Дата документу 07.06.2022 Справа № 335/3104/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 335/3104/21
Провадження №22-ц/807/1199/22
Головуючий в 1-й інстанції - Крамаренко І.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2022 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С. В.,
суддів:Крилової О.В., Полякова О.З.,
секретарІльїна Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзвського районного суду м. Запоріжжя від 11 січня 2022 року, ухвалене у м. Запоріжжі (повний текст рішення складено 20 січня 2022 року) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю та його розподіл та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на квартиру,-

В С Т А Н О В И В:

У березні 2021 року позивач ОСОБА_2 звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя з позовом до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю та його розподіл, в обґрунтування якого зазначив наступне. 23 червня 2010 року між ОСОБА_2 та відповідачкою ОСОБА_1 було укладено шлюб, який був зареєстрований Заводським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції. У шлюбі у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 22.04.2014 шлюб було розірвано. Разом з тим, фактично сторони не припиняли шлюбні відносини, з моменту розірвання шлюбу продовжували проживати однією сім`єю, разом виховували дітей, мали спільне сімейне господарство та сімейний бюджет, відпочивали разом, відвідували друзів та зустрічали свята разом і в колі друзів, мали спільні плани на майбутнє та втілювали їх. Увесь час вони несли спільні витрати на організацію спільного родинного існування та інші спільні сімейні витрати. Наведене свідчить про досить тривалі стосунки між нами та усталені відносини, які притаманні подружжю. Більш того, вже після офіційного розлучення ІНФОРМАЦІЯ_3 у них народився другий син ОСОБА_4 . Під час спільного проживання, шлюб повторно між ними не укладався та в шлюбних відносинах з іншими особами вони не перебували. Виховання разом дітей та забезпечення належного матеріального забезпечення родини підтверджується тією обставиною, що відповідачка не зверталася до суду з приводу стягнення з позивача аліментів під час спільного проживання без укладання шлюбу. 09 грудня 2010 року була придбана квартира АДРЕСА_2 . Вказаний договір купівлі-продажу був укладений в інтересах родини, був посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Морозовою В. М., реєстровий № 3507. Квартира використовувалась для інтересів сім`ї. Після купівлі сторони зробили там ремонт та переїхали в неї разом з дітьми. В листопаді 2018 року сторони фактично припинили разом проживати та припинили сімейні відносини. Отже, у період з 22 квітня 2014 року по листопад 2018 року вони проживали однією сім`єю за адресою: АДРЕСА_2 . За таких обставин, позивач вважає, що має право звернутись до суду з позовом про поділ майна набутого у шлюбі протягом трьох років після фактичного припинення між нами шлюбних відносин. Оскільки сторони продовжували проживати однією сім`єю, позивач вважав, що його право співвласника не порушено. Враховуючи викладене позивач просив суд, поновити строк позовної давності ОСОБА_2 для подачі позову про поділ майна подружжя. Встановити факт постійного проживання ОСОБА_2 з ОСОБА_1 у період з 22 квітня 2014 року до листопада 2018 року однією сім`єю без реєстрації шлюбу. В порядку поділу спільної сумісної власності подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири за адресою АДРЕСА_2 .

05.05.2021 відповідачем ОСОБА_1 подано до суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_2 про визнання права власності на квартиру, в обґрунтування якого зазначено наступне. Позивачу і відповідачу належить на праві спільної сумісної власності квартира за адресою: АДРЕСА_2 . Відповідач подав первинний позов про розподіл цієї квартири і визнання за ним права власності на 1/2 (одну другу) вказаної квартири. Виходячи з принципу рівності часток співвласників у праві спільної сумісної власності на спільне майно, позивачу і відповідачу належить по 1/2 (одній другій) частці у спірній квартирі. Позивач вважає, що є достатні правові підстави відступити від засади рівності часток подружжя у спірній квартирі, що є їх спільною сумісною власністю і збільшити ідеальну частку ОСОБА_1 у спірній квартирі до 1/1 (одної цілої) квартири у зв`язку з наступним. Разом з позивачем у спірній квартирі проживають діти, народжені від відповідача: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Шлюб між сторонами по цій цивільній справі було розірвано згідно з рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 22.04.2014, яке набрало законної сили 05.05.2014. Позивач ОСОБА_1 самостійно, без будь-якої участі відповідача, дбає про виховання та утримання дітей, придбаває їм їжу, одяг, взуття, іграшки, ліки, книжки, підручники. Приблизно з початку 2014 року позивач проживає самостійно і займається дітьми без будь-якої допомоги відповідача. Діти в повному обсязі перебувають на утриманні позивача. Позивач не сплачує аліменти на утримання дітей і взагалі не приймає участь в їх утриманні. На вимогу позивача щодо сплати аліментів відповідач завжди ухилявся від участі в матеріальному утриманні дітей. Безпосередньо позивачу відповідач також ніколи не надав матеріальної допомоги у зв`язку з необхідністю вихованням позивачем дітей. Враховуючи викладене та посилаючись на відповідні норми права, позивач ОСОБА_1 просила суд, відступити від засади рівності часток подружжя у майні, що є їх спільною сумісною власністю, збільшивши частку ОСОБА_1 у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , що є спільною сумісною власністю подружжя та визнати за ОСОБА_1 право власності на частину у 1/1 (одну цілу) квартири (100 % (сто відсотків) квартири) за адресою: АДРЕСА_2 , та стягнути з відповідача судові витрати.

Рішенням Орджонікідзвського районного суду м. Запоріжжя від 11 січня 2022 року, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю та його розподіл - задоволено.

У задоволені зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на квартиру - відмовлено.

Встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у період з 22 квітня 2014 року до листопада 2018 року.

Визнано право власності, у порядку поділу спільного майна подружжя, за ОСОБА_2 на 1/2 частку квартири АДРЕСА_2 .

Визнано право власності у порядку у порядку поділу спільного майна подружжя, за ОСОБА_1 на 1/2 частку квартири АДРЕСА_2 .

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні первісного позову та задовольнити вимоги зустрічного позову.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що ОСОБА_2 не надав належних доказів сплати аліментів на утримання дітей у розмірі достатньому для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування. Надані докази позивача, а саме переписка в месенджері є неналежними, оскільки не доводять факту надання коштів на утримання дітей. А збільшення частки одного із подружжя у праві спільної сумісної власності внаслідок несплати аліментів, не пов`язано із фактом стягнення аліментів в судовому порядку. Жодних доказів на підтвердження факту сумісного проживання сторін у справі однією сім`єю, після розірвання шлюбу, позивачем надано не було. Так, факт народження у сторін після розірвання шлюбу, сина не вказує на проживання сумісно, однією сім`єю. Фотокартки підтверджують лише, той факт що батько проводив періодично певний час із дітьми. Рішення суду надані позивачем не стосуються сумісного проживання сторін та ухвалені без залучення скаржника. Покази допитаних свідків ґрунтуються на припущеннях.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

Судом першої інстанції встановлено, що сторони у справі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у шлюбі з 23.06.2010, який зареєстрований Заводським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, актовий запис №125. (а.с.14).

У період шлюбу 09.12.2010 ОСОБА_1 , за згодою чоловіка ОСОБА_2 , придбала квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 09.12.2010, засвідченого нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Морозовою В.М., зареєстровано в реєстрі за №3507, та Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 04.01.2019. (а.с.16-20).

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого Заводським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, актовий запис №179, ІНФОРМАЦІЯ_4 народився ОСОБА_3 , батьками якого є сторони у справі. (а.с.77).

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 22.04.2014 розірвано шлюб укладений 23.06.2010 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , яке набрало законної сили (а.с.15).

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, актовий запис №367, ІНФОРМАЦІЯ_3 народився ОСОБА_4 , батьками якого є сторони у справі. (а.с.78).

Спірна квартира за адресою АДРЕСА_2 була придбана під час шлюбу подружжя, тобто є їх спільним сумісним майном.

Таким чином, як позивачу так і відповідачу відповідно до статті 63 Сімейного Кодексу України належить право власності на 1/2 частину вказаної квартири.

Разом з тим, відповідач ОСОБА_1 у зустрічній позовній заяві просить відступити від засади рівності часток подружжя у майні, що є їх спільною сумісною власністю, збільшивши частку ОСОБА_1 у вказаній квартирі та визнати за останньою право власності на 1/1 квартири (100%), посилаючись на ч. 3 ст. 70 Сімейного кодексу України, згідно до якої за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з ним, нею проживають діти, а також працездатні, повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Як на підставу збільшення своєї частки у спільному майні подружжя ОСОБА_1 посилається на те, що разом із з нею проживають їх спільні з ОСОБА_2 двоє малолітніх дітей: ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , яких фактично утримує лише вона, оскільки відповідач ніколи не надавав матеріальної допомоги на утриманні дітей. При цьому, надала суду копію позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дітей, з відбитком вхідного штампу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 19.05.2021, та дві копії консультативних висновків спеціаліста від 11.05.2021 щодо стану здоров`я дітей.

Відмовляючи у задоволенні вимог за зустрічним позовом, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою, всупереч ст.ст. 12, 81 ЦПК України не доведено належними та допустимими доказами наявність передбачених законом підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності, в тому числі не надано доказів на підтвердження того, що розмір аліментів, які вона отримує від відповідача на утримання дітей, недостатній для забезпечення їх фізичного, духовного розвитку. Також позивачкою не наведено інших обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спільного майна подружжя, а тому суд дійшов висновку, що частки сторін при поділі майна подружжя є рівними. За таких обставин підстави для відступу від рівності часток в праві власності на майно відсутні.

Вирішуючи питання щодо вимог позивача ОСОБА_2 про встановлення факту постійного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд першої інстанції виходить з наступного.

ІНФОРМАЦІЯ_3 , тобто після розірвання шлюбу між сторонами у справі народився ОСОБА_4 , батьками якого є сторони у справі. У судовому засіданні досліджені копії фотокарток, на яких зображений ОСОБА_2 із дітьми, зокрема з другою дитиною (враховуючи її вік на фото), та яка народилася у 2015 році. Відповідно до вироку Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20.03.2020, залишеним в силі ухвалою Запорізького апеляційного суду від 03.06.2020, встановлено, що у період з квітня 2015 року по листопад 2018 року ОСОБА_2 перебував за місцем свого мешкання у приміщеннях за адресами: АДРЕСА_2 та АДРЕСА_4 . При цьому досудовим розслідуванням було встановлено, що приміщення за адресою: АДРЕСА_4 орендоване ОСОБА_2 під офіс. Отже, із вказаних судових рішень вбачається факт проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 , у період з 2015 по листопад 2018 року.

Відповідач ОСОБА_2 офіційно не була працевлаштована та особисто не отримувала доходів, зокрема, у вказаний період, та з вимогами про стягнення аліментів на утримання дітей до суду звернулася лише у 2021 році, що на думку суду першої інстанції свідчить про те, що сторони фактично не припиняли шлюбні відносини та проживали разом однією сім`єю, після розірвання шлюбу та до листопада 2018 року.

Ухвалюючи рішення у справі суд першої інстанції виходив із доведеності та наявність достатніх підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю та його розподіл, а зустрічний позов ОСОБА_1 про визнання права власності на квартиру, відступивши від засад рівності часток подружжя у майні, що є їх спільною частковою власністю, збільшивши частку, суд вважав з необхідне залишити без задоволення, оскільки стороною позивача не доведено, а судом не встановлено правових підстав, передбачених законодавством, для його задоволення.

З вказаними висновками суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду погоджується частково, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно зі статтею 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Статтею 70 СК України передбачено два випадки, коли суд має право відступити від принципу рівності часток подружжя у праві спільної власності.

По-перше, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засад рівності часток подружжя у спільній сумісній власності подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. По-друге, за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в абзаці третьому пункту 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки, коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша статті 60 СК України).

Аналізуючи наведені норми сімейного законодавства України, можна дійти висновку, що майно, яке набуте подружжям під час перебування у шлюбі, є об`єктом права спільної сумісної власності цього подружжя та у випадку вирішення питання про його розподіл підлягає поділу між сторонами у рівних частках.

Водночас за наявності обставин, передбачених частинами другою, третьою статті 70 СК України, які стосуються неналежного виконання одним із подружжя батьківських обов`язків та неналежного матеріального забезпечення сім`ї, частку іншого з подружжя у такому майні може бути збільшено.

Обов`язок, передбачений статтями 12, 81 ЦПК України, щодо доведення обставин, які б вказували на наявність підстав, передбачених частинами другою, третьою статті 70 СК України, у такому випадку покладається на особу, яка ініціює питання про збільшення частки у спільному сумісному майні подружжя.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Як на підставу збільшення своєї частки у спільному майні подружжя ОСОБА_1 посилалась на те, що разом із з нею проживають їх спільні з ОСОБА_2 двоє малолітніх дітей: ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , яких фактично утримує лише вона, оскільки відповідач ніколи не надавав матеріальної допомоги на утриманні дітей.

Суд першої інстанції, з урахуванням сукупності наданих доказів, а саме пояснень сторін, свідків, факту звернення ОСОБА_1 до суду із позовом про стягнення аліментів лише у травні 2021 року, переписці у месенджері, дійшов обґрунтованого висновку, про недостатність доказів, які б вказували на неналежне утримання неповнолітніх дітей з боку батька, недостатнє матеріальне забезпечення їх фізичного, духовного розвитку та лікування, яке б в силу ч.3 ст.70 СК України, могло б бути підставою для збільшення частки у спільному майні подружжі.

З такими висновками суду першої інстанції, погоджується і колегія суддів апеляційного суду, тому враховуючи, що спірна квартира за адресою АДРЕСА_2 була придбана сторонами під час шлюбу, є їх спільним сумісним майном, за відсутністю передбачених законом підстав збільшення частки одного із подружжя у праві спільної сумісної власності, вважає вірними висновки суду з приводу поділу вказаної квартири та визнання за сторонами у справі права власності по Ѕ частці вказаного майна.

Що стосується вимог за первісним позовом, щодо встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, то слід зазначити наступне.

У судовому порядку підлягають встановленню юридичні факти, які мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Залежно від обставин юридичні факти за критерієм їх правових наслідків розрізняють на: правовиникаючі, правозмінюючі, правопризупиняючі, правовідновлюючі, правоприпиняючі. Така класифікація відповідає римській максимі ex facto ius oritur (право виникає з факту).

Факти, що підлягають встановленню судом, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення, оскільки мета дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи матиме він правові наслідки.

Схожі за змістом висновки викладені у Постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 320/948/18 від 10 квітня 2019 року.

Згідно із частиною четвертою статті 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи - залишає заяву без розгляду.

За змістом наведеної норми, якщо встановлення юридичного факту пов`язується з подальшим вирішенням спору про право, цивільно-процесуальним законодавством передбачено розгляд вимоги про встановлення факту у порядку позовного, а не окремого провадження одночасно з вирішенням спору про право, оскільки не встановивши факт, особа позбавлена можливості довести наявність у не права, за захистом якого вона звернулась до суду.

Таким чином, в порядку позовного провадження можуть встановлюватися юридичні факти лише за умови, що від встановлення їх наявності або відсутності у подальшому залежить можливість вирішення спору про суб`єктивне право. У випадку, якщо встановлення наявності чи відсутності юридичного факту ніяким чином не впливає на захист права, яке визначено як об`єкт захисту, суд не має права встановлювати юридичний факт у порядку позовного провадження.

Звертаючись до суду з позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у період з 22 квітня 2014 року до листопада 2018 року, позивач не вказав мету встановлення цього факту не зазначив на захист якого права він встановлюється.

З огляду на зазначене, встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу не має правового значення, оскільки від цього факту за заявленим обсягом позовних вимог не може залежати виникнення будь якого права про яке не зазначив позивач.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, про можливість задоволення вимог первісного позову щодо встановлення юридичного факту, тому апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в зазначені частині з ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні вимог позову щодо встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзвського районного суду м. Запоріжжя від 11 січня 2022 року у цій справі скасувати в частині встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у період з 22 квітня 2014 року до листопада 2018 року, та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні таких позовних вимог.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 09 червня 2022 року.

Судді: С. В. Кухар

О.В. Крилова

О.З. Поляков