Справа № 456/4915/21
Провадження № 2/456/361/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2022 року місто Стрий

Стрийський міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючої судді Гули Л. В. ,

з участю секретаря Кулешик С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Стрию цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про визначення порядку користування квартирою,

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позицій сторін.

Позивач ОСОБА_1 просить встановити наступний порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , а саме: виділити ОСОБА_1 в користування житлову кімнату площею 10,2 кв.м, ОСОБА_2 - житлову кімнату площею 16,1 кв.м та залишити в спільному користуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 кухню площею 9,1 кв.м, коридор площею 4,0 кв.м, ванну кімнату площею 2,9 кв.м, комірку площею 2,0 кв.м, балкон площею 0,7 кв.м, поклавши судові витрати на відповідачку.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача адвокат Горзов О.О. покликався на те, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 , яка була придбана позивачем в період перебування в зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири. Відповідно до рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 03.10.2016 шлюб між сторонами розірвано. Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 06.10.2017 квартиру АДРЕСА_1 визнано об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та визнано за останньою право власності на 1/2 згаданого майна. Відповідно до технічного паспорта від 03.07.2000 спірна квартира складається з 2-х житлових кімнат житловою площею 26,3 кв.м, в тому числі: 1-ша кімната площею 10,2 кв.м, позначена на плані «5», та 2-га кімната площею 16,1 кв.м, позначена на плані «4», кухні площею 6,1 кв.м, коридору площею 4,0 кв.м, ванної кімнати площею 2,9 кв.м, комірки площею 2,0 кв.м, балкону площею 0,7 кв.м. Незважаючи на те, що шлюбі стосунки між сторонами припинені, позивач і надалі проживає у спірній квартирі та зберігає у ній свої речі, оскільки це єдине його житло. Позивач використовує житлову кімнату № 5 площею10,2 кв.м, в якій зберігає свої особисті речі, в тому числі професійні інструменти. ОСОБА_1 працює за кодоном, а тому змушений залишати своє житло на тривалий час. Іншою житловою кімнатою площею 16,1 кв.м користується відповідачка. Однак на час відсутності позивача у квартирі відповідачка ОСОБА_2 без його дозволу постійно відмикає кімнату «5», після чого інколи зникають особисті речі позивача. Відповідачка мотивує свої дії тим, що суд не визначив порядок користування квартирою, а лише розділив спільне майно подружжя. В добровільному порядку сторони не можуть дійти згоди про порядок користування вказаною квартирою, тому він звертається до суду з метою встановлення порядку користування квартирою.

Представником відповідачки ОСОБА_2 адвокатом Мундяком М.М. подано відзив на позовну заяву, в якому останній повністю заперечує позов та просить у його задоволенні відмовити з наступних підстав. Зокрема, зазначає, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження обставин, викладених у позові, не надано жодного доказу, що відповідачка обмежує доступ позивача до користування житловою кімнатою площею 10,2 кв.м; звернення до правоохоронних органів щодо зникнення речей; не надано жодного доказу, що позивач намагався врегулювати дане питання в позасудовому порядку. Пропонуючи порядок користування спірною квартирою, позивач не враховує, що обмежує доступ відповідачки до комірки площею 2,0 кв.м, що є в спільному користуванні сторін.

Представником позивача ОСОБА_1 адвокатом Горзовим О.О. подано відповідь на відзив, де останній зазначає, що твердження відповідачки про можливість досудового врегулювання є безпідставним, оскільки такої домовленості внаслідок постійних конфліктів та неприязних стосунків досягнути неможливо. Крім цього, недотримання порядку досудового врегулювання спору за нормами ЦПК не є підставою для відмови в позові. Вважає, що та обставина, що стороні виділяється кімната, через яку забезпечується прохід до іншої кімнати чи приміщення, не має правового значення, оскільки предметом спору є визначення порядку користування квартирою, за якого критеріями необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення не є обов`язковим.

Третя особа ОСОБА_3 правом подачі пояснень щодо позову не скористався.

Інших заяв по суті справи, виключно в яких у силу вимог ч. 1 ст. 174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору, не надходило.

Заяви та клопотання сторін та процесуальні рішення, постановлені по справі.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27 вересня 2021 року головуючим суддею визначено суддю Гулу Л.В. /а.с. 16/

Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 11.10.2021 відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення порядку користування квартирою. Розгляд справи постановлено проводити за правилами загального позовного провадження із призначенням підготовчого судового засідання на 27.10.2021. Роз`яснено сторонам їх процесуальні права щодо подачі відзиву та доказів у справі /а.с. 17/.

В судовому засіданні 27.10.2021 до участі в справі залучено ОСОБА_3 в якості третьої особи.

09.11.2021 представником відповідачки ОСОБА_2 адвокатом Мундяком М.М. подано відзив на позовну заяву /а.с. 31-33/.

16.11.2021 представником позивача ОСОБА_1 адвокатом Горзовим О.О. подано відповідь на відзив /а.с. 37-38/.

Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 28.12.2021 закрито підготовче провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про визначення порядку користування квартирою та призначено справу до судового розгляду на 12.01.2022 /а.с. 51/.

Розгляд справи по суті відбувся 12.01.2022 за участі позивача ОСОБА_1 , його представника адвоката Горзова О.О., представника відповідачки ОСОБА_2 адвоката Мундяка М.М. та третьої особи ОСОБА_3 .

Узагальнення доводів сторін та інші процесуальні дії у справі.

Позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Горзов О.О. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, наведених у позові, просили їх задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, про причини неявки не повідомила, проте забезпечила участь свого представника.

В судовому засіданні представник відповідачки ОСОБА_2 адвокат Мундяк М.М. позов заперечив з підстав, наведених у відзиві.

Третя особа ОСОБА_3 у судовому засіданні позов заперечив, вказав, що запропонований позивачем порядок користування спірним майном не враховує, що у спірному житлі проживає ще і його сім`я, а він сам має зареєстроване місце проживання у спірній квартирі, а тому має право користування нею, як і власники.

Суд відповідно до вимог ч. 7 ст. 81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків.

Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто, коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

В будь-якому випадку право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів, якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч. 3 ст. 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх в апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції.

Відтак суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги ст. 6 Європейської конвенції з прав людини, відповідно до якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків, суд вважає, що справу слід вирішити в межах тих доказів, які були отримані в ході судового розгляду, а також на підставі наявних письмових доказів, які містяться у матеріалах справи. Дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достатності, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі з наступних підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судом, та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 29.06.2000, посвідченого державним нотаріусом Стрийської державної нотаріальної контори Костур У.Т. та зареєстрованого в реєстрі за №1-2602, ОСОБА_4 продала, а ОСОБА_1 купив квартиру АДРЕСА_1 /а.с. 7/.

З рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 03.10.2016 у справі № 456/2475/16-ц судом встановлено, що 03.10.2016 розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 05.09.1992 в Дідушицькій сільській раді Стрийського району Львівської області, актовий запис № 15 /а.с. 8/.

Згідно з рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 06.10.2017 у справі № 456/2762/16-ц квартиру АДРЕСА_1 визнано об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 /а.с. 9/.

Згідно з технічним паспортом на приватизовану квартиру (будинок), виготовленим 03.07.2000 Стрийським міжрайонним бюро технічної інвентаризації, квартира АДРЕСА_1 складається з 2-х житлових кімнат житловою площею 26,3 кв.м, в тому числі: 1-ша кімната площею 10,2 кв.м, позначена на плані «5», та 2-га кімната площею 16,1 кв.м, позначена на плані «4», кухні площею 6,1 кв.м, коридору площею 4,0 кв.м, ванної кімнати площею 2,9 кв.м, комірки площею 2,0 кв.м, балкону площею 0,7 кв.м /а.с. 10/.

Відповідно до будинкової книги для прописки громадян, що проживають у квартирі АДРЕСА_1 позивач ОСОБА_1 , відповідачка ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 за вказаною адресою постійно проживають та мають зареєстроване місце проживання, що додатково підтверджується довідкою ОСББ «Єдина Верховина» № 293 від 20.09.2021 /а.с. 11-13/.

Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу встановлення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 як співвласниками.

Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права.

Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

До спірних правовідносин, які виникли між сторонами, підлягають застосуванню норми Конституції України, Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), ЖК УРСР.

Приписами статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК УРСР закріплено право власника використовувати житло для власного проживання, проживання інших членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статей 12, 13, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК випадках. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Законодавством України визначені матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів викладено у статті 16 ЦК України.

Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту та вказує підстави позову і в силу положень статті 12 ЦПК України повинен довести обставини, які мають значення для справи і на які він посилається як на підставу своїх вимог. Суд з власної ініціативи не може змінювати предмет і підстави позову.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, навіть у тому випадку, коли ці порушення і не поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391, 405 ЦК України. Наявність у позивача права користування спірною квартирою є визначальним при вирішенні спору про усунення перешкод у користування нею.

Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право користування полягає в тому, що власник має юридично закріплену можливість використовувати корисні якості речі (майна) для себе, здобувати з цього користь, вигоду. Право розпорядження означає юридично забезпечену можливість встановлювати, змінювати, припиняти юридичну долю речі (майна). Право розпорядження закріплює абсолютну владу власника над річчю (майном), яка може виражатися навіть у відчуженні або знищенні речі (майна).

Статтею 379 ЦК України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (ст. 380 ЦК України).

У частині першій статті 356 ЦК України визначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування тією частиною спільного майна в натурі, спільної часткової власності. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тією частиною спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 грудня 2018 року в справі № 442/7505/14-ц (провадження № 61-4536св18) зроблено висновок, що «спільна часткова власність є специфічною конструкцією оскільки, існує: (а) множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок - один власник). Навпаки, спільна часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок - два співвласники); (б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Причому право спільної часткової власності може стосуватися як подільних/неподільних речей, так і майнових прав та обов`язків».

У постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року в справі № 6-1500цс15 зроблено висновок про те, що «первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим. Оскільки спірні правовідносини не стосуються поділу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників».

Подібні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду в складі колегії Касаційного цивільного суду від 08 вересня 2021 року в справі № 761/44705/19, від 12 серпня 2021 року в справі від 644/5579/18, від 26 травня 2021 року в справі № 750/11539/18.

Згідно зі статтею 47 ЖК УРСР норма жилої площі в Українській РСР встановлюється в розмірі 13,65 м2 на одну особу.

Відповідно до частини першої статті 48 ЖК УРСР жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі, але не менше розміру, який визначається Кабінетом Міністрів України і Федерацією професійних спілок України. При цьому враховується жила площа у жилому будинку (квартирі), що перебуває у приватній власності громадян, якщо ними не використані житлові чеки.

Положеннями частин першої, другої статті 104 ЖК УРСР визначено, що член сім`ї наймача вправі вимагати, за згодою інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, укладення з ним окремого договору найму, якщо жилу площу, що припадає на нього, може бути виділено у вигляді приміщення, яке відповідає вимогам статті 63 цього Кодексу. У разі відмови членів сім`ї дати згоду на укладення окремого договору найму, а також у разі відмови наймодавця в укладенні такого договору спір може бути вирішено в судовому порядку.

Пунктом 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року № 2 роз`яснено, що в силу статті 104 ЖК УРСР суд вправі задовольнити вимоги члена сім`ї наймача про поділ жилого приміщення, якщо жилу площу, що припадає на нього (або з урахуванням укладеної угоди про порядок користування жилим приміщенням), може бути виділено у вигляді ізольованого приміщення, яке складається з однієї або кількох кімнат, розмір якого не менше встановленого для надання одній особі. При поділі жилого приміщення за вимогою члена сім`ї наймача йому може бути виділено ізольоване жиле приміщення розміром меншим за жилу площу, що припадає на нього. Однак поділ не може бути допущений, коли це призведе до штучного погіршення житлових умов позивача і викличе необхідність постановки його на облік, як такого, що потребує поліпшення житлових умов.

Застосовані судом вищенаведені норми права регулюють спірні правовідносини та визначають обсяг суб`єктивних прав та юридичних обов`язків, якими наділені сторони в цих правовідносинах.

Оцінка доказів судом та висновки суду за результатами розгляду справи.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом переконливості своїх вимог шляхом надання доказів є однією з основних засад судочинства (стаття 129 Конституції України).

Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Так, як на підставу позовних вимог позивач ОСОБА_1 покликається на те, що спірне житло є спільною власністю двох співвласників - позивача і відповідачки та з метою реалізації його права як співвласника вільно користуватися та розпоряджатись належним майном необхідно встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , а саме: виділити ОСОБА_1 в користування житлову кімнату площею 10,2 кв.м, ОСОБА_2 - кімнату площею 16,1 кв.м та залишити в спільному користуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 кухню площею 9,1 кв.м, коридор площею 4,0 кв.м, ванну кімнату площею 2,9 кв.м, комірку площею 2,0 кв.м, балкон площею 0,7 кв.м.

При цьому, в судових засіданнях позивач ОСОБА_1 неодноразово наголошував, що виділену в користування кімнату має намір зачинити, щоб обмежити до неї доступ відповідачки.

Проте при дослідженні в судовому засіданні технічного паспорта спірної квартири судом встановлено, що доступ до комірки, яку позивач пропонує залишити в спільному користуванні сторін, можливий тільки через кімнату, яку позивач ОСОБА_1 просить виділити йому в користування. Тобто, інший вхід до комірки відсутній. При запропонованому порядку користування вказаних обмежень не враховано, способів вирішення доступу до приміщення спільного користування сторін в судовому засіданні не запропоновано. Фактично, виділення позивачу житлової кімнати площею 10,2 кв.м обмежить доступ інших сторін до комірки та створить перешкоди в реалізації їх прав щодо володіння, користування та розпорядження належним майном.

Крім цього, в судовому засіданні достовірно встановлено, що в квартирі АДРЕСА_1 фактично, крім співвласників (позивача та відповідачки), проживають третя особа ОСОБА_3 , який є сином сторін, невістка ОСОБА_5 та онуки ОСОБА_6 і ОСОБА_7 , що підтверджується актом обстеження фактичного проживання в квартирі АДРЕСА_1 та довідкою ОСББ «Єдина Верховина» № 318 від 27.12.2021 /а.с. 47-48/.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм матеріального права право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Всупереч наведеному запропонований позивачем порядок користування спірною квартирою зазначених обставин не враховує.

Із врахуванням вищенаведеного (кількості співвласників нерухомого майна, плану квартири, розміру житлової площі (2 житлові кімнати), а також конфліктних відносин між сторонами по справі та недоведеності того, що порядок користування спірною квартирою, запропонований позивачем, не порушуватиме права відповідачки, третьої особи та членів його сім`ї, які мають зареєстроване місце проживання чи на іншій підставі користуються спірним майном, суд дійшов висновку, що зібрані у справі докази вказують на недоведеність заявлених позивачем вимог про встановлення порядку користування спірною квартирою, а саме: позивачем не доведено, що саме такий порядок користування квартирою буде правильним із врахуванням часток усіх співвласників у спільному майні та технічної можливості.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

А відтак інші доводи сторін не аналізуються судом та не спростовуються, оскільки на висновки суду про відсутність підстав для задоволення позову не впливають.

Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви.

В п. 27 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Таким чином, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обов`язок подавати докази покладається на сторони процесу, а суд позбавлений можливості визначати коло доказів за власною ініціативою і зобов`язаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів.

Враховуючи наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд дійшов переконання, що позовні вимоги ОСОБА_1 є недоведеними, а тому в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Щодо судових витрат.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

Так, згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відтак, враховуючи, що суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , а тому судові витрати, понесені позивачем, слід віднести на його рахунок.

Керуючись ст. 4, 5, 12, 13, 81, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про визначення порядку користування квартирою повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Львівського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 08.02.2022.

Суддя Л.В.Гула