Номер провадження: 22-ц/813/5570/22
Справа № 522/439/20
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Дришлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.12.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Драгомерецького М.М., Громіка Р.Д.,

при секретарі судового засідання Нечитайло А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі в режимі відеоконференції справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 листопада 2021 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю, -

ВСТАНОВИВ:

10 січня 2020 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , в якому позивач просив визнати факт того, що з 13 лютого 1990 року по 28 лютого 2003 року він разом із відповідачкою були однією сім`єю, проживали разом та вели спільне господарство, виконували обов`язки батьків з виховання своїх дітей. Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 29 липня 1982 року в Одеському палаці одруження був зареєстрований шлюб між ним та ОСОБА_3 , про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис за номером 1398 та видано свідоцтво серії НОМЕР_1 . Після одруження ОСОБА_3 змінила прізвище на ОСОБА_4 . Позивач вказував, що його дружина проживала разом із матір`ю ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 . Після завершення військової служби в Афганістані (вересень 1982 року листопад 1984 року) позивача направили до м. Миколаєва у військову учбову частину та в 1985 році його дружина, виписавшись із квартири у м. Одесі, переїхала до нього в м. Миколаїв. Власного житла вони не мали, а тому постійно його орендували та змінювали декілька квартир на рік. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_6 та в 1987 році дружина вирішила прописати сина у квартирі своєї матері, оскільки власного житла вони не мали. У 1989 році позивачу виділили службове житло за адресою: АДРЕСА_2 . Після декретної відпустки по догляду за дитиною відповідачка влаштувалася працювати музичним працівником до відомчого гарнізонного дитячого садку № НОМЕР_2 , куди був влаштований і син сторін. 13 лютого 1990 року сторони розірвали шлюб та відповідачка зареєструвала своє місце проживання у квартирі матері. Проте, як зазначив позивач, сторони продовжували проживати разом однією сім`єю у м. Миколаєві у квартирі позивача, разом працювати, вести сімейні справи та виховувати сина. У квітні 1990 року позивача терміново відправили по службі до Німеччини та відповідачка, як дружина офіцера, отримала закордонний паспорт та переїхала разом із позивачем та сином до Німеччини. ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Постдамі у них народилася донька ОСОБА_7 . За проханням дружини позивач влаштував її працювати до гарнізонної середньої школи №9 вчителем музики. У червні 1992 року військову частину позивача вивели із Німеччини до СНД, та з Німеччини вся родина позивача прибула до м. Чайковський. У серпні 1992 року позивача відкомандирували для подальшого проходження військової служби в Україну та вони повернулись до м. Миколаєва, де позивач мав квартиру. Зазначив, що з серпня 1993 року травень 1999 року їх син навчався у гімназії № НОМЕР_3 у м. Миколаєві, донька була влаштована до відомчого гарнізонного дитячого садочку №141. У 1998 році донька пішла у перший клас гімназії № НОМЕР_3 у м. Миколаєві, жили разом як чоловік і дружина. Зазначив, що у 1996 році він почав займатись підприємницькою діяльністю, щоб забезпечити сім`ю . У 1997 році він придбав частину комунальної квартири за адресою АДРЕСА_3 , куди в 1999 році перевіз всю сім`ю. Діти були влаштовані до навчальних закладів у м. Одесі, а він із дружиною ( ОСОБА_3 ) стали працювати на промтоварному ринку «7 км», де сумісно заробляли кошти на утримання сім`ї, на відпочинок та подорожі, на придбання предметів побутового вжитку, покупку нерухомості, земельних ділянок та на ремонт у квартирах. Зазначив, що до 2001 року проживали всі разом однією сім`єю в квартирі за адресою АДРЕСА_1 , яка в 1998 році була приватизована і належала у рівних частках ОСОБА_8 та сину ОСОБА_9 .. У 2000 році всі разом зустрічали Новий рік у Єгипті. У 2001 році позивач придбав другу частину квартири за адресою АДРЕСА_3 , наступного року (2002 року) зробили там ремонт та всією родиною переїхали в дану квартиру. У цьому ж році вони придбали ще одну квартиру АДРЕСА_4 в даному будинку. У подальшому, 28.02.2003 року, вони (позивач та ОСОБА_3 ) знову зареєстрували шлюб та відповідачка знову взяла прізвище ОСОБА_4 . Між тим, посилався на те, що не зважаючи на те, що з 13.02.1990 року до 28.02.2003 року офіційно шлюб між ними не був зареєстрований, вони проживали разом однією сім`єю, мали спільний побут та вели спільне господарство, виховували разом спільних дітей (т. 1, а.с. 1-50).
17 листопада 2021 року рішенням Приморського районного суду м. Одеси у задоволенні позовних вимог вирішено відмовити (т . 1, а.с. 203-210).
17 грудня 2021 року канцелярією Приморського районного суду м. Одеси було зареєстровано апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якій останній просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначив, що оскільки свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_4 було видано 20 листопада 2002 року з відповідною датою документу 20 листопада 2002 року, то датою розірвання шлюбу фактично потрібно вважати 20 листопада 2002 року. Однак, судом першої інстанції зазначений факт не було взято до уваги та в результаті ухвалено рішення без повного та всебічного з`ясування всіх обставин справи, що в свою чергу призвело до необґрунтованої відмови в задоволенні заявлених позовних вимог (т. 1, а.с. 212-221).
Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

29 листопада 2022 року до Одеського апеляційного суду надійшли пояснення від представника ОСОБА_2 адвоката Досковського Віталія Геннадійовича, в яких представник відповідача просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 листопада 2021 року без змін.

З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 14, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці та тимчасово відряджені до Одеського апеляційного суду), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило затягування розгляду справи по незалежним від суду причинам.

Ухвалами Одеського апеляційного суду від 29 листопада 2022 року задоволено клопотання ОСОБА_1 та представника ОСОБА_2 адвоката Досковського Віталія Геннадійовича, вирішено провести судове засідання, призначене на 01 грудня 2022 року в режимі відеоконференції за допомогою програмного забезпечення «ВКЗ» (за посиланням на офіційному веб-порталі судової влади України vkz.court.gov.ua) та доручено Київському районному суду м. Одеси забезпечити проведення відеоконференції з Одеським апеляційним судом.
В судовому засіданні 01 грудня 2022 року, що проводилося в режимі відеоконференції, представник відповідача адвокат Досковський В.Г. просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. Апелянт ОСОБА_1 , який брав участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції через Київський районний суд м. Одеси, не зміг під`єднатися до відеоконференції. ОСОБА_2 участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції не брала, про час та порядок проведення судового засідання повідомлена належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача та дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_10 у період з 13.02.1990 року по 28.02.2003 рік не може бути задоволена з огляду на те, що у вказаний період держава відповідно до вимог чинного на той час Кодексу про шлюб та сім`ю України визнавала лише шлюб зареєстрований у встановленому законом порядку, в органах реєстрації цивільного стану (т. 1, а.с. 209).
Апеляційний суд, відхиляючи апеляційну скаргу, вважає за потрібне зазначити наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Обставини справи та оцінка апеляційного суду.
З матеріалів справи вбачається, що 29 липня 1982 року в Одеському палаці одруження був зареєстрований шлюб між позивачем, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис за номером 1398 та видано свідоцтво серії НОМЕР_1 . Після одруження відповідачка ОСОБА_3 змінила прізвище на ОСОБА_4 (т. 1, а.с. 6).
13 лютого 1990 року шлюб між сторонами було розірвано, про що зроблено актовий запис за №191 та відділом реєстрації актів громадянського стану Київського районного управління юстиції м. Одеси видано свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_5 від 20.11.2020 року (т. 1, а.с. 7).
Сторони по справі є батьками ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (місце народження місто Миколаїв), та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (місце народження місто Потсдам, Німеччина) (т. 1, а.с. 14).
Повторно шлюб між сторонами було зареєстровано 28 лютого 2003 року в Відділі реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції в м. Одесі, видано свідоцтво про шлюб серія НОМЕР_6 та зроблено актовий запис №138 (т. 1, а.с. 8).
Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 просив визнати факт того, що з 13 лютого 1990 року по 28 лютого 2003 року він разом із відповідачкою були однією сім`єю (т. 1, а.с. 4).

Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків.

Разом з тим, Сімейний Кодекс України набрав чинності з 1 січня 2004 року і законодавець не надав йому зворотної сили, а тому положення ст. 74 СК України можливо застосувати до правовідносин, що виникли після цієї дати. Виходячи з обставин справи, факт, який просив встановити позивач, став юридичним фактом, який породжує визначені юридичні наслідки, лише з 1 січня 2004 року. Оскільки позивач ОСОБА_1 просить встановити факт проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу до 1 січня 2004 року, а саме з 13 лютого 1990 року по 28 лютого 2003 року, то правила Сімейного Кодексу України на ці правовідносини не розповсюджуються, а положеннями Кодексу про шлюб та сім`ю України, котрий діяв на час виникнення правовідносин, не передбачав можливості визнання факту спільного проживання без реєстрації шлюбу. Кодекс про шлюб та сім`ю України містив імперативну норму про те, що права і обов`язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану ч. 2 ст. 13 КпШС.

Тобто, перебування у фактичних шлюбних відносинах за чинним на той час законодавством не створювало прав та обов`язків подружжя, а тому апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, вимога позивача про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період до 1 січня 2004 року задоволенню не підлягає, оскільки такий факт не підлягає встановленню.

При цьому, апеляційний суд вважає за потрібне зазначити, що Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija v. Spain, серія А, №303-А, параграфи 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. Більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Таким чином, оскільки доводи апеляційної скарги не спростували правильних висновків суду першої інстанції, апеляційний суд на підставі ст. 375 ЦПК України залишає без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції залишає без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня постановлення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький

Повний текст цієї постанови складено 12 грудня 2022 року.

Суддя Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк