Дата документу 16.11.2022 Справа № 331/1753/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 331/1753/19 Головуючий у 1 інстанції: Антоненко М.В.
Провадження № 22-ц/807/814/22 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

Гончар М.С

суддів: Кримської О.М.

при секретарі: Бєловій А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 02 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до держави Україна про відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівниками Олександрівського відділення поліції Дніпровського відділу поліції ГУНП в Запорізькій області,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до держави Україна в особі Олександрівського відділення поліції Дніпровського відділу поліції ГУНП в Запорізькій області та в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівниками Олександрівського відділення поліції Дніпровського відділу поліції ГУНП в Запорізькій області.

В обґрунтування уточнених позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що Олександрівське відділення поліції тривалий час, а саме, з 06 лютого 2019 року по 12 квітня 2019 року безпідставно і незаконно утримувало у себе автомобіль марки «HyundaiAvante», державний номер НОМЕР_1 , який належить їй на праві власності; свідоцтво про державну реєстрацію № НОМЕР_2 транспортного засобу «HyundaiAvante», державний номер НОМЕР_3 ; два набора ключів з брелоком сигналізації від автомобіля «HyundaiAvante», державний номер НОМЕР_3 . Вона неодноразово зверталась до Національної поліції України по телефону на номери 102 та НОМЕР_4 і просила повернути їй автомобіль, але після її дзвінків на вказані номери їй зателефонували з Олександрівського відділення поліції і сказали, що вона їх «дістала». Таке відношення працівників поліції є приниженням її гідності та честі.

17 лютого 2019 роки вона звернулась до начальника Олександрівського відділення поліції Мателеги В.В. із заявою, в якій просила повернути їй автомобіль марки «HyundaiAvante», державний номер НОМЕР_3 . Проте автомобіль, свідоцтво про державну реєстрацію транспортного засобу та два комплекту ключів з брелоком їй повернули лише 12 квітня 2019 року, що підтверджено її розпискою про отримання.

Вказувала, що весь цей час працівники поліції утримували автомобіль біля Олександрівського відділення поліції, під недобудованим приміщенням, де присутні іржаві металеві конструкції, з яких на автомобіль текла іржа, а також ними на кузов автомобіля була нанесена хімічна речовина, яка там знаходилися більше двох місяців. Внаслідок вказаних дій працівників поліції було пошкоджено лакофарбове покриття кузова автомобіля, яке потребує відновлення, що підтверджено фотокартками. Вважає, що працівникам поліції було відомо, що хімічні речовини, які вони використовували для проведення слідчих дій, можуть пошкодити автомобіль, але протягом двох місяців не прибрали їх з автомобілю, а також не повернули автомобіль їй.

Протиправними діями працівників Олександрівського відділення поліції було порушено її право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, яке захищено ст. 41 Конституції України та ст.1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Порушення її права володіти, користуватися і розпоряджатися автомобілем є втручанням органу державної влади в її особисте життя.

Вказаними неправомірними діями, які суперечать приписам ЗУ «Про Національну поліцію», їй спричинено моральні переживання, оскільки порушення її прав відбулось правоохоронним органом, який покликаний згідно вказаного закону забезпечувати охорону прав і свобод людини. Зважаючи на це, вона відчуває себе незахищеною у правовій держави, де державні органи свідомо порушують права людини.

Посилаючись на вказані обставини та приписи ст.ст. 2, 22, 23, 170, 1166, 1173, 1174 ЦК України, позивач просила суд відшкодувати їй моральну шкоду за рахунок коштів Державного бюджету України у розмірі 200 000 грн.

У клопотанні від 09.10.2020р. позивач ОСОБА_1 вилучила другий визначений нею в позовній заяві орган, який представляє інтереси держави у спірних правовідносинах, в особі Державної казначейської служби України, подавши одночасно уточнену позовну заяву ( а.с. 113, 115-118). Відтак, її остаточні позовні вимоги спрямовані до держави України про відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівниками Олександрівського відділення поліції Дніпровського відділу поліції ГУНП в Запорізькій області, у зв`язку із чим просила стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України, через Державну казначейську службу України, на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 200000 (двісті тисяч) грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 02 грудня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В скарзі позивач зазначила, що, відмовляючи їй у позові, суд першої інстанції виходив із того, що нею не доведено ані факту заподіяння їй моральної шкоди, ані розміру такої шкоди, але при цьому таких своїх висновків суд не вмотивував. Судом не було дотримано вимог щодо всебічності, повноти та об`активності з`ясування обставин у справі та оцінки зібраних доказів.

Також вказувала, що судом не були застосовані норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, зокрема, ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст.ст. 3, 41, 56 Конституції України, ст.. 1173, 1174 ЦК України, а лише міститься посилання на ст.. 1174 ЦК України. Натомість,

судом було застосовано статтю 1177 ЦК України, яка не регулює спірні правовідносини, оскільки позивач звернулась до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди, яка була завдана їй протиправними діями органу державної влади, зокрема, Олександрівським відділення поліції, а не кримінальним правопорушенням.

В порядку автоматизованого розподілу для апеляційного розгляду цієї справи було визначено колегію у складі суддів: головуючого судді Маловічко С.В., членів колегії суддів Гончар М.С., Подліянової Г.С. ( а.с. 173).

Ухвалою судді-доповідача Запорізького апеляційного суду від 05 січня 2022р. було витребувано справу із Жовтневого районного суду м. Запоріжжя ( а.с. 174-175), яка надійшла до апеляційного суду 10 січня 2022р. ( а.с. 176).

Ухвалами Запорізького апеляційного суду від 11 січня 2022р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та розгляд справи призначено у судовому засіданні на 30 березня 2022р. ( а.с. 177-178).

02 лютого 2022р. надійшов відзив на апеляційну скаргу від Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, у якому вказується, що Олександрівське відділення поліції Дніпровського відділу поліції ГУНП в Запорізькій області не є юридичною особою, тому не могло бути відповідачем за позовом ОСОБА_1 . Також зазначається, що відсутні підстави для задоволення позову, оскільки відсутні докази неправомірних дій посадових осіб ГУНП в Запорізькій області відносно позивача, останньою не підтверджено спричинення їй моральної шкоди, причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями працівників поліції. ГУНП вказує, що автомобіль не міг бути повернутий позивачу згідно з її заявою, оскільки матеріали кримінального провадження 13.02.2019р. були передані до Запорізької місцевої прокуратури, де перебували до 06.04.2019р., після чого відразу автомобіль був повернутий ОСОБА_1 . Крім того, у відзиві зазначається, що в якості відповідача у справі не було залучено Державну казначейську служби, що унеможливлює стягнення з бюджету будь-яких коштів. За наведеними доводами просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

У відповіді на відзив ОСОБА_1 вказувала, що відповідачем у справі нею визначена держава, а не Олександрівське відділення поліції, працівниками якого їй саме й завдано моральну шкоду; навела постанови Верховного Суду, у яких зазначається, що залучення казначейства в якості відповідача у справах про відшкодування моральної шкоди за кошти держави не є обов`язковим; вважала безпідставними доводи відзиву про недоведеність нею неправомірності в діях працівників поліції відносно неї як власника транспортного засобу, який безпідставно їй не повертався протягом двох місяців, та згодом був повернутий пошкодженим.

30 березня 2022р. судове засідання у цій справі не відбулось через введення в Україні воєнного стану та задля забезпечення безпеки суддів, працівників суду та учасників справи, розгляд справи відкладено без визначення наступної дати судового засідання.

В подальшому, з огляду на відсутність небезпечних умов у м. Запоріжжі справу призначено до розгляду на 22 червня 2022р.

20 червня 2022р. до апеляційного суду надійшла письмова заява ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи на іншу дату через призначену їй на день судового засідання хірургічну операцію, апеляційний розгляд просила не проводити за її відсутності (а.с. 209).

Врахувавши вказані обставини як поважні, колегія відклала розгляд справи на 10.08.2022р., але вказане судове засідання було відкладено у зв`язку з неявкою органу поліції на 31.08.2022р.

25 серпня 2022р. від ОСОБА_1 надійшла письмова заява про відвід судді Подліянової Г.С. на підставі п. 5 ч. 1 статті 36 ЦПК України у зв`язку із її участю у складі колегії в іншій цивільній справі, у якій винесено невмотивоване судове рішення про безпідставне залишення без задоволення заяви ОСОБА_1 про зміну способу виконання рішення, ухваленого на її користь.

Проте розпорядженням № 348 від 30.08.2022р. було призначено повторний автоматизований розподіл цієї цивільної справи у зв`язку з перебуванням судді Подліянової Г.С. у щорічній відпустці ( т. 2 а.с. 11).

Повторним автоматизованим розподілом суддю Подліяному Г.С. було замінено на суддю Кримську О.М. ( т. 2 а.с. 12).

Ухвалою Запорізького апеляційного суду у складі суддів Маловічко С.В., Гончар М.С., Кримської О.М. від 30 серпня 2022р. заяву ОСОБА_1 про відвід судді Подліяновної Г.С. визнано необгрунтованою, оскільки ця суддя вже виключена зі складу колегії, яка визначена для розгляду цієї справи, матеріали справи передані для вирішення питання про відвід іншому судді, який буде визначений в порядку автоматизованого розподілу.

Ухвалою судді Запорізького апеляційного суду Бєлки В.Ю. від 30.08.2022р. заяву ОСОБА_1 про відвід судді Подліянової Г.С. залишено без задоволення.

В судовому засіданні 31 серпня 2022р. справу було знято з апеляційного розгляду та повернуто до суду першої інстанції для усунення недоліків правильного зазначення відповідача у справі, оскільки позов ОСОБА_1 заявила до держави Україна, а судом про це не було зазначено у процесуальних ухвалах та рішенні.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 14 вересня 2022р. виправлено описку, допущену у вступній та резолютивній частинах ухвали Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 05.02.2021р. про призначення справи до розгляду, а також у вступній, мотивувальній та резолютивній частинах рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжі від 02.12.2021р., в частині зазначення відповідача: замість Олександрівське відділення поліції Дніпровського відділу поліції Головного управління поліції у Запорізькій області правильно вказано держава Україна.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 27 вересня 2022р. справу призначено до розгляду на 16 листопада 2022р.

В судове засідання 16 листопада 2022р. орган поліції участь свого представника не забезпечив, хоча був належним чином повідомлений, про що мається зворотне поштове повідомлення про вручення судової повістки 06.10.2022р.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 , яка підтримала свою апеляційну скаргу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню у зв`язку з наступним.

Суд зазначив, що ОСОБА_1 пов`язувала спричинення їй моральної шкоди з тим, що з 06 лютого 2019 року по 12 квітня 2019 року Олександрівське ВП ДВП ГУНП в Запорізькій області безпідставно і незаконно утримувало у себе автомобіль марки «HyundaiAvante», державний номер НОМЕР_1 , який належить їй на праві власності. Зокрема, цей автомобіль стояв біля вказаного відділення поліції, під недобудованим приміщенням, де присутні ржаві металеві конструкції, з яких на автомобіль текла іржа, внаслідок чого було пошкоджено лакофарбове покриття автомобілю. Також із тим, що працівниками поліції на кузов автомобілю була нанесена хімічна речовина, яка там знаходилась більше двох місяців, тому лакофарбове покриття потребує відновлення.

В ході розгляду справи судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником транспортного засобу «HyundaiAvante», державний номер НОМЕР_1 , що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію № НОМЕР_2 .

03.02.2019р. до Олександрівського ВП ДВП ГУНП в Запорізькій області надійшло

повідомлення про те, що 02.02.2019р. о 13.30 год. невстановлені особи заволоділи вказаним транспортним засобом, згідно з яким було порушено кримінальне провадження № 0000190.

Спираючись на відзив у цій справі, суд вказував, що ОСОБА_1 та її син ОСОБА_2 в межах цього кримінального провадження були допитані як потерпілі.

06.02.2019р. до Олександрівського ВП ДВП ГУНП в Запорізькій області надійшло повідомлення про те, що під автодромом у парку «Дубовий гай» виявлено автомобіль «HyundaiAvante», державний номер НОМЕР_1 , який був в ході проведення огляду місця події вилучений разом із одним комплектом ключів та свідоцтвом про його реєстрацію.

В подальшому, 08.02.2019р. слідчий Олександрівського ВП ДВП ГУНП в Запорізькій області звернувся з клопотанням про арешт вище переліченого майна, однак ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 11.02.2019р. у задоволенні клопотання відмовлено (справа № 331/617/19).

ОСОБА_1 звернулась із заявою від 17.02.2019р. до Олександрівського ВП ДВП ГУНП в Запорізькій області про повернення їй автомобілю.

Листом від 04.03.2019р. слідчий Олександрівського ВП Мушина О.Г. повідомила ОСОБА_1 , що кримінальне провадження відправлене до Запорізької прокуратури № 1 для визначення територіальної підсудності з посиланням на те, що злочин скоєно на території Вознесенівського району м. Запоріжжя.

Згідно супровідного листа за вих. № 1505/42/-/04-2019 від 13.02.2019р. та журналу вихідної кореспонденції № 299, матеріали кримінального провадження № 0000190 були передані до Запорізької місцевої прокуратури № 1.

18.02.2019р. прокурором Запорізької місцевої прокуратури Соловей Т.М. визначено територіальну підслідність кримінального провадження № 0000190 за Вознесенівським ВП ДВП ГУНП в Запорізькій області.

01.04.2019р. заяву ОСОБА_1 щодо повернення їй вилученого автомобілю із Запорізької місцевої прокуратури направлено начальнику СВ Вознесенівського ВП.

06.04.2019р. кримінальне провадження № 0000190 було прийнято слідчою Гуржевською Н.В., яка 12.04.2019р. передала автомобіль «HyundaiAvante», державний номер НОМЕР_1 , разом з ключами та свідоцтвом про реєстрацію

ОСОБА_1 , про що останньою було написано розписку.

Згідно з довідкою ст. слідчого СВ Вознесенівського ВП Гуржевської Н.В. слідство у кримінальному провадженні № 0000190 триває.

Встановивши вказані обставини у справі, суд зазначив, що ОСОБА_1 не надала суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що відносно неї відбулись будь-які протиправні дії з боку працівників поліції, зокрема, внаслідок яких було пошкоджено лакофарбове покриття кузова належного їй автомобілю, а тому суд розцінив такі твердження позивача голослівними. У підсумку оцінки зібраних у справі доказів суд дійшов висновку про недоведеність ані факту заподіяння позивачу моральної шкоди, ані її розміру.

Між тим, повністю погодитись із цими висновками колегія не може з огляду на такі обставини, встановлені в ході апеляційного розгляду.

Статтею 8 Загальної декларації прав людини (прийнята і проголошена резолюцією 217 А ( III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 р.) проголошено, що кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом.

Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року ЛзЗ-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до положень cтатті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

У статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.

Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

При цьому, з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173 та 1174 ЦК України, шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання вказаних рішень незаконними й їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними.

Виходячи із системного аналізу статей 23, 1167, 1173 та 1174 Цивільного кодексу України можна дійти висновку, що у разі завдання державним органом своєю протиправною поведінкою моральної шкоди громадянину, останній має право на її відшкодування незалежно від вини органу державної влади.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема:

?у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації;

?моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я;

?у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав;

?у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом;

?у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 у справі №242/4741/16-ц у пункті 44 наголошено, що держава бере участь як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава.

Вказаний висновок Верховного Суду спростовує доводи відзиву ГУНП в Запорізькій області про те, що незалучення в якості відповідача казначейської служби унеможливлює вирішення спору щодо стягнення морального відшкодування з державного бюджету.

Що стосується стверджень у відзиві на апеляційну скаргу, що Олександрівське відділення поліції не являється юридичною особою, то з огляду на вище зазначене, що відповідачем в цій справі позивач визначила державу, то цей орган поліції є лише завдава-

чем шкоди, а фактично, як свідчать матеріали справи, у розгляді цієї справи приймав участь представник юридичної особи ГУНП в Запорізькій області.

У відповідності до статті 1 Закону України «Про Національну поліцію» Національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про Національну поліцію» завданнями поліції є надання поліцейських послуг у сферах: забезпечення публічної безпеки і порядку; охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави; протидії злочинності; надання в межах, визначених законом, послуг з допомоги особам, які з особистих, економічних, соціальних причин або внаслідок надзвичайних ситуацій потребують такої допомоги.

У відповідності до статті 6 цього Закону, поліція у своїй діяльності керується принципом верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права застосовується з урахування практики Європейського суду з прав людини.

Частинами 1, 2, 3 статті 7 ЗУ «Про національну поліцію» унормовано, що під час виконання своїх завдань поліція забезпечує дотримання прав і свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і сприяє їх реалізації; обмеження прав і свобод людини допускається виключно на підставах та в порядку, визначеному Конституцією та законами України, за нагальної необхідності і в обсязі, необхідному для виконання завдань поліції; здійснення заходів, що обмежують права та свободи людини, має бути негайно припинене, якщо мета застосування таких заходів досягнута або немає необхідності подальшого застосування.

Відповідно до покладених на неї завдань, визначених у статті 23 цього Закону, поліція, серед іншого, здійснює досудове розслідування кримінальних правопорушень ( п. 6 ч. 1 ст. 23). При цьому, органи досудового розслідування мають керуватись вимогами Кримінально-процесуального кодексу.

Статтею 11 Кримінально-процесуального кодексу України визначено, що під час кримінального провадження повинна бути забезпечена повага до людської гідності, прав і свобод кожної особи. Кожен має право захищати усіма засобами, що не заборонені законом, свою людську гідність, права, свободи та інтереси, порушені під час здійснення кримінального провадження.

Статтею 16 КПК України закріплено принцип недоторканості права власності, згідно з яким позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом. На підставах та в порядку, передбачених цим Кодексом, допускається тимчасове вилучення майна без судового рішення.

Відповідно до п. 2 ч. 1 статті 169 КПК України, тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено: у разі відмови у задоволенні клопотання про арешт цього майна.

Згідно з ч. 3 статті 173 КПК України, відмова у задоволенні або часткове задоволен-

ня клопотання про арешт майна тягне за собою негайне повернення особі відповідно всьо-

го або частини тимчасово вилученого майна.

Встановлено, що після тимчасового вилучення автомобілю позивача 06.02.2019р. слідчий звернувся з клопотанням про його арешт 08.02.2019р. до слідчого судді.

Ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 11.02.2019р. у задоволенні клопотання відмовлено (справа № 331/617/19). В цій ухвалі зазначено, що за приписами ч. 5 статті 171 КПК України, клопотання слідчого, прокурора про арешт тимчасово вилученого майна повинно бути подано не пізніше наступного робочого дня після його вилучення, інакше майно має бути негайно повернуто особі, у якої воно було вилучено. Проте слідчий подав відповідне клопотання з порушенням строку, що є підставою для відмови в його задоволенні ( а.с. 37-38).

Отже, у такому разі настають наслідки, передбачені п. 2 ч. 1 статті 169, ч. 3 статті 173 КПК України, тобто негайне повернення майна особі.

Між тим, як вбачається з матеріалів цієї цивільної справи, автомобіль позивачу, попри наявність ухвали про відмову у його арешті від 11.02.2019р., був повернутий лише 12.04.2019р., тобто із порушення вимог вище наведених процесуальних норм щодо його негайного повернення.

Такі дії працівників Олександрівського відділення поліції суперечать приписам п. 2 ч. 1 статті 169, ч. 3 статті 173 КПК України щодо негайного повернення майна особі після відмови слідчим суддею у його арешті. А рівно й з дня, коли не відбулось своєчасного звернення з відповідним клопотанням до слідчого судді ( в даному випадку 07.02.2019р.), автомобіль вважається утримуваним без правової підстави.

Будь-яких інших правових підстав утримання належного позивачу автомобілю ще протягом двох місяців органом поліції не наведено, доказів у цю справу не надано.

Колегія враховує також відповідно до приписів статті 263 ЦПК України правові позиції Верховного Суду щодо застосування приписів ст.ст. 1173, 1174 ЦК України.

Умови, за яких відшкодування моральної шкоди може бути покладено на державу викладені у п.п. 32, 60, 61, 66, 69, 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019р. у справі № 916/1423/17, у яких зроблено такий висновок: застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльність органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акту; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу.

У постанові від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 Велика Палата Верхов-ного Суду дійшла висновку, що питання наявності між сторонами деліктних зобов`язань та цивільно-правової відповідальності за заподіяну шкоду перебуває у площині правовідносин потерпілого і держави, що не регулюються нормами КПК України, а суд самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який став підставою для стягнення шкоди, оцінюючи надані сторонами докази. В цій постанові, оцінюючи позицію апеляційного суду, ВП ВС зазначила, що стверджуючи про необхідність попереднього судового рішення або рішення іншого компетентного органу, яким має бути встановлено протиправність відповідних дій, рішень чи бездіяльності державного органу, апеляційний суд не врахував, що спірні правовідносини виникли через дії, які не опосередковуються регулюванням КПК України.

Суд першої інстанції вказані обставини дослідив неповно та не всебічно, обмежившись відзивом органу поліції та довідкою слідчого про рух у кримінальному провадженні, вказуючи, що це кримінальне провадження було передано 13.02.2019р. прокуратурі для визначення підслідності, де перебувало до 06.04.2019р., коли було передано СВ Вознесенівського відділення поліції, слідчим якого 12.04.2019р. було передано автомобіль позивачу ОСОБА_1 .

Проте, попри ці обставини, колегія не вбачає підстав для утримання автомобілю ОСОБА_1 після 11.02.2019р. ( а рівно вже з 07.02.2019р. через не звернення з клопотанням про арешт ТЗ) на території Олександрівського відділення поліції, тобто вважає, що після цієї дати такі дії носять незаконний характер та обмежують право власниці у користуванні ним всупереч вказаним положенням КПК, вимогам статті 41 Конституції, та є порушення ст.1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Колегія констатує, що порушення права ОСОБА_1 володіти, користуватися і розпоряджатися автомобілем без законних підстав становить втручання органу державної влади в її особисте життя.

Тому колегія вважає, що такі дії органу поліції, хоча винність будь-якого працівника цього органу не встановлена судовим рішення або рішенням іншого компетентного органу, беззаперечно спричинили ОСОБА_1 моральні страждання та вимусили її докладати додаткові зусилля для отримання свого автомобілю (заяви та звернення позивача та листи правоохоронних органів а.с. 28, 33, 39).

Так, позивач неодноразово зверталась з приводу повернення свого автомобілю до органу поліції, але результату досягла лише через два місяці.

Отже, з урахування вказаних обставин, колегія вважає позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди з підстав порушення її права власності незаконним утримання її автомобілю обгрунтованими.

У постанові Верховного Суду від 15.08.2019 у справі №823/782/16 при вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди було зроблено висновок про те, що відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, має на меті, як компенсацію потерпілому завданих збитків, так і запобігання вчиненню суб`єктом владних повноважень такого у майбутньому, зокрема, шляхом здійснення превентивних заходів для удосконалення виконання своїх функцій, спрямованих на інтереси людини. Також у вказаній постанові зазначено про те, що моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати у повному обсязі, оскільки не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Вирішуючи питання щодо розміру відшкодування у цій цивільній справі, колегія враховує встановлені в ході апеляційного розгляду обставини, характер порушення, його тривалість, та на їх підгрунті вважає, що буде достатнім та співмірним стягнення з держави на відшкодування моральної шкоди позивачеві 10 000 грн. за рахунок коштів Державного бюджету України.

Щодо інших підстав, з якими позивач пов`язує завдання їй моральної шкоди, а саме, пошкодження органом поліції лакофарбового покриття її автомобілю іржею та хімічними речовинами, колегія в цій частині погоджується з висновками суду про їх недоведеність.

Дійсно, частино 4 статті 168 КПК України ( у редакції, чинній на час виникнення

спірних правовідносин), після тимчасового вилучення майна уповноважена службова особа зобов`язана забезпечити схоронність такого майна в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

На час вилучення автомобілю позивача Олександрівським відділення поліції 06.02.2019р. діяв Порядок зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням і пересиланням, схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 19.11.2012р. № 1104.

Згідно з пунктами 20, 21 вказаного Порядку, зберігання речових доказів у вигляді автомобілів здійснюється на спеціальних майданчиках і стоянках територіальних органів поліції для зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів; схоронність тимчасово вилученого майна забезпечується згідно з пунктами 1-26 цього Порядку до повернення майна власнику у зв`язку з припиненням тимчасового вилучення майна або до постановлення слідчим суддею, судом ухвали про накладення арешту на майно.

Суду не було надано опису автомобіля «HyundaiAvante», державний номер НОМЕР_1 ,тобто не мається доказів, в якому стані він перебував на час вилучення, ще з огляду на те, що він був угнаний невідомими особами 03.02.2019р. та знайдений 06.02.2019р.

Позивач надала суду світлини, які, на її думку, підтверджують пошкодження лакофарбового покриття кузову автомобілю ( а.с. 39).

Інших доказів, зокрема, експертного висновку або звіту спеціаліста-автотоварознавця про стан автомобілю, наявність пошкоджень та джерела їх утворення, матеріали справи не містять.

Із змісту заяви від 12.04.2019р., написаної особисто ОСОБА_1 слідчому Вознесенівського ВП ДВП ГУНП в Запорізькій області Гуржевській Н.В., вбачається, що позивач підтверджувала, що отримала належний їй автомобіль, свідоцтво про його реєстрацію та комплект ключів з брелоком, зазначивши, що у автомобілю відсутній чохол рульового колеса, підголівник водійського сидіння, 4 килимка з підлоги автомобілю ( а.с. 4).

Проте жодного зазначення на неналежний стан кузова автомобілю, пошкодження його лакофарбового покриття нею у вказаній заяві не зазначається.

За вказаних обставин, колегія погоджується з висновками суду про недоведеність цієї підстави для покладення обов`язку з відшкодування шкоди на державу.

Таким чином, в ході апеляційного розгляду цієї справи доводи скарги ОСОБА_1 частково знайшли своє підтвердження, тому, зважаючи на все вище наведене та відповідно до положень п.п. 1, 3, 4 ч. 1 статті 376 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню із прийняттям постанови про часткове задоволення позову на суму 10 000 грн.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 02 грудня 2021 року у цій справі скасувати.

Позов ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) компенсацію на відшкодування моральної шкоди в сумі 10 000 (десять тисяч) гривень.

В іншій частині позов залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 21 листопада 2022 року.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Гончар М.С.

Кримська О.М.