Справа № 308/17/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 червня 2022 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі:

головуючого судді Данко В.Й.,

за участю:

секретаря судового засідання Павлюх Л.М.,

представників позивача ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

позивача ОСОБА_3 ,

представників відповідача-1 ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Ужгород в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , Оноківської ОТГ, ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , треті осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Балаж Марини Василівни, приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Форкош Мирослави Михайлівни про визнання протиправним та скасування рішень, витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння

в с т а н о в и в:

І.Стислий виклад позицій учасників справи

до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області надійшла позовна заява від ОСОБА_3 (далі - позивач) до ОСОБА_6 (далі - відповідач-1), ОСОБА_7 (далі - відповідач-2), Оноківської сільської ради (далі - відповідач-3), ОСОБА_8 (далі - відповідач-4), ОСОБА_9 (далі - відповідач-5), у якій позивач просить суд:

-визнати протиправним та скасувати рішення ХХІ сесії VII скликання Оноківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області від 30.09.2017 №529 про передачу у власність земельної ділянки площею 0,0751га громадянину ОСОБА_8 ;

-визнати протиправним та скасувати рішення ХХVIII сесії VII скликання №715 від 06.04.2018 Оноківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області про передачу у приватну власність земельної ділянки ОСОБА_9 ;

-витребувати на користь позивача з незаконного володіння відповідача-1 земельну ділянку площею 0,0751 га з кадастровим номером :11:011:0187, яка розташована в мікрорайоні «Шахта» Оноківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області та має цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських споруд;

-витребувати на користь позивача з незаконного володіння відповідача-2 земельну ділянку площею 0,0049 га з кадастровим номером :11:011:0211, яка розташована в мікрорайоні «Шахта» Оноківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області та має цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських споруд.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржувані рішення відповідача-3 порушують право власності позивача, оскільки фактично земельна ділянка, власником якої є позивач, вибула з володіння останньої поза її волею.

13.02.2020 до суду від представника відповідача-3 надійшов відзив, у якому він проти позову в частині скасування рішень сільської ради заперечив повністю. Відзив обґрунтований тим, що оскаржувані рішення органу місцевого самоврядування є правомірними та прийняті з дотриманням вимог земельного законодавства, яке регламентує процедуру відведення земельних ділянок у власність.

18.02.2020 до суду від відповідача-1 надійшов відзив, у якому він проти позову заперечив повністю. Відзив обґрунтований тим, що виникнення спору обумовлене бездіяльністю самого позивача, яка не вжила заходів щодо належного інформування компетентних органів з метою реєстрації та належного обліку земельної ділянки, право власності на яку, як стверджує позивач, вона має.

Вважає, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог у частині витребування нерухомого майна, позаяк набуття земельних ділянок є добросовісним.

Крім того, зауважує про те, що відсутність кадастрового номеру позбавляє можливості визначити розташування земельної ділянки позивача в натурі та відмежувати її.

19.02.2020 до суду від відповідача-4 надійшов відзив, у якому він проти позову заперечив повністю. Доводи, викладені у відзиві відповідача-4 дублюють аргументи, наведені у відзиві відповідача-1.

12.03.2020 від представника позивача надійшли заперечення на відзив, у яких вона позовні вимоги підтримала повністю. Вважає, що суд, вирішуючи спір по суті, повинен критично оцінювати наведену відповідачами прецедентну практику ЄСПЛ щодо допустимості втручання у право на мирне володіння майном та аналізувати таку з точки зору її релевантності, а також із урахуванням поведінки самого набувача майна.

27.03.2020 до суду від відповідача-5 надійшов відзив на позов, у якому він проти позову заперечив. Відзив частково обґрунтований тими ж доводами, що вказані у відзиві відповідача-1 та відповідача-4. Поряд з цим вказує на те, що витребування набутого відповідачами майна є безпідставним та непропорційним.

Відповідач-4 правом на подання відзиву не скористалася, що згідно з частиною 2 статті 191 ЦПК України не перешкоджає розгляду та вирішенню справи по суті за наявними матеріалами.

Треті особи правом на подання пояснень щодо позову або відзивів не скористалися.

У судовому засіданні позивач та її представники позовні вимоги підтримали, просили суд позов задовольнити повністю.

У судовому засіданні представники відповідача-1 проти позову заперечили повністю, просили суд у задоволенні позову відмовити повністю.

У судове засідання відповідач-3 явку уповноваженого представника не забезпечив, належним чином повідомлений про час, дату та місце його проведення, від представника відповідача-3 надійшло клопотання про проведення судового засідання за відсутності представника.

У судове засідання решта відповідачів, а також треті особи не з`явилися належним чином повідомлені про час, дату та місце його проведення, клопотання про відкладення не подали.

ІІ. Рух справи

Ухвалою від 27.01.2020 суддя прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі.

Ухвалою від 24.12.2021 суд допустив заміну відповідача-3, а саме - Оноківської сільської ради - його правонаступником та залучив Оноківську об`єднану територіальну громаду.

Ухвалою від 24.12.2021 суд задовольнив клопотання відповідача-1 про витребування додаткових доказів та витребував від Оноківської ОТГ належним чином завірені копії протоколу та рішення щодо присвоєння назви АДРЕСА_1 .

Ухвалою від 04.02.2022 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті.

Ухвалою від 07.06.2022 суд відмовив у задоволенні клопотання представника позивача про забезпечення позову.

Ухвалою від 07.06.2022 суд відмовив у задоволення заяви представника позивача про відвід судді.

До суду надходили клопотання представника відповідача-4 про витребування додаткових доказів, а також клопотання представника відповідача-1 про призначення комплексної почеркознавчої експертизи та експертизи давності документа. Між тим відповідні учасники процесу на стадії судового розгляду від заявлених клопотань відмовилися, а тому підстави для їх розгляду та вирішення відсутні.

ІІІ. Фактичні обставини справи

Заслухавши пояснення та заперечення учасників справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Відповідно до рішення Ужгородської районної ради «Про надання у приватну власність земельних ділянок» б/н від 24.03.2000 окремим громадянам було надано у приватну власність земельні ділянки для індивідуального житлового будівництва, в різних мікрорайонах міста Ужгорода.

У додатку №2 до вказаного рішення визначено, що позивач належить до громадян, котрим земельну ділянку для ведення будівництва надано в мікрорайоні «Шахта».

Зазначене рішення органу місцевого самоврядування стало підставою для видачі позивачу державного акта на право приватної власності на землю від 31.03.2000 (далі - державний акт), копія якого міститься в матеріалах справи (Т.1, а.с.10).

Наведені обставини щодо виділення позивачу земельної ділянки підтверджуються також витягом з розпорядження Ужгородської районної державної адміністрації «Про виділення земельних ділянок від індивідуальне будівництво» №597 від 28.08.1996, згідно з яким позивачу надано земельну ділянку для здійснення будівництва індивідуального житлового будинку з необхідними господарськими будівлями та спорудами площею 0,08 га в мікрорайоні «Шахта».

За змістом згаданого державного акта загальна площа виділених позивачу земель складає 0,08 га. При цьому відповідно до опису меж набута позивачем земельна ділянка, серед іншого, межує із землями, титульним володільцем яких є громадянин Місяйво.

Відповідно до виписки з рішення Оноківської сільської ради №529 від 30.09.2017 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність» сесія сільської ради названого органу затвердила відповідачу-4 проект землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 0,0751 га за кадастровим номером :11:011:0187 з наданням її у власність. Цільове призначення зазначеної земельної ділянки - для ведення індивідуального садівництва.

Згідно з витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №134576716, сформованим від 16.08.2018, власником земельної ділянки за кадастровим номером :11:011:0187 є відповідач-1. Підстава виникнення права власності - договір купівлі-продажу від 16.08.2018 №1012, що посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Балаж М.В.

Факт оплатного відчуження зазначеної земельної ділянки відповідачем-1 та відповідачем-4 визнаються та не оспорюються.

Згідно з випискою з рішення Оноківської сільської ради №715 від 06.04.2018 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність» затверджено проект землеустрою земельної ділянки площею 0,0716 га за кадастровим номером :11:011:0211. Згадану ділянку передано у власність відповідачу-5.

За змістом довідки №1449 від 26.09.2019 власником відповідної земельної ділянки є відповідач-2. Наявність в останньої права власності на спірну земельну ділянку підтверджується, у тому числі й тим, останній видано будівельний паспорт для здійснення будівництва індивідуального житлового будинку (Т.1, а.с.226).

Більше того, факт оплатного відчуження земельної ділянкою кадастровий номер :11:011:0211 відповідачем-5 визнається, а відповідачем-2 не заперечується.

Відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку №013478 від 24.03.2006 громадянин ОСОБА_10 був власником земельної ділянки за кадастровим номером :03:001:0053 площею 0,1602 га (Т.2, а.с.85).

Згