КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №754/7751/2020 Головуючий у І інстанції - Скрипка О.І.
апеляційне провадження №22-ц/824/3404/2022 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 вересня 2021 року

у справі за позовом Комунального підприємства Виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

встановив:

В червні 2020 року Комунальне підприємство Виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» звернулося до Деснянського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідач є споживачем послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, однак не виконує свої зобов`язання щодо оплати наданих йому послуг, у зв`язку з чим станом на 01 грудня 2019 року сума заборгованості складає за спожиті послуги централізованого опалення в розмірі 13354,87 грн., централізованого постачання гарячої води у розмірі 16383,81, грн., а всього з урахуванням інфляційних втрат та 3 % річних - 31362, 04 грн.

Крім того, на підставі договору №602-18 про відступлення права вимоги (цесії) від 11 жовтня 2018 року, укладеного з ПАТ «Київенерго», до позивача перейшло право вимоги до відповідача з оплати спожитих до 01 травня 2018 року послуг з централізованого опалення в розмірі 29963,11 грн., централізованого постачання гарячої води у розмірі 11489,57 грн., а всього з урахуванням інфляційних втрат та 3% річних - 45307,78 грн.

Загальний розмір заборгованості відповідача за вказані послуги становить 76669,82 грн.

Просило стягнути з відповідача на користь позивача вищезазначену заборгованість.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 28 вересня 2021 року, позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства Виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» заборгованість за спожиті до 30 квітня 2018 року послуги з централізованого опалення в розмірі 29963 грн. 11 коп., заборгованість за спожиті до 30 квітня 2018 року послуги з централізованого постачання гарячої води в розмірі 11489 грн. 57 коп., інфляційну складову боргу в розмірі 2611 грн. 52 коп. та 3% річних у розмірі 1243 грн. 58 коп., заборгованість за спожиті з 01 травня 2018 року послуги з централізованого опалення в розмірі 13354 грн. 87 коп., заборгованість за спожиті з 01 травня 2018 року послуги з централізованого постачання гарячої води в розмірі 16383 грн. 81 коп., інфляційну складову боргу в розмірі 1006 грн. 30 коп. та 3% річних у розмірі 617 грн. 06 коп., а також витрати, пов`язані з отриманням інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно в розмірі 53 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 2102 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що воно постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального прав, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги те, що жоден документ який наданий позивачем до позовної заяви у якості доказу наявності заборгованості, а саме відомості обліку споживання теплової енергії та інші відомості, на підставі яких позивач проводив розрахунок заборгованості не містять прізвища ОСОБА_1 . Тобто, до нього не мають ніякого відношення. Крім цього, відомості обліку споживання не підписані представником споживача або представником теплопостачальної компанії, тобто не мають юридичної сили.

Суд першої інстанції проігнорував його твердження, що наявні у справі документи свідчать про те, що послуги саме йому як компанією «Київенерго» так і «Київтеплоенерго» не надавалися.

Звертає увагу на те, що відповідно до пункту 8 Правил надання послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання, послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання надаються споживачеві згідно з договором, що оформляється на основі типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.

Саме такий договір відповідач має з КП «Житлорембудсервіс» Деснянського району м. Києва.

Жодних повідомлень про вихід з договору, його переукладення або припинення його дії він не отримував.

Крім цього, зазначає, що судом першої інстанції не встановлено жодного доказу направлення до нього оферти про укладення договору як зі сторони ПАТ «Київенерго» так і КП «Київтеплоенерго».

Посилання позивача на те, що КП «Житлорембудсервіс» знаходиться у стадії внесення запису до Єдиного державного реєстру про прийняття рішення про припинення відповідно до діючого законодавства, не означає фактичного припинення господарської діяльності цього підприємства.

Також, судом не досліджено з яких підстав та на підставі чого позивач визначив саме його заборгованість перед Київенерго за період з 01 липня 2015 року по 01 грудня 2019 року.

Судом проігноровано і те, що позивач жодним чином не підтверджує та не надає будь якого допустимого доказу про те, що у цей період ПАТ «Київенерго» було постачальником з централізованого опалення та гарячого водопостачання для відповідача, а також переходу до ПАТ «Київенерго» права вимоги до відповідача від первісного кредитора КП «Житлорембудсервіс» Деснянського району м. Києва, з яким починаючи з 2011 року і до цього часу він має договір на надання послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання і водовідведення, сумлінно виконує свої зобов`язання та, відповідно до договору сплачує встановлені договором платежі.

Просив, скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 вересня 2021 року, та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Питання виклику учасників справи для надання пояснень у справі вирішується апеляційним судом з огляду на наявність необхідності у таких поясненнях.

Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судом встановлено, що розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 27 грудня 2017 року №1693 «Про деякі питання припинення Угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва від 27 вересня 2001 року, укладеної між Київською міською державною адміністрацією та акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго», КП «Київтеплоенерго» визначено підприємством, за яким закріплено на праві господарського відання майно комунальної власності територіальної громади міста Києва, що повернуто з володіння та користування ПАТ «Київенерго».

За розпорядженням Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10 квітня 2018 року №591 КП «Київтеплоенерго» видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з виробництва та постачання теплової енергії споживачам.

ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_1 та є споживачем послуг з центрального опалення та постачання гарячої води, які на даний час постачає Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго».

На підставі договору №602-18 про відступлення права вимоги (цесії) від 11 жовтня 2018 року, укладеного з ПАТ «Київенерго», до позивача перейшло право вимоги до відповідача з оплати спожитих до 01 травня 2018 року послуг з централізованого опалення в розмірі 29963,11 грн., централізованого постачання гарячої води у розмірі 11489 грн.

Крім цього, встановлено, що у березні 2011 року між відповідачем та КП «Житлорембудсервіс» було укладено договір про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води та водовідведення.

Разом з тим, 10 грудня 2017 року набрав чинності ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII від 09 листопада 2017 року, окремі норми якого були введені в дію з 10 червня 2018 року та 01 січня 2019 року, в цілому введений в дію з 01 травня 2019 року.

В зв`язку з набранням чинності цим ЗУ відбулися зміни і в порядку укладання договорів у сфері житлово-комунальних послуг.

Відповідно до ЗУ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії» від 10 квітня 2014 року, з 01 липня 2014 року виконавцем послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання було визначено суб`єкт господарювання з постачання теплової енергії ПАТ «Київенерго».

Також, як вбачається з відповіді арбітражного керуючого Потупало Н.І. від 08 жовтня 2020 року вих. №714-02-01-910/23387, на виконання розпорядження Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації №48 від 30 січня 2015 року «Про закріплення на праві повного господарського відання за комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» всі об`єкти житлового господарства у 2015 році було передано на баланс вказаного КП.

КП «Житлорембудсервіс» з 01 травня 2015 року припинило бути виконавцем послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що з урахуванням змін у законодавстві у сфері житлово-комунальних послуг та відповідних нормативних актів саме ПАТ «Київенерго», а в подальшому КП «Київтеплоенерго» є постачальниками спірних комунальних послуг, а тому є такими, що мали право вимоги до споживачів з оплати за їх надання.

Враховуючи те, що відповідач не в повному обсязі оплачує надані йому послуги з центрального опалення та постачання гарячої води, за ним станом на 01 грудня 2019 року рахується сума заборгованості за спожиті послуги централізованого опалення в розмірі 13354,87 грн, централізованого постачання гарячої води у розмірі 16383,81 грн., а всього з урахуванням інфляційних втрат та 3% річних - 31362,04 грн.

Крім того, на підставі договору №602-18 про відступлення права вимоги (цесії) від 11 жовтня 2018 року, укладеного з ПАТ «Київенерго», до позивача перейшло право вимоги до відповідача з оплати спожитих до 01 травня 2018 року послуг з централізованого опалення в розмірі 29963,11 грн., централізованого постачання гарячої води у розмірі 11489,57 грн., а всього з урахуванням інфляційних втрат та 3% річних - 45307,78 грн.

Загальний розмір заборгованості відповідача за вказані послуги становить 76669,82 грн.

Відповідачем не надано даних, що свідчать про сплату заборгованості у добровільному порядку, а наданий позивачем розрахунок заборгованості відповідачем не оспорено та не спростовано.

З висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Відповідно до абз.10 ч.1 ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством.

Правовідносини з постачання фізичним особам централізованого опалення та постачання гарячої води врегульовані Правилами надання послуг з центрального опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року №630.

На виконання вимог Закону, КП «Київтеплоенерго» підготовлено та опубліковано договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води в газеті «Хрещатик» від 28 березня 2018 року №34 (5085).

Зміст зазначеного договору відповідає змісту типового договору, затвердженого Правилами.

Такі договори є договорами приєднання, а отже може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору вцілому.

Друга сторона не може запропонувати свої умови.

Відповідно до пункту 20 Правил надання послуг з центрального опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів, при цьому, такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 2 ст. 7 цього Закону обов`язок споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Згідно із ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом ч. 1 ст. 901, ч. 1 ст. 903 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням.

Отже, правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням.

Правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, у якому, серед інших прав та обов`язків сторін, на боржників покладено певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому відповідає право вимоги кредитора - вимагати сплати грошей за надані послуги, що узгоджується з ч. 1 ст. 509 ЦК України.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з положеннями ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов правильного висновку про задоволення позову, оскільки позивачем доведено обставини, на які він посилається у позовній заяві, а стороною відповідача вони не були спростовані.

Відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За змістом ст.ст. 76, 77 ЦПК України, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Справа судом розглянута повно та об`єктивно. Норми матеріального і процесуального права застосовано вірно.

Викладені у рішенні висновки відповідають обставинам справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.7,367,369,374,375,381,382,389 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба