н/п 2/490/1146/2022 Справа № 490/8861/21
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2022 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі головуючого судді Гуденко О. А. при секретаріСавенко Є.В., без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення спільної часткової власності та визнання права власності , -

В С Т А Н О В И В :

В листопаді 2021 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача, в якому просить визнати факт припинення спільної часткової власності на частку 41/100 домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 ; визнати право власності на будинок садибного типу (літера А) з господарськими будівлями та спорудами за вказаною адресою за ОСОБА_1 , що є підставою виключення запису щодо форми власнсоті з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису, що стосується форми власності , а саме приватна спільна часткова.

В обгрунтування позову посилається на те, що є власником 41/100 вказаного домоволодіння на підставі договору дарування . 59/100 часток домовлодіння належало на праві власності її матері ОСОБА_3 .

В 2011 році на належну матері частину будинку присвоєно окрему адресу АДРЕСА_2 , тобто ці 59/100 часток виділено в окремий об`єкт права власності.

ІНФОРМАЦІЯ_1 її мати померла і після її смерті право власності на цілу одиницю зазначеного нерухомого майна перейшло до рідної сестри позивачки - відповідачки по справі ОСОБА_2 .

За такого, щоб вільно розпорядитися своєю власністю , слід встановити факт, що спільна часткова власність на спірне домоволодіння фактично припинилася ще в 2011 році і визнати за нею право власності на належне їй домоволодіння як окремий об`єкт нерухомоого майна.

Ухвалою судді Гуденко О.А, від 29.11.2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження.

18 лютого 2022 року надійшов відзив на позов від відповідача, в якому вона не заперечує проти позовнихв имог та просить розглядати справу у її відсутність.

23.02.2022 року надійшла відповідь на відзив від позивача.

Ухвалою суду від 07 червня 2022 року закрито підготовче провадження по справі.

У судове засідання представник позивача надала заяву про розгляд справи у її відсутність, підтримала вимоги позову в повному обсязі.

Відповідачка в судове засідання не з`явилася, у відзиві просила слухати справу у її відсутність, визнала позов, вказавши, що не має жодних претензій до позивачки, їх домоволодіння мають відокремлені входи та повністю відокремлені комунікаційні системи.

Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Згідно із ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що згідно Договору дарування частки домоволодіння від 15.12.2009 року ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_1 41/100 частку домоволодіння з відповідною частиною надвірних господарських та побутових споруд та побудов, що розташовані за адресою АДРЕСА_1 , яка складається з кам`яний житловий будинко літер А, загальною площею 100,6 кв.м., басейна № 3, огорожі № 5 та № 8.

Право власності позивача зареєстровано 17.12.2009 року в установленому законом порядку на 41/100 часток вказаного об`єкту нерухомого майна.

Згідно технічного паспорту на вказане домоволодіння, належна позивачці частка житлового будинку з відповідними господарськими будівлі є повністю відокремленою від частки співвласника.

Відповідно п.13 Рішення виконкому ММР № 1254 від 21.12.2011 року «Про зміну та надання адрес і внесення змін до рішень виконкому міської ради», 59/100 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 - ОСОБА_3 , надати нову адресу : АДРЕСА_2 .

ОСОБА_3 , в установленому законом порядку 03.04.2012 року зареєструвала своє право власності на 1/1 частку житлового будинку з надвірними спорудами за адресою АДРЕСА_2 ( виділ з адреси АДРЕСА_1 ) .

Згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.06.2021 року, житловий будинок АДРЕСА_2 належить на праві власності ОСОБА_2 в порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Так в силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так статтею 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Частинами першою, другою статті 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України та означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Згідно з ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю, що, по суті, є правом двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього, він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до положень ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Матеріали справи містять докази на підтвердження викладених в позовній заяві обставин, а саме, про те, що фактично право спільної часткової власності позивачки та правопопередника відповідачки припинилося в 2009 році при укладенні вказаного договору дарування, в якому чітко зазначено в натурі складові частки у нерухомому майні, що відчужується на користь позивача , т а в подальшому в 2012 році- при виділенні частки ОСОБА_3 , правонаступником якої є відповідачка по справі, у спільній частковій власності в окремий об`єкт нерухомого мйана з часткою 1/1.

Встановивши дані обставини, а аткож враховуючи визнання відповідачем позову в повному обсязі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими підлягають задоволенню в повному обсязі.

При цьому суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір сплачено при поданні позову.

Керуючись ст. ст. 15, 317, 319, 321, 348, 355, 356, 357, 358, 364 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення спільної часткової власності та визнання права власності, - задовольнити.

Припинити право спільної часткової власності ОСОБА_1 на 41/100 часток на домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок літера А з господарськими будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Гуденко О.А.