Справа № 509/1836/22
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2022 року Суддя Овідіопольського районного суду Одеської області Панасенко Є.М., вивчивши позовну заяву ОСОБА_1 до Відділення поліції № 1 Одеського районного управління поліції № 2 ГУНП в Одеській області про відшкодування шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

31.05.2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Відділення поліції № 1 Одеського районного управління поліції № 2 ГУНП в Одеській області (відділення поліції «Авангард» як територіальний підрозділ) та у відповідності до норм Закону України «Про захист прав споживачів» просить відшкодувати йому з державного бюджету шкоду завдану відповідачем, спричинену неналежною наданою послугою та простроченням надання послуги в розмірі 1 256 225 грн. 00 коп.

Позовна заява мотивована тим, що позивач був належним й фактичним володільцем транспортного засобу «Ford Focus» н.з. НОМЕР_1 , на підставі договору купівлі-продажу. На підтвердження договору, попередній власник передав ОСОБА_1 документи на транспортний засіб. 26.05.2020 року було викрадено транспортний засіб за адресою: АДРЕСА_1 . По даному факту було викликано правоохоронні органи, складено заяви. Позивач зазначає, що він самотужки встановив місце перебування автомобіля та викликав слідчого Морозова Ю.М., в подальшому було відкрито кримінальне провадження № 0000067 від 10.07.2020 року. В заяві про викрадення автомобіля ОСОБА_1 просив прийняти міри по тимчасовому вилучення майна та збереженню його на арешт майданчику поліції з метою запобіганню можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення та відчуження. Однак ці міри не були вжиті, розшук автомобіля затягнувся та наприкінці 2020 року позивач дізнався про закриття кримінального провадження. В зв`язку з чим, позивач вважає що відповідач, як виконавець послуги, який згідно договору (заява до поліції) не надав споживачеві якісну послугу, чим спричинив втрачу речі, котру згідно ч.9 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» він зобов`язаний відшкодувати протягом місяця, а тому просить відшкодувати йому з державного бюджету шкоду завдану відповідачем, спричинену неналежною наданою послугою та простроченням надання послуги в розмірі 1 256 225 грн. 00 коп.

Вивчивши матеріали позовної заяви, суд дійшов висновку про помилковість посилань позивача на регулювання даних правовідносин Законом України "Про захист прав споживачів" та про необхідність відмови у відкритті провадження у справі, виходячи з наступного.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Разом з цим, суд звертає увагу на положення статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено право особи, права та свободи якої було порушено, на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушених прав та бути адекватним наявним обставинам.

Відповідно до ст. 4, 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Публічно-правовий спір - спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій. Суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Віднесення судового спору до тієї чи іншої юрисдикції залежить від сукупності умов, за яких справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства. Такими умовами, зокрема, є: суб`єктний склад сторін, предмет спору та характер спірних правовідносин. Крім того, такою умовою може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у порядку якого розглядається визначена категорія справ.

До компетенції адміністративних судів належать, зокрема спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Приватноправові ж відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту у спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Законодавець урегулював питання, пов`язані з прийняттям (обранням, призначенням) громадян на публічну службу, її проходженням та звільненням з публічної служби (припиненням), спеціальними нормативно-правовими актами.

За пунктом 17 частини першої статті 4 КАС України публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає такий спеціальний нормативно-правовий акт як Закон України «Про Національну поліцію», ст.59 якого визначено, що служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Згідно зі статтею 1 Закону «Про національну поліцію» Національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції. Поліцейський має службове посвідчення та спеціальний жетон. Зразки та порядок видання службових посвідчень та спеціальних жетонів затверджує Міністр внутрішніх справ України (стаття 17 Закону № 580-VIII).

А отже, служба у Національній поліції є публічною службою.

Схожі за змістом правові висновки були викладені Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 711/10371/17, у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 761/27364/17.

У цій справі позов пред`явлено до Відділення поліції № 1 Одеського районного управління поліції № 2 ГУНП в Одеській області про відшкодування шкоди, завданої під час проходження служби працівниками поліції ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .. Звертаючись до суду із зазначеним позовом, позивач ОСОБА_1 посилається на загальні положення ЦК України щодо права власності, а також на Закон України "Про захист прав споживачів", як на нормативно-правовий акт, який регулює правовідносини, що склалися між сторонами, та надає йому (споживачеві) право на відшкодування шкоди від відповідача (виконавця) за ненадання якісної послуги за договором, чим спричинено втрату речі.

У випадку зобов`язання особи, яка перебуває на посаді публічної служби, відшкодовувати шкоду або збитки, завдані внаслідок виконання нею службових/посадових обов`язків, перед судом обов`язково постане питання не лише встановлення обсягу завданої шкоди, а й оцінки правомірності дій такої особи.

Водночас у рамках цивільного процесу суд не може досліджувати та встановлювати правомірність дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця, оскільки така можливість передбачена лише в адміністративному процесі в силу приписів статті 19 КАС України, якою охоплюється питання прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення.

Позивач заявив вимоги, які стосуються правовідносин з відповідачем щодо бездіяльності останнього стосовно невиконня працівниками поліції службових обов`язків під час проходження публічної служби, які виразились у втраті майна позивача. Тобто спірні правовідносини стосуються з`ясування правомірності бездіяльності відповідача щодо невжиття заходів щодо вилучення та подальшого збереження майна, пов`язані з проходженням працівниками публічної служби, та стягнення компенсації вартості майна та пені з відповідача в грошовому еквіваленті.

Зазначена позиція суду узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 13.02.2019 року у справі №636/93/14-ц, від 12.12.2018 року у справі №804/285/16, у постанові від 30.01.2019 по справі №755/10947/17, у постанові від 29.07.2021 ркку по справі №127/29/21.

Суд зазначає, що даний спір стосується питань реалізації правового статусу особи, яка перебувала на посаді публічної служби, з моменту прийняття її на відповідну посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди/збитків в період проходження публічної служби.

Отже враховуючи, що між сторонами у справі виник публічно-правовий спір, який, з врахуванням суб`єктного складу його учасників та правовідносин, що виникли між сторонами, зокрема з питанням реалізації правового статусу поліцейських, як осіб, що перебували на посаді публічної служби, й відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди/збитків позивачу, відтак наявні підстави, визначені п.1 ч.1 ст. 186 ЦПК України, для відмови у відкритті провадження в цивільній справі, оскільки дана позовна заява підлягає розгляду в судах в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства.

Судом при постановленні ухвали враховується прецедентна практика Європейського суду з прав людини, яка виходить з того, що реалізуючи п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободщодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження,зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 року та «Круз проти Польщі» від 19 червня 2001 року.

У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

У зв`язку з наведеним, вказані висновки суду не є порушенням права на справедливий судовий захист та не можуть вважатися обмеженням права доступу до суду.

Враховуючи викладене та керуючись ст.19, п.1 ч.1 ст. 186, ст.ст.259-261, 353,354 ЦПК України, ст.4, 19, 21 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у відкритті провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Відділення поліції № 1 Одеського районного управління поліції № 2 ГУНП в Одеській області про відшкодування шкоди.

Роз`яснити позивачу, що розгляд справи належить до юрисдикції Одеського адміністративного окружного суду в порядку адміністративного судочинства.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана до Одеського апеляційного суду безпосередньо або через Овідіопольський районний суд Одеської області протягом п`ятнадцяти днів з моменту її підписання.

Учасник справи, якому ухвалу суду не було вручено у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційну скаргу подано протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому ухвали суду.

Суддя: Є. М. Панасенко