Справа № 524/8967/21
Провадження №2/524/474/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.02.2022 року Автозаводський районний суд м. Кременчука в складі:

головуючого судді - Предоляк О.С.,

при секретарі судового засідання - Лапік К.В.,

за участю представника позивача ОСОБА_1 , представника третьої особи Риля В.Є.,

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Кременчуці цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «МЖК «Житлобуд», Товариство з обмеженою відповідальністю «Наукова виробнича інноваційна фірма «ВіЛП», ОСОБА_3 ,про визнання права на майнові права в порядку спадкування на квартиру та гараж,

В С Т А Н О В И В

У вересні 2021 року представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Зубицька Л.М. звернулась до суду з позовом до Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, в якому просить визнати за позивачем право власності на майнові права в порядку спадкування за заповітом на трикімнатну квартиру, проектний номер квартири АДРЕСА_1 ; визнати за позивачем право власності на майнові права в порядку спадкування за заповітом на гараж, проектний номер гаража № НОМЕР_1 , проектною площею 21,70 кв.м., розташований у багатоквартирному житловому будинку по АДРЕСА_2 .

В обґрунтування позову зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла матір позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 . Остання заповіла все належне їй майно позивачу, в тому числі майнові права на трикімнатну квартиру проектний номер квартири АДРЕСА_3 та гараж, проектний номер гаража АДРЕСА_4 . Право власності ОСОБА_4 на майнові права відносно вищезазначених об`єктів підтверджується договорами купівлі-продажу майнових прав та судовим рішенням про визнання за ОСОБА_4 майнових прав на вказані об`єкти. За життя ОСОБА_4 не реалізувала рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 03.07.2019 року та не зареєструвала право власності на майнові права у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

23.12.2020 року ОСОБА_2 звернувся до приватного нотаріуса Доценка А.М. з заявою про відкриття спадщини, за рузультатами якої відкрита спадкова справа. Проте, постановою приватного нотаріуса Кременчуцького міського нотаріального округу Доценка А.М. від 23.07.2021 року, позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на майнові права, оскільки відсутні документи, що дають змогу встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження.

Вважає, що позивач має всі законні права отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом на майнові права на об`єкти нерухомості, та враховуючи, що ОСОБА_2 є єдиним спадкоємцем померлої, належним відповідачем є Кременчуцька міська рада Кременчуцького району Полтавської області.

Ухвалою суду від 01.10.2021 року відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження.

Відповідно до ч.3 ст. 53 ЦПК України судом залучено до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ТОВ «МЖК «Житлобуд», ТОВ «Наукова виробнича інноваційна фірма «ВіЛП», ОСОБА_3

17.02.2021 року представником відповідача Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області подано письмові пояснення. Зазначає, що в провадженні Автозаводського районного суду м. Кременчука знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_4 до ТОВ «Науково-виробнича інноваційна фірма «ВІЛП», ТОВ «МЖК «Житлобуд» про зобов`язання виконати умови договорів. Ухвалою суду від 26.07.2021 року провадження у справі зупинено у зв`язку зі смертю ОСОБА_4

29.11.2021 року представником ТОВ «МЖК «Житлобуд» подано відзив на позову заяву, у якому просять відмовити у задоволенні позову. Зазначає, що майнове право очікування, є обмеженим речовим правом, а тому його не можна захистити за допомогою такого способу захисту, як визнання права власності на нього. Таким чином, обрання позивачем неналежного способу захисту є підставою для відмови в позові.

10.01.2022 року представником позивача ОСОБА_2 - адвокатом Зубицькою Л.М. подано письмові пояснення на відзив ТОВ «МЖК «Житлобуд». Зазначає, що предметом позовних вимог у даній справі є визнання права власності в порядку спадкування за заповітом на майнові права, які були визнані за спадкодавцем рішенням суду. Спосіб захисту майнових прав передбачений ст. 16 ЦК України та узгоджується зі змістом ст.ст. 177 та 1218 ЦК України, відповідно до яких майнові права входять до складу спадщини.

Ухвалою суду від 10.01.2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Зубицька Л.М.позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить задовольнити з підстав, викладених у позові.

Представник третьої особи ТОВ «МЖК «Житлобуд» - Риль В.Є.просить у задоволенні позову відмовити з підстав викладених у відзиві.

Представник відповідача Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області у судове засідання не з`явився, просять розглянути справу без їх участі.

Представник третьої особи ТОВ «Наукова виробнича інноваційна фірма «ВіЛП», третя особа ОСОБА_3 у судове засідання не з`явились.

Вислухавши пояснення представників позивача, третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що 12 червня 2012 року між ОСОБА_4 та ТОВ «МЖК «Житлобуд» укладено договір купівлі-продажу майнових прав за № 12/06-1.

Предметом даного договору є придбання покупцем ОСОБА_4 майнових прав на квартиру у багатоквартирному житловому будинку з вбудовано-прибудованими офісними приміщеннями, що розташований за будівельною адресою: АДРЕСА_5 , характеристика якої встановлена у специфікації - додатку № 1 до даного договору. Продавцем майнових прав та Забудовником за даним договором вказано відповідно ТОВ «МЖК «Житлобуд» і ТОВ «Наукова виробнича інноваційна фірма «ВіЛП».

Цього ж дня, 12 червня 2012 року, між ОСОБА_4 та ТОВ «МЖК «Житлобуд» укладено договір купівлі-продажу майнових прав за № 12/06-2.

Предметом даного договору є придбання покупцем ОСОБА_4 майнових прав на гараж за будівельною адресою: АДРЕСА_5 , детальна характеристика якого встановлена у специфікації - додатку № 1 до даного договору. Продавцем майнових прав та Забудовником за даним договором вказано відповідно ТОВ «МЖК «Житлобуд» і ТОВ «Наукова виробнича інноваційна фірма «ВіЛП».

Рішенням Автозаводського районного суду м.Кременчука від 03.07.2019 року визнано за ОСОБА_4 майнові права на: - трикімнатну квартиру АДРЕСА_6 , згідно Договору № 12/06-1, укладеного 12 червня 2012 року між ТОВ «МЖК «Житлобуд» та ОСОБА_4 ; - на гараж № НОМЕР_1 , загальною площею 21,70 кв.м. у багатоквартирному житловому будинку з вбудовано-прибудованими офісними приміщеннями за будівельною адресою: АДРЕСА_7 , згідно Договору № 12/06-2, укладеного 12 червня 2012 року між ТОВ «МЖК «Житлобуд» та ОСОБА_4 . Стягнуто з ТОВ «МЖК «Житлобуд» та ТОВ «Наукова виробнича інноваційна фірма «ВіЛП» на користь держави судовий збір у розмірі по 4846,22 грн. з кожного.

Вказаним рішенням, крім іншого, встановлено, що за заявою відповідача ТОВ «Наукова виробнича інноваційна фірма «ВіЛП», замовнику будівництва, тобто ТОВ «Наукова виробнича інноваційна фірма «ВіЛП», ДАБК України засвідчила відповідність закінченого будівництвом об`єкта: багатоквартирного житлового будинку з дитячим кафе та гаражами на першому поверсі по АДРЕСА_7 , як нового будівництва, проектній документації та підтвердила його готовність до експлуатації.

Також, за заявою відповідача ТОВ «Наукова виробнича інноваційна фірма «ВіЛП», на підставі розпорядження Кременчуцького міського Голови від 04 квітня 2018 року за № 108-Р вказаному об`єкту було присвоєно поштову адресою: АДРЕСА_2 та видано Свідоцтво про поштову адресу. ТОВ «МЖК «Житлобуд», як генеральний підрядник, та ТОВ «Наукова виробнича інноваційна фірма «ВіЛП», як замовник будівництва, відмовилися від складання Акту приймання-передачі майнових прав та передачі позивачеві, як покупцеві, майнових прав на приміщення квартири за будівельним номером АДРЕСА_3 на 8-у поверсі будинку та гаражу. При цьому, в судовому засіданні 02 липня 2019 року представник відповідачів передав представнику позивача два примірника Акту приймання-передачі майнових прав щодо лише квартири, датованих 12 червня 2012 року.

ОСОБА_4 заповіла все належне їй майно позивачу ОСОБА_2 , в тому числі, майнові права на трикімнатну квартиру проектний номер квартири АДРЕСА_1 та гараж, проектний номер гаража № НОМЕР_1 , проектною площею 21,70 кв.м., що розташований у багатоквартирному житловому будинку з дитячим кафе та гаражами на першому поверсі по АДРЕСА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла.

Після смерті матері, ОСОБА_2 звернувся до приватного нотаріуса Доценко А.М. з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

Постановою приватного нотаріуса Кременчуцького міського нотаріального округу Доценка А.М. від 23.07.2021 року відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на майнові права на трикімнатну квартиру АДРЕСА_8 та на майнові права на гараж № НОМЕР_1 на першому поверсі секція 1 в будинку АДРЕСА_2 , після смерті ОСОБА_4 .

Підставою для відмови у постанові вказано відсутність документів, що дають змогу встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження та зазначено, що єдиним документом, що може засвідчувати факт існування об`єкту нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатами його технічної інвентаризації.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом прав, свобод чи інтересів.

У статті 3 ЦК України зазначені загальні засади цивільного законодавства, якими є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність.

Також у вказаному нормативному акті передбачено підстави виникнення цивільних прав та обов`язків. Зокрема, у статті 11 вказано, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події.

У загальних положеннях про зобов`язання передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (стаття 509 ЦК України).

Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Також наголошено про необхідність виконання зобов`язання належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

У частині першій статті 527 ЦК України передбачено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно зі статтею 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За положеннями статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За змістом статей 655, 656 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав.

Відповідно до статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

У частині першій статті 179 ЦК України надано визначення речі як предмета матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.

Зазначено про їх поділ на нерухомі та рухомі (стаття 181 ЦК України) і що до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Також у статті 182 цього Кодексу передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Стаття 190 ЦК України визначає майно особливим об`єктом, яким вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Окремо вказано, що майнові права є неспоживчою річчю та визнаються речовими правами.

З аналізу вказаних норм можна зробити висновок, що у ЦК України визначення майнового права відсутнє, оскільки у статті 190 ЦК України міститься вказівка лише про те, що майнові права є неспоживчою річчю і визнаються речовими правами. При цьому не викликає сумніву, що майнові права є об`єктом цивільних правовідносин.

Майновими правами визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги (абзац третій частини другої статті 3 Закону України від 12 липня 2001 року № 2658-ІІІ «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність»).

У теорії цивілістики під майновими правами розуміється: 1) у широкому значенні речового права суб`єктивне цивільне право як таке, що стосується майнових цінностей і має грошову оцінку, наприклад, право власності на похідні права, зобов`язальні права (права з договорів, що укладаються з приводу передання майна у власність або користування), майнові права інтелектуальної власності, корпоративні права, тощо; 2) у вузькому значенні - як суб`єктивне право, яке здатне бути самостійним об`єктом обороту; тобто у разі передання майнового права набувач отримує його як можливість претендування на майно або вчинення власних дій відносно майна.

Крім того, вказане питання було предметом дослідження як у рішеннях ЄСПЛ, так і Верховного Суду України та Верховного Суду.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися «правом власності», а відтак і «майном» (пункт 98 рішення ЄСПЛ щодо прийнятності заяви у справі «Броньовські проти Польщі», заява № 31443/96; пункт 22 рішення ЄСПЛ від 10 березня 2011 року у справі «Сук проти України», заява № 10972/05; пункт 74 рішення ЄСПЛ «Фон Мальтцан та інші проти Німеччини» від 02 березня 2005 року, заяви № 71916/01, 71917/01 та 10260/02).

У контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції об`єктами права власності можуть бути, у тому числі, «легітимні очікування» та «майнові права» (рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1991 року у справі «Пайн Велі Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії», заява № 12742/87; ухвала ЄСПЛ від 13 грудня 1984 року щодо прийнятності заяви S. v. the United Kingdom, № 10741/84).

Відповідно до пунктів 21, 24 рішення від 01 червня 2006 року у справі «Федоренко проти України» (№ 25921/02) ЄСПЛ вказав, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована ЄСПЛ і в справі «Стреч проти Сполучного Королівства», заява № 44277/98).

В іншій справі «Н.К.М. проти Угорщини» (NKM v. Hungary, скарга № 66529/11) у рішенні від 14 травня 2013 року ЄСПЛ зазначив, що «правомірні очікування» підлягають захисту як власне майно і майнові права.

У постанові від 30 січня 2013 року № 6-168цс12 Верховний Суд України визначив майнове право як «право очікування», яке є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав.

Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений деякими, але не всіма правами власника майна, і яке свідчить про правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно або інше речове право на певне майно в майбутньому.

Визначення майнового права як права очікування та повноваження власника таких прав надано у висновках Верховного Суду України, викладених у постановах від 30 січня 2013 року у справі № 6-168цс12, від 15 травня 2013 року у справі № 6-36цс13, від 04 вересня 2013 року у справі № 6-51цс13, від 24 червня 2015 року у справі № 6-318цс15, від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1920цс15, від 18 листопада 2015 року у справі № 6-1858цс15, від 02 грудня 2015 року у справах № 6-1502цс15 та № 6-1732цс15, від 10 лютого 2016 року у справі № 6-2124цс15, від 16 березня 2016 року у справі № 6-290цс16, від 23 березня 2016 року у справі № 6-289цс16, від 30 березня 2016 року у справах № 6-3129цс15 та № 6-265цс16, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2994цс15, від 25 травня 2016 року у справі № 6-503цс16, від 07 грудня 2016 року у справі № 6-1111цс16.

Вказане свідчить про те, що громадяни мають бути впевненими у своїх законних очікуваннях, а також у тому, що набуте ними на законних підставах право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано.

Частиною першою статті 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

У частині другій статті 331 ЦК України чітко вказано, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Статтею 2 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV) визначено, що державна реєстрація прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі: рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно (пункт 9 частини першої статті 27 цього Закону).

Реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17).

Також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16 та від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 зроблено висновок про те, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності немає. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права.

Відповідно до частини п`ятої статті 7 та статті 4 Закону України від 18 вересня 1991 року № 1560-ХІІ «Про інвестиційну діяльність» інвестор має право володіти, користуватися і розпоряджатися об`єктом і результатом інвестицій (об`єктами інвестиційної діяльності може бути будь-яке майно, а також майнові права).

У статті 2 Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» вказано, що об`єкт інвестування - квартира або приміщення соціально-побутового призначення (вбудовані в житлові будинки або окремо розташовані нежитлові приміщення, гаражний бокс, машиномісце тощо) в об`єкті будівництва, яке після завершення будівництва стає окремим майном.

Тобто після завершення будівництва та здачі будинку в експлуатацію квартира як окремий об`єкт цивільних правовідносин ще не існує і набуває юридично статусу об`єкта цивільних правовідносин лише після державної реєстрації, здійсненої відповідно до чинного законодавства.

Для проведення державної реєстрації прав з видачею свідоцтва на новозбудований об`єкт нерухомого майна, будівництво якого здійснювалося із залученням коштів фізичних та юридичних осіб, заявник, зокрема, подає: документ, що підтверджує набуття у власність особою закріпленого за нею об`єкта будівництва, передбачений законодавством (інвестиційний договір, договір про пайову участь, договір купівлі-продажу майнових прав тощо) (у разі придбання майнових прав на об`єкт нерухомості документом, що підтверджує набуття у власність закріпленого за особою об`єкта будівництва, є договір купівлі-продажу майнових прав); довідку (виписку) із переліку осіб, які брали участь в інвестуванні (фінансуванні) об`єкта будівництва та за якими здійснюється державна реєстрація прав, видану особою, що залучала кошти фізичних та юридичних осіб (замовником будівництва), про участь заінтересованої особи в інвестуванні (фінансуванні) об`єкта будівництва (у тому числі шляхом купівлі-продажу майнових прав); технічний паспорт на об`єкт інвестування (квартира, житлове, нежитлове приміщення тощо); завірені особою, що залучала кошти фізичних та юридичних осіб (замовником будівництва), копії (крім випадків подання оригіналів таких документів особою, що залучала кошти фізичних та юридичних осіб (замовником будівництва): документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на земельну ділянку (крім випадків реконструкції об`єктів нерухомого майна без зміни зовнішніх геометричних розмірів їх фундаментів у плані); документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення права власності на об`єкт нерухомого майна до проведення його реконструкції (у разі проведення реконструкції об`єкта нерухомого майна); документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта; документа, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси (крім випадку, коли в результаті реконструкції об`єкта нерухомого майна його адреса не змінилася) (пункт 50 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868).

У пункті 78 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, встановлено, що для державної реєстрації права власності на окреме індивідуально визначене нерухоме майно (квартира, житлове, нежитлове приміщення тощо), розміщене в об`єкті нерухомого майна, будівництво якого здійснювалося із залученням коштів фізичних та юридичних осіб, власником такого майна подаються: документ, що підтверджує набуття у власність особою закріпленого за особою об`єкта інвестування, передбачений законодавством (інвестиційний договір, договір про пайову участь, договір купівлі-продажу майнових прав тощо); технічний паспорт на окреме індивідуально визначене нерухоме майно (квартира, житлове, нежитлове приміщення тощо).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 (провадження № 14-8цс21) вказано, що нормами законодавства встановлено первинний спосіб набуття права власності на річ, на яку раніше не було і не могло бути встановлене право власності інших осіб. Саме інвестор як особа, за кошти якої і на підставі договору з яким був споруджений об`єкт інвестування, є особою, якою набувається первісне право власності на новостворений об`єкт інвестування. Інвестор після виконання умов інвестування набуває майнові права (тотожні праву власності) на цей об`єкт і після завершення будівництва об`єкта нерухомості набуває права власності на об`єкт інвестування як первісний власник шляхом проведення державної реєстрації речових прав на зазначений об`єкт за собою (пункти 92, 93, 95 постанови).

При розгляді справи суд керується тим, що, укладаючи договір купівлі-продажу майнових прав на новозбудоване майно, покупець отримує речове право, яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно в майбутньому.

Право власності на нерухоме майно виникає з моменту прийняття його в експлуатацію, якщо таке передбачено законом чи договором, а повноцінним об`єктом у розумінні ЦК України такий об`єкт стає після його державної реєстрації, оскільки жодних виключень щодо необхідності державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухомі речі, як передбачено в частині першій статті 182 та частині другій статті 331 ЦК України для новоствореної речі, якою є квартира в новозбудованому будинку, цивільне законодавство не містить.

Захист прав на новостворене майно, прийняте в експлуатацію, в разі невизнання відповідачем прав позивача на спірне майно здійснюється в порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, то захист здійснюється на загальних засадах цивільного законодавства.

Відповідно до частин першої та другої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Застосування будь-якого способу захисту цивільного права має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим, а саме: повинно реально відновлювати наявне порушене, оспорене або невизнане право, такий спосіб має відповідати характеру правопорушення та цілям судочинства та не може суперечити принципу верховенства права.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Такий правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 02 липня 2019 року у справі № 48/340, від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18.

Визнання права як універсальний спосіб захисту абсолютних та виключних прав і охоронюваних законом інтересів передбачене у статті 16 ЦК України.

У статті 392 ЦК України вказано, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Зі змісту статті 392 ЦК України вбачається, що вона містить дві диспозиції, за яких власник майна може звернутися з позовом про визнання права власності: 1) якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою; 2) у разі втрати власником документа, який засвідчує право власності.

Суб`єктом вимог про визнання права власності може бкти будь-яка особа, яка вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів у третіх осіб або претензіями третіх осіб чи необхідністю отримати правовстановлюючі документи.

Позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правовстановлюючих документів. Позивачем у позові про визнання права власності може бути будь-який учасник цивільних відносин, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб. Відповідачем у позові про визнання права власності виступає будь-яка особа, яка сумнівається в належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності володіння, користування і розпорядження таким майном, або має власний інтерес у межах існуючих правовідносин.

Спосіб захисту, передбачений статтею 392 ЦК України є різновидом загального способу захисту - визнання права, а тому його може бути використано в зобов`язальних відносинах за відсутності іншого, окрім судового, шляху відновлення порушеного права.

Тобто зазначений спосіб захисту як різновид загального способу захисту - визнання права може бути використаний не тільки в речово-правових відносинах, але й у зобов`язально-правових, так як сам по собі факт перебування осіб у тих чи інших відносинах, у тому числі договірних, не може перешкоджати застосуванню до цих відносин норм інститутів загальної частини цивільного права.

Способи захисту права, обрані позивачем та застосовані судом, повинні найбільш ефективно поновлювати порушені права, а специфіка інвестування в об`єкти будівництва та визначення новоствореного майна як об`єкта захисту права, відмінного від майнових прав на етапі укладення договорів про інвестування в будівництво, які мають різні назви, повинні тлумачитися на користь тієї особи, права якої порушено.

Практика визнання права власності на об`єкти нерухомості, розміщені у введених в експлуатацію будинках та спорудах, з огляду на відсутність у позивачів можливості оформити право власності в позасудовому порядку як ефективного способу захисту порушених прав підтримується й Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 27 лютого 2019 року у справі № 761/32696/13-ц (провадження № 14-606цс18), від 03 квітня 2019 року у справі № 1609/6643/12 (провадження № 14-107цс19), від 15 травня 2019 року у справі № 522/102/13-ц (провадження № 14-38цс19), від 29 травня 2019 року у справі № 1609/6645/12 (провадження № 14-220цс19), від 26 червня 2019 року у справі № 761/3428/15-ц (провадження № 14-268цс19).

Отже, у випадку оспорювання чи невизнання за інвестором, який виконав умови договору інвестування, первісного права власності на новостворений об`єкт інвестування, введений в експлуатацію, ефективним способом захисту такого права є визнання права власності на підставі статті 392 ЦК України.

Аналогічна позиція міститься в Постанові Верховного Суду від 14 грудня 2021 року (справа № 344/16879/15-ц, провадження № 14-31цс20).

Визнання право власності на майнові права в порядку спадкування за заповітом у вказаній ситуації не буде належним способом захисту порушених, невизнаних чи оспорюваних прав позивача.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тому суд повинен відмовляти у задоволенні позовної вимоги, яка не відповідає ефективному способу захисту права чи інтересу (п. 57 постанови від 5 червня 2018 р. у справі № 338/180/175, п. п. 72-76 постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 р. у справі № 488/5027/14-ц6).

Також, Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанова від 22 вересня 2020 р. у справі № 910/3009/18).

Судом встановлено, що будівництво багатоквартирного житлового будинку за будівельною адресою АДРЕСА_7 (а після зміни поштової адреси іменується як АДРЕСА_2 ) завершено.

