02 серпня 2019 року скасовано. Відмовлено у задоволені позову ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення. У мотивах даного судового рішення зазначено, що ОСОБА_5 не надано належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_1 вселився та зареєструвався у спірному будинку в якості наймача. Між сторонами спору не укладався у письмовій формі договір найму житла, який повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначати права і обов`язки наймодавця і наймача та інші умови найму, як це передбачено вимогами законодавства, яке регулює спірні правовідносини. Докази про те, що договір найму розірвано у встановленому законом порядку, відсутні (т. 1 а.с. 17-21).

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 22 березня 2021 року у справі 748/1764/20, рішення Чернігівського районного суду від 24 грудня 2020 року скасовано. Визнано неправомірною відмову Киїнської сільської ради Чернігівського району у поновленні реєстрації місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 . Зобов`язано Киїнську сільську раду скасувати рішення про зняття з реєстрації, поновлено реєстрацію ОСОБА_1 за вказаною адресою (т. 1 а.с. 22-24).

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Пунктом 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, гарантовано кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Згідно з ч. 4 ст. 9 Житлового кодексу УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Проаналізувавши у повній мірі вищенаведені норми та вивчивши матеріали справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність позовних вимог та наявність правових підстав для їх задоволення у повному обсязі.

Матеріалами справи підтверджено, що з 08 лютого 2011 року ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 02 серпня 2019 року у справі № 748/362/19 задоволено позов ОСОБА_5 ; вирішено усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_5 права користування будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення з нього ОСОБА_1 без надання йому іншого житлового приміщення.

24 вересня 2019 року Киїнською сільською радою Чернігівського району Чернігівської області ОСОБА_1 знято з реєстрації місця проживання з адреси: АДРЕСА_1 , за заявою ОСОБА_5 на підставі рішення суду від 02 серпня 2019 року.

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 23 січня 2020 року у справі № 748/362/19 вищевказане рішення суду скасовано і відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні будинком шляхом виселення.

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Киїнської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області про визнання неправомірною відмови у поновленні реєстрації місця його проживання за адресою: АДРЕСА_1 та зобов`язання відповідача скасувати рішення про зняття його з реєстрації вказаного місця проживання, поновити його реєстрацію за вказаною адресою.

Рішенням Чернігівського районного суду від 24 грудня 2020 року у справі № 748/1764/20 у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 22 березня 2021 року у справі № 748/1764/20 скасовано рішення Чернігівського районного суду від 24 грудня 2020 року. Визнано неправомірною відмову Киїнської сільської ради Чернігівського району у поновленні реєстрації місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 . Зобов`язано Киїнську сільську раду скасувати рішення про зняття з реєстрації, поновлено реєстрацію ОСОБА_1 за вказаною адресою.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обгрунтовано виходив з того, що постановою Чернігівського апеляційного суду від 22 березня 2021 року у справі № 748/1764/20, в якій ОСОБА_2 мала процесуальний статус третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, поновлено реєстрацію ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , тобто встановлено речове право на користування цим житловим будинком, оскільки саме за даною адресою позивач має зареєстроване місце проживання, а отже ОСОБА_1 слід вселити до будинку.

Суд першої інстанції вірно врахував, що, приймаючи в дар 29 листопада 2019 року домоволодіння від імені та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , яка є донькою ОСОБА_5 і виступала третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, у справі про поновлення реєстрації ОСОБА_1 , була достеменно обізнана про наявність спору щодо права проживання позивача у цьому житловому будинку, оскільки на час укладення договору дарування справа перебувала на розгляді в суді апеляційної інстанції.

Отже, ОСОБА_2 , знаючи, що рішення суду першої інстанції про відмову у поновленні реєстрації позивача не набрало законної сили і не є остаточним, мала можливість відмовитись від укладання правочину, якщо б вважала, що прийняття в дар нерухомості суперечитиме інтересам її неповнолітньої дитини. Таким чином, суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що сторона відповідача має нести відповідні обтяження у вигляді права на проживання ОСОБА_1 у будинку.

Доводи ОСОБА_2 про те, що ОСОБА_1 має на праві власності квартиру АДРЕСА_2 спростовуються матеріалами справи, зокрема, за інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, станом на 02 липня 2021 року, вчинено державну реєстрацію іпотеки на квартиру АДРЕСА_2 , при цьому не встановлено інформації щодо реєстрації за ОСОБА_1 права власності на нерухоме майно (т. 1 а.с. 90-96).

Крім цього, як вбачається за матеріалами даної справи, саме будинок АДРЕСА_1 з 2011 року є зареєстрованим місцем проживання позивача, саме його він ототожнює зі своїм постійним місцем проживання, до якого він не втрачав інтересу, про свідчать численні судові спори між сторонами.

Апеляційний суд вважає, що не має правового значення для правильного вирішення даного спору посилання сторони відповідача про те, що суд першої інстанції проігнорував судове рішення, яким ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю з ОСОБА_5 без укладення шлюбу, оскільки позивач, обґрунтовуючи заявлені вимоги про вселення, не посилався на те, що є членом сім`ї ОСОБА_5 .

Суд першої інстанції, задовольняючи вимоги ОСОБА_1 та вселяючи його до будинку, що належить на праві власності ОСОБА_3 , правильно виходив з преюдиціальності, тобто обов`язковості для розгляду даної справи фактів і обставин, що достеменно встановлені судовими рішеннями, які набрали законної сили відносно сторін.

Зокрема, відмовляючи у позові ОСОБА_5 про виселення позивача, апеляційний суд у постанові від 23 січня 2020 року встановив, що ОСОБА_1 вселявся до будинку, не як наймач, а фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Іншою постановою апеляційного суду від 22 березня 2021 року ОСОБА_1 поновлено в реєстрації за адресою: будинок АДРЕСА_1 .

Отже, визначивши, що судовими рішеннями, які набрали законної сили, встановлено наявність порушень права ОСОБА_1 на житло під час його виселення та зняття з реєстрації, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що порушене право позивача підлягає відновленню шляхом вселення ОСОБА_1 до будинку за місцем його реєстрації. Доводи апеляційної скарги наведених висновків не спростовують.

Посилання ОСОБА_2 про те, що суд першої інстанції належним чином не повідомив її про проведення 30 червня 2021 року підготовчого засідання спростовуються матеріалами справи. Так, ухвалою районного суду від 25 травня 2021 року у даній справі призначено підготовче засідання на 11 год. 00 хв. 30 червня 2021 року (т. 1 а.с. 28-29). Районний суд належним чином повідомив ОСОБА_2 про дату, час і місце підготовчого судового засідання, що підтверджується рекомендованим повідомлення про вручення поштового відправлення (т. 1 а.с. 36). 24 червня 2021 року на адресу районного суду надійшов відзив на позовну заяву за підписом ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 40-43). 25 червня 2021 року надійшло клопотання ОСОБА_2 про відкладення розгляду підготовчого засідання на іншу дату у зв`язку з неможливістю прибути в дане судове засідання (т. 1 а.с. 76), проте жодних доказів на підтвердження поважності причин неявки до клопотання надано не було. 30 червня 2021 року ОСОБА_2 у підготовче засідання без поважних причин не з`явилася, у зв`язку з чим районний суд обґрунтовано вирішив за можливе провести засідання за її відсутності. Ухвалою від 30 червня 2021 року районний суд закрив підготовче засідання та призначив справу до судового розгляду по суті на 16 вересня 2021 року на 10 год. 00 хв., викликав в судове засідання свідків ОСОБА_12 і ОСОБА_13 (т. 1 а.с. 82-83).

Твердження ОСОБА_2 про те, що районний суд належним чином не повідомив її про розгляд справи, призначений на 16 вересня 2021 року, відхиляються судом, як необґрунтовані. Як свідчить протокол судового засідання, 16 вересня 2021 року розгляд справи відбувся за участю адвоката Коваленко-Зеленої О.М., яка представляла інтереси ОСОБА_2 , та, здійснюючи правовий супровід справи, заявляла відповідні заяви та клопотання (т. 1 а.с. 110-113). Зокрема, ухвалами від 16 вересня 2021 року Чернігівський районний суд відмовив у задоволенні усної заяви представника відповідача - Коваленко-Зеленої О.М. про відвід судді Майбороди С.М. (т. 1 а.с. 106-107) та про об`єднання справ (т. 1 а.с. 109). 16 вересня 2021 року районний суд оголосив по справі перерву до 14 год. 00 хв 06 жовтня 2021 року у зв`язку з неявкою свідків, поклав на сторону відповідача обов`язок щодо забезпечення їх явки (т. 1 а.с. 110-113). 05 жовтня 2021 року до суду надійшло клопотання представника відповідача - Коваленко-Зеленої О.М. про відкладення розгляду справи у зв`язку із хворобою та неможливостю з`явитися в судове засідання (т. 1 а.с. 115), проте доказів на підтвердження таких доводів надано не було. 06 жовтня 2021 року районний суд обґрунтовано вважав за можливе продовжити розгляд справи за відсутності Коваленко-Зеленої О.М. , зазначивши, що стороною відповідача не надано підтверджуючих документів щодо неможливісті у зв`язку з хворобою брати участь у розгляді справи.

Апеляційний суд вважає безпідставними також доводи ОСОБА_2 щодо незаконної відмови суду у об`єднанні даної справи із справою за позовом ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю, зважаючи на наступне.

Як свідчать матеріали справи, 16 вересня 2021 року під час судового розгляду представником відповідача - адвокатом Коваленко-Зеленою О.М. усно заявлено клопотанн про об`єднання даної справи зі справою ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Ухвалою від 16 вересня 2021 року Чернігівський районний суд відмовив у задоволенні клопотання представника відповідача - адвоката Коваленко-Зеленої О.М. про об`єднання справ, пославшись на те, що у даній справі проведено підготовче судове засідання, сторона відповідача скористалася своїм правом на подачу відзиву на позов у підготовче засідання та не заявляла клопотання про об`єднання справ, а у справі, що перебуває у провадженні іншого судді, підготовче засідання не проведено, отже, об`єднання справ є недоцільним (т. 1 а.с. 108-109). Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, керуючись положеннями ст. 188 ЦПК України, вірно відмовив у задоволенні клопотання про об`єднання справ, пославшись на необхідність дотримання норм ЦПК України в ході судового розгляду, і доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 таких висновків не спростовують.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про наявність підстав для відводу судді Майбороди С.М. та необ`єктивність висновку суду щодо їх відсутності, з огляду на таке.

Підстави для відводу судді визначені ст. 36 ЦПК України.

16 вересня 2021 року під час судового розгляду представником відповідача усно заявлено відвід судді Майбороді С.М. з посиланням на те, що під її головуванням розглянуто справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про встановлення факту проживання одніє`ю сім`єю без реєстрації шлюбу, а отже встановлено обставини реєстрації ОСОБА_1 у житловому будинку та його проживання, досліджено документи, опитано свідків, що свідчить про наявність сформованої наперед думки щодо відносин сторін, яка може вплинути на рішення у даній справі.

Ухвалою від 16 вересня 2021 року Чернігівський районний суд відмовив у задоволенні усної заяви представника відповідача - адвоката Коваленко-Зеленої О.М. про відвід судді Майбороди С.М., посилаючись на відсутність підстав, передбачених ст. 36 ЦПК України для відводу судді. В ухвалі зазначено, що 10 червня 2019 року під головуванням судді Майбороди С.М. розглядалась цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Питання про вселення ОСОБА_1 до житлового будинку у цій справі раніше не вирішувалося, а рішення щодо даного предмета спору не скасоване (т. 1 а.с. 106-107).

Таким чином, подана представником відповідача заява про відвід головуючої судді вирішена в суді першої інстанції відповідно до положень, визначених у ст. 36-40 ЦПК України, що регулюють питання відводу складу суду. Колегія суддів вважає, що у апеляційній скарзі сторона відповідача не навела жодних інших передбачених законом вмотивованих підстав, з огляду на які суд дійшов би висновку про обґрунтованість заявленого відводу.

Зважаючи на наведене, рішення Чернігівського районного суду від 06 жовтня 2021 року прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права, висновки, викладені у ньому, доводами апеляційної скарги ОСОБА_2 не спростовуються, і підстави для його скасування відсутні.

Перевіривши доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про необґрунтовану відмову у задоволенні заяви про відшкодування витрат на правничу допомогу, апеляційний суд виходить з наступного.

Статтею 141 ЦПК України визначено порядок розподілу витрат між сторонами. Так, у разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача (п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України).

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України).

Згідно з приписами ч.ч. 4, 5, 6 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог ч. 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України», пунктах 34-36 рішення у справі «Гімайдуліна і інші проти України», пункт 80 рішення у справі «Двойних проти України», пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Представництво інтересів ОСОБА_1 у суді першої інстанції адвокат Мошко М.М. здійснювала на підставі ордеру серії СВ № 1014657 від 30 червня 2021 року (т. 1 а.с. 77), договору про надання правничої допомоги від 18 травня 2021 року (т. 1 а.с. 134), акту приймання-передачі наданих послуг за договором про надання правової допомоги від 18 травня 2021 року (т. 1 а.с. 135).

За умовами п. 4 укладеного між ОСОБА_1 та адвокатом Мошко М.М. договору про надання правничої допомоги від 18 травня 2021 року, клієнт сплачує адвокату гонорар в розмірі 5 000 грн (т. 1 а.с. 134).

11 жовтня 2021 року ОСОБА_1 та адвокат Мошко М.М. уклали акт приймання-передачі наданих послуг за договором про надання правової допомоги від 18 травня 2021 року, за яким клієнт підтверджує отримання послуг за договором про надання правової допомоги від 18 травня 2021 року у справі № 748/1162/21 та заявляє про відсутність будь-яких претензій чи застережень щодо наданих послуг та їх вартості. Зазначено, що розмір сплаченого гонорару становивить 5 000 грн (т. 1 а.с. 135).

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що розмір гонорару визначено сторонами у п. 4 договору про надання правничої допомоги від 18 травня 2021 року у фіксованому розмірі - 5 000 грн, а отже, детальний опис робіт, виконаних під час надання правової допомоги, не потрібен, оскільки наведене твердження узгоджується з висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від КАС ВС від 28 грудня 2020 року у справі № 640/18402/19. Разом з тим, апеляційний суд вважає, що таке хибне посилання суду, як на підставу для відмови у задоволенні клопотання позивача про стягнення понесених витрат на професійну правничу допомогу, не призвело до його неправильного вирішення.

Так, вирішуючи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , колегія суддів виходить з того, що позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження проведеної оплати 5 000 грн витрат на професійну правничу допомогу. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Отже, апеляційний суд вважає, що наданий позивачем акт приймання передачі наданих послуг за договором про надання правничої допомоги від 11 жовтня 2021 року не дозволяє достеменно встановити проведення ОСОБА_1 оплати наданих адвокатом послуг, а інших документів, що свідчать про оплату позивачем гонорару адвокату, до суду першої інстанції не надано.

Ураховуючи наведені обставини, апеляційний суд приходить до висновку, що додаткове рішення Чернігівського районного суду від 28 жовтня 2021 року ухвалено з дотриманням норм процесуального права і підстави для його скасування відсутні.

Виходячи з наведеного в сукупності, апеляційний суд вважає, що обидві апеляційні скарги слід відхилити, а рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 06 жовтня 2021 року та додаткове рішення цього суду від 28 жовтня 2021 року належить залишити без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , та ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 06 жовтня 2021 року та додаткове рішення цього суду від 28 жовтня 2021 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 02 лютого 2022 року.

Головуючий: Судді: