Справа № 346/1167/22
Провадження № 22-ц/4808/669/22
Головуючий у 1 інстанції Махно Н. В.
Суддя-доповідач Фединяк
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого Фединяка В.Д. ( суддя-доповідач)

суддів: Максюти І.О., Василишин Л.В.

секретаря Максимів О.В.

з участю представника ОСОБА_1 адвоката Широких Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Коломийського міськрайонного суду від 08 квітня 2022 року постановлену у складі судді Махно Н.В. в м.Коломия у справі за заявою ОСОБА_1 до Коломийського відділу ДВС у Коломийському районі Івано-Франківського області Південно-Західного міжрегіонального управління МЮ (м.Івано-Франківсь) про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2022 року ОСОБА_1 звернувся в суд з заявою до Коломийського відділу ДВС у Коломийському районі Івано-Франківського області Північно-Західного міжрегіонального управління МЮ (м.Івано-Франківсь) про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, встановленого ухвалою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 17.12.2012 року .

Заява мотивована тим, що ухвалою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області вiд 17 грудня 2012 року в справі № 0909/6459/2012 йому було встановлено тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон до виконання зобов`язань, покладених на нього виконавчим листом №2a-760/09/0970, про стягнення з нього в дохід бюджету податкового боргу в сумі 309 672,24 грн. Вважає, що накладене на нього тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон підлягає скасуванню, оскільки сама по собі наявність невиконаних зобов`язань, покладених на нього виконавчим листом №2a-760/09/0970 не є підставою для застосування до нього обмеження виїзду за кордон. Зазначає, що факт ухилення вiд виконання зобов`язання є недоведеним, так як він не допускав невиконання обов`язкiв передбачених ч. 5 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження». Зазначав, що він згiдний виконати зобов`язання, покладені на нього виконавчим листом №2a-760/09/0970, однак не має фінансової можливості виконати їх в повному обсязі на даний час. Крім того, з метою забезпечення виконання зобов`язань по виконавчому листу №2а-760/09/0970 накладено арешт на все належне йому нерухоме майно, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта. Вказує, що в нього виникла необхiднiсть виїхати на свою Батькiвщину - Молдову для оформлення спадщини, яка буде реалізована на виконання боргових зобов`язань. Враховуючи наведене, просив скасувати накладене тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України до виконання зобов`язань, покладених на нього виконавчим листом №2a-760/09/0970, про стягнення з нього в дохід бюджету податкового боргу в сумі 309 672,24 грн, встановлене ухвалою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 17.12.2012 року в справі № 0909/6459/2012.

Ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 08 квітня 2022 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, встановленого ухвалою Коломийського міськрайонного суду Івано-франківської області від 17.12.2012 року відмовлено.

Не погоджуючись із ухвалою суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування оскаржуваної ухвали з постановленням нової про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України. Зокрема вказує, що на даний час у нього є необхідність виїзду в Республіку Молдову, так як після смерті його батьків які проживали в селі Бокша Фалештського району Республіка Молдова, залишилося спадкове майно (будинок, дві земельні ділянки) і він як спадкоємиць даного майна повинен поїхати в м.Фалешті (місце відкриття спадщини) до нотаріуса для оформлення його спадкових прав на дане майно. Разом з тим, вказує, що продаж даного майна забезпечить погашення наявної заборгованості по вказаному виконавчому листу. У зв`язку з тим, що вже тривалий час переребуває на території України по місцю відкриття спадщини не залишилося близьких, яким би міг надати довіреність для ведення своїх справ. Крім того, з телефонної розмови з працівником органу місцевого самоврядування Примар комуни ЗАГСу у м.Фалешти стало відомо, що він повинен особисто отримати своє свідоцтво про народження нового взірця Республіки Молдова, оскільки його свідоцтво ще видане СРСР. Тому вважає що вказана обставина і є підставою для скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 підтримала доводи викладені в апеляційній скарзі, просить задовольнити їх у повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

Постановляючи ухвалу про відмову ОСОБА_1 у задоволенні заяви про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, встановленого ухвалою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 17.12.2012 року, суд першої інстанції виходив з того, що в даному випадку, суд не перевіряє обґрунтованість подання про тимчасове обмеження у праві виїзду Бобу за межі України. Таке питання було вирішено судом апеляційної інстанції та з даного приводу прийнято судове рішення, яке набрало законної сили. З матеріалів справи вбачається, що в боржника ОСОБА_1 наявна заборгованість за виконавчим листом №2а-760/09/0970 від 23.07.2012 року, яка не є погашена на день розгляду справи. Отже, застосоване тимчасове обмеження прав заявника є цілком виправданим, оскільки воно сприяє погашенню заборгованості боржника перед стягувачем.

Ухвалене судом рішення відповідає вимогам закону і матеріалам справи.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження передбачено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Право громадян України на пересування, в тому числі і залишення території України, закріплено у ст.33 Конституції України. Конституція України передбачає також можливість обмеження наданих громадянинові прав у випадках, що незаборонені законом.

Згідно ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, якщо він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням - до виконання зобов`язань.

Відповідно до ч. 3 ст. 441 ЦПК України суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

З матеріалів справи вбачається і встановлено судом, що ухвалою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 17.12.2012 року задоволено подання відділу державної виконавчої служби Коломийського міськрайонного управління юстиції Івано-Франківської області та тимчасово обмежено ОСОБА_1 , 1960 року народження, РНОКПП: НОМЕР_1 , жителя АДРЕСА_1 у праві виїзду за межі України до виконання ним майнових зобов`язань за виконавчим листом №2а-760/09/0970, виданим 23.07.2012 року Івано-Франківським окружним адміністративним судом про стягнення з ОСОБА_1 в дохід бюджету податкового боргу в сумі 309 672,24 грн. (а.с. 8-9).

Заявник ОСОБА_1 , 1960 року народження не виконав судове рішення про стягнення з нього в дохід бюджету податкового боргу в сумі 309 672,24 грн, виконавче провадження № 34176577 з примусового виконання такого рішення не закінчено. Доказів, які в вказували на те, що божник виконав рішення суду, до суду надано не було.

Відповідно до ст. 441 ЦПК України, тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом. Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні. Суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника. Суд розглядає заяву про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням сторін та інших заінтересованих осіб за обов`язкової участі державного (приватного) виконавця. За результатами розгляду заяви про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України постановляється ухвала, яка може бути оскаржена.

За змістом п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 30.03.2012 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин " питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України вирішується при виконанні судових рішень, ухвалених зокрема, за позовами, що випливають із кредитних правовідносин, у порядку, передбаченому статтею 11 Закону України "Про виконавче провадження" та статтею 377-1 ЦПК, зокрема, в разі доведення факту ухилення боржника від виконання зобов`язання.

Таким чином, діючим цивільно-процесуальним законодавством України передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконаних зобов`язань, а за умисне ухилення від їх виконання. У зв`язку з цим з метою всебічного і повного з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин, суду належить з`ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання в повному обсязі або частково. При цьому, на момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням суду, повинен вже відбутися і бути об`єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У справі «Гочев проти Болгарії» (рішення від 26 листопада 2009 року) Європейський суд з прав людини сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч. 3 ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам`ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості.

Обмеження боржника у праві виїзду за межі України є винятковою мірою забезпечення виконання рішення суду, яка має застосовуватись після здійснення державними виконавцями всіх інших можливих заходів із такого забезпечення.

Судом першої інстанції вірно зазначено, що в даному випадку, суд не перевіряє обґрунтованість подання про тимчасове обмеження у праві виїзду Бобу за межі України, оскільки таке питання було вирішено судом апеляційної інстанції від 05 лютого 2013 року та з даного приводу прийнято судове рішення (а.с.42-44)

З матеріалів справи вбачається, що боржник ОСОБА_1 з 2012 року ухиляється від виконання зобов`язань покладених на нього виконавчим листом №2a-760/09/0970 про стягнення з нього в дохід бюджету податкового боргу в сумі 309 672,24 грн і наявна заборгованість не є погашена на день розгляду справи.

Перевіряючи доводи позивача суд першої інстанції правильно встановив відсутність в матеріалах справи доказів які давали б підстави для скасування обмежувальних заходів, оскільки виконання боргових зобов`язань не підтверджено належними доказами, жодних фінансових документів заявником не було надано, відтак не можна стверджувати про очікуване виконання рішення суду.

Колегія суддів погоджується, що заявлені вимоги ОСОБА_1 не доведені належними і допустимими доказами.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Згідно з п. 6 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України, враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Встановивши, що позивач не надав належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження заяви, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 , з яким погоджується апеляційний суд.

Наведені у апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновком суду першої інстанції стосовно установлених обставин справи, містять посилання на факти, які були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись ст. 374, 375, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. Ухвалу Коломийського міськрайонного суду від 08 квітня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і в касаційному порядку оскарженню на підлягає.

Повний текст постанови складено 10 червня 2022 року.

Судді: В.Д.Фединяк

Л.В.Василишин

І.О.Максюта