Слушними є доводи представника позивача, що після смерті матері ОСОБА_4 - ОСОБА_2 набув прав інвестора на майнові права на трикімнатну квартиру, проектний номер квартири АДРЕСА_1 та на гараж, проектний номер гаража № НОМЕР_1 , проектною площею 21,70 кв.м., розташований у багатоквартирному житловому будинку по АДРЕСА_2 , що підтверджується заповітом від 16.01.2020 року, рішенням Автозаводського районного суду м.Кременчука від 03.07.2019 року, яким визнано за ОСОБА_4 право власності на вказані майнові права, договорами купівлі-продажу майнових прав № 12/06-1 та № 12/06-2 щодо купівлі майнових прав на вищевказані об`єкти.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2021 року (справа № 344/16879/15-ц, провадження № 14-31цс20), положення статті 392 ЦК України підлягають застосуванню до правовідносин, що виникли між особою, яка відчужила майнові права на квартиру в багатоквартирній новобудові (Сторона 1) та особою, яка такі права придбала (Сторона 2) у випадку, коли об`єкт будівництва (багатоквартирна новобудова) зданий в експлуатацію, проте Сторона 1 не виконує умови зазначеного договору з передачі Стороні 2 усіх необхідних документів для оформлення права власності на квартиру, вартість якої Сторона 2 сплатила в повному обсязі, та не визнає права Сторони 2 на цю збудовану квартиру.

Визнання права власності є ефективним і належним способом захисту прав сторони - покупця, який за договором купівлі-продажу майнових прав повністю сплатив узгоджену в договорі грошову суму, проте не може реалізувати свої права внаслідок недобросовісної поведінки продавця після введення будинку в експлуатацію, який не визнає права покупця на цю збудовану квартиру.

Ураховуючи особливість перетворення права на майнові права у право на новостворений об`єкт нерухомого майна, саме інвестор є першим власником за договором купівлі-продажу майнових прав на певне нерухоме майно, яке фактично існує, однак набуває формальних ознак об`єкта цивільних прав лише після його державної реєстрації. Вказане узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 (провадження № 14-8цс21).

З огляду на викладене Кременчуцька міська рада Кременчуцького району Полтавської області не є належним відповідачем у справі, оскільки належним відповідачем у таких спорах є забудовник.

Підставою для відмови приватним нотаріусомКременчуцького міського нотаріального округу Доценком А.М. у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на майнові права, слугувала відсутність технічної документації на нерухоме майно.

У провадженні Автозаводського районного суду м.Кременчука перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_4 до ТОВ «Науково-виробнича інноваційна фірма «ВІЛП», ТОВ «МЖК «Житлобуд» про зобов`язання виконати умови договорів купівлі-продажу майнових прав № 12/06-1 та № 12/06-2, що свідчить про існування спору між інвестором та забудовником.

Рішення Автозаводського районного суду м.Кременчука від 03.07.2019 року, яким визнано за ОСОБА_4 майнові права на трикімнатну квартиру АДРЕСА_3 та на гараж № НОМЕР_1 не призвело до реального захисту прав інвестора, оскільки право власності на вищезазначені об`єкти зареєстровано не було.

Таким чином, визнання права на майнові права за спадкоємцем ОСОБА_4 - ОСОБА_2 не призведе до реального захисту прав позивача.

Враховуючи вищевикладене, те що, ОСОБА_2 успадкував об`єкти інвестування - майнові права, підстави для відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, подання позову до неналежного відповідача та звернення до суду з неефективним способом захисту, є підставою для відмови позивачу в задоволенні позову.

Оскільки у задоволенні позову відмовлено, судові витрати зі сплати судового збору та витрат на професійну правничу допомогу покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 12, 81, 263-265 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «МЖК «Житлобуд», Товариство з обмеженою відповідальністю «Наукова виробнича інноваційна фірма «ВіЛП», ОСОБА_3 ,про визнання права на майнові права в порядку спадкування на квартиру та гараж - відмовити.

Судові витрати віднести на рахунок позивача.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Полтавського апеляційного суду шляхом подання в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення суду апеляційної скарги.

Оскільки в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.С. Предоляк