Провадження №22-ц/812/59/22
ПОСТАНОВА

Іменем України

27 січня 2022 року м. Миколаїв

справа № 490/5667/21

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Данилової О.О., Шаманської Н.О.,

переглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунальної установи Миколаївської міської ради "Центр енергоефективності м. Миколаєва" про стягнення грошових коштів за затримку розрахунку при звільненні, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою її представником - адвокатом Тимошиним Юрієм Володимировичем, на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва, ухвалене 07 грудня 2021 року під головуванням судді Саламатіна О.В., дата складання повного тексту судового рішення не зазначена,

У С Т А Н О В И В:

15 липня 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Комунальної установи Миколаївської міської ради "Центр енергоефективності м.Миколаєва" (далі - КУ ММР "Центр енергоефективності м. Миколаєва") про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначала, що з 2017 року по лютий 2020 року працювала в КУ ММР "Центр енергоефективності м. Миколаєва" на посаді заступника директора. 26 лютого 2020 року на підставі наказу №04-01/6 від 26.02.2020 року її було звільнено з займаної посади на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, у зв`язку з невиплатою заробітної плати у період з 01.01.2020 року по дату звільнення. Крім того даним наказом вирішено виплатити їй компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки та вихідну допомогу. 22 травня 2020 року на її рахунок надійшли грошові кошти в сумі 76 521 грн 78 коп., з призначенням платежу «Зараховано з/пл. на поточні рахунки працівників КУ ММР "Центр енергоефективності м. Миколаєва". Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 грудня 2020 року у справі №490/4309/20 частково задоволено її позов про стягнення з КУ ММР "Центр енергоефективності м. Миколаєва" заборгованості по заробітній платі та стягнуто на її користь 47 288 грн 75 коп., з яких 14 953 грн 26 коп. невиплаченої заробітної плати, 1729 грн 50 коп. компенсації за невикористану відпустку, 30 605 грн 99 коп. вихідної допомоги при звільненні. Постановою Миколаївського апеляційного суду від 22 березня 2021 року рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 03 грудня 2020 року, в частині вирішення вимог про стягнення компенсації за невикористану відпустку, а відповідно і загального розміру стягнень - змінено: зменшено стягнення компенсації за невикористану відпустку з 1 729 грн 50 коп. до 172 грн 95 коп. та загальний розмір стягнень з 47288 грн 75 коп. до 45 732 грн. 20 коп. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

На виконання вказаного рішення, 22 червня 2021 року позивач отримала від відповідача грошові кошти в сумі 36 814 грн 42 коп.

Посилаючись на те, що в день звільнення з нею не було проведено остаточного розрахунку, просила стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за період із 26 лютого по 22 травня 2020 року - 64 085 грн 40 коп та за період з 22 травня 2020 року по 22 червня 2021 року- 94 707 грн 99 коп, а всього 158 793 грн 39 коп.

Відповідач позов не визнав, посилаючись на те, що відсутній факт вимушеного прогулу як підстава для стягнення суми, про яку просить позивачка. Також зазначав, що позивачкою пропущено встановлений ч.1 ст. 233 КЗпП тримісячний строк для звернення з позовом про вирішення трудового спору, адже можливість заявлення позовної вимоги щодо стягнення грошових коштів за затримку розрахунку при звільненні виникла ще під час подачі першої позовної заяви 15 липня 2020 року по справі № 490/4309/20, чим позивачка не скористалася.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 07 грудня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з КУ ММР "Центр енергоефективності м. Миколаєва" середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 113 649 грн 59 коп. В іншій частині позову відмовлено. Стягнуто з відповідача на користь позивача відшкодування судового збору в розмірі 1136грн.50коп.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Тимошин Ю.В., посилаючись на порушення норм матеріального права , просив скасувати рішення в частині відмовлених позовних вимог та змінити загальний розмір стягнення на користь ОСОБА_1 за час затримки розрахунку при звільненні, збільшивши його до 158 793 грн 39 коп. Апелянт вважає, що застосування судом тримісячного строку позовної давності до вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26 лютого 2020 року до 22 травня 2020 року - суперечить змісту рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 16 січня 2018 року у справі №446/509/16-ц, від 09 квітня 2020 року у справі № 295/4116/18. Враховуючи, що 22 червня 2021 року позивач дізналась про факт проведення з нею остаточного розрахунку та в липні 2021 року звернулася до суду з позовом, вважає що нею не пропущено строк для звернення до суду з даним позовом.

Відзив на апеляційну скаргу від з КУ ММР "Центр енергоефективності м.Миколаєва" не надходив.

Відповідно до частини 2 статті 369 ЦПК справа розглядається апеляційним судом без виклику учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню із наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу.

При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму (стаття 116 КЗпП України).

Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Вказаними нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

За змістом частини першої 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору умисно або з необережності не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 з 08 серпня 2017 року по 26 лютого 2020 року працювала в КУ ММР "Центр енергоефективності м. Миколаєва" на посаді заступника директора. Наказом № 04-01/6 від 26 лютого 2020 року позивачку звільнено з займаної посади з 26 лютого 2020 року на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України у зв`язку з невиплатою їй заробітної плати з 01 січня 2020 року. Даним наказом вирішено виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки та вихідну допомогу у розмірі, передбаченому ст.44 КЗпП України.

В день звільнення належні позивачці від КУ ММР "Центр енергоефективності м. Миколаєва" суми не були виплачені.

22 травня 2020 року на рахунок позивачки від відповідача надійшли грошові кошти в сумі 76521,78 грн. Проте у зв`язку із неповним погашенням заборгованості по заробітній платі рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 грудня 2020 року по справі №490/4309/20, частково зміненим постановою Миколаївського апеляційного суду від 22 березня 2021 року, з КУ ММР "Центр енергоефективності м. Миколаєва" на користь ОСОБА_1 стягнуто 45732 грн. 20 коп., з яких 14953 грн. 26 коп. невиплаченої заробітної плати, 172 грн. 95 коп. компенсації за невикористану відпустку, 30605 грн.99коп. вихідної допомоги при звільненні.

22 червня 2021 року дане судове рішення було виконано: на рахунок позивачки від відповідача надійшли грошові кошти в сумі 36814,42 грн., що відповідає стягнутій судовим рішенням сумі заборгованості після відрахування з неї податків та інших обов`язкових платежів.

Встановивши такі обставини, з огляду на вищевикладені вимоги Кодексу законів про працю України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність передбачених законом підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, розмір якого необхідно обчислювати відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, виходячи з розміру середньоденної заробітної плати позивачки та кількості робочих днів за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного остаточного розрахунку - за період з 26 лютого 2020 по 22 червня 2021 року.

Разом із тим, відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26 лютого 2020 по 22 травня 2020 року суд першої інстанції виходив з того, що такі вимоги були заявлені ОСОБА_1 з пропуском тримісячного строку звернення до суду за вирішенням трудового спору, встановленого статтею 233 КЗпП України, та відсутні поважні причини для поновлення пропущеного строку звернення до суду. При цьому суд зазначав, що з такою вимогою позивачка мала звернутися до суду протягом трьох місяців з дати отримання 22 травня 2020 року безспірної суми - 76521,78 грн, тобто до 22 серпня 2020 року, натомість з даним позовом до суду звернулася лише 15 липня 2021 року.

Проте колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції.

Так, у рішенні від 22 лютого 2012 року у справі № 4-рп/2012 Конституційний Суд України, аналізуючи положення статей 47, 116 і 117 КЗпП України дійшов висновку, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Згідно з частиною першою статті 233 Кодексу працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

З огляду на наведене Конституційний Суд України вирішив, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Аналогічну правову позицію неодноразово висловлював Верховний Суд України, зокрема у постановах від 24 червня 2015 року у справі № 6-616цс15, від 14 грудня 2016 року у справі № 6-788ц16. Такого ж висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 24 лютого 2021 року у справі № 127/937/17.

Отже, часткове погашення відповідачем заборгованості перед позивачкою 22 травня 2020 року не є остаточним фактичним розрахунком КУ ММР "Центр енергоефективності м. Миколаєва" з виплати належних ОСОБА_1 коштів при звільненні.

Враховуючи, що остаточний розрахунок із ОСОБА_1 був проведений 22 червня 2021 року, а звернулась вона до суду із зазначеним позовом 15 липня 2021 року, то передбачений ч. 1 ст. 233 КЗпП України тримісячний строк звернення до суду нею не пропущений.

З огляду на викладене, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України оскаржуване рішення суду підлягає зміні шляхом виключивши з його мотивувальної частини висновок суду про пропуск встановленого статтею 233 КЗпП України строку звернення до суду в частині позовних вимог.

Таким чином, відповідно до вимог ст. 117 КЗпП України на відповідача законом покладений обов`язок з виплати позивачці середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного остаточного розрахунку - за період з 27 лютого 2020 по 21 червня 2021 року включно, розрахованого виходячи з кількості робочих днів у цьому періоді та розміру середньоденної заробітної плати позивачки.

В зв`язку із помилковим застосуванням судом першої інстанції положень ст 233 КЗпП України до частини позовних вимог, колегія суддів не може повністю погодитися з алгоритмом розрахунку середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, застосованому судом.

Разом із тим колегія суддів вважає можливим погодитися із визначеним судом розміром стягнутої з відповідача на користь позивачки суми - 113 649грн59коп. - з огляду на таке.

Так, метою встановленої статтею 117 КЗпП України відповідальності роботодавця за невиконання свого обов`язку провести зі звільненим працівником повний розрахунок є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Відповідно до частини першої статті 9 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Такої ж за суттю позиції дотримувався і Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 234/7936/14-ц (провадження № 6-2159цс15) та у постанові від 31 травня 2017 року у справі № 759/7662/15-ц (провадження № 6-1185цс16).

Згідно пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Враховуючи наведене та вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц дійшла наступного.

Так, відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

З огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

За такого Велика Палата Верховного Суду зазначала, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника.

Отже, враховуючи загальний розмір заборгованості перед позивачкою по заробітній платі, на час її звільнення у т.ч. з урахуванням невиплачених компенсації за невикористану відпустку та вихідної допомоги (140 790 грн), з огляду на характер цієї заборгованості та часткове задоволення позову ОСОБА_1 у справі №490/4309/20, колегія суддів вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи та встановленим Великою Палатою Верховного Суду критеріям зменшення розміру відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, визначений судом першої інстанції розмір відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивачки виплат у сумі 113 649грн59коп.

Вказана сума відповідає розумному балансу між інтересами сторін, є співмірною з ймовірним розміром пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат позивачки, а тому рішення суду першої інстанції про стягнення зазначеної суми з відповідача на корить ОСОБА_1 підлягає залишенню без змін.

З огляду на результати апеляційного перегляду справи відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником - адвокатом Тимошиним Юрієм Володимирович, задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 07 грудня 2021 року змінити, виключивши з мотивувальної частини рішення висновок суду про пропуск встановленого статтею 233 КЗпП України строку звернення до суду в частині позовних вимог.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий В.В Коломієць

Судді: О.О. Данилова

Н.О. Шаманська

Повний текст постанови складений 03 лютого 2022 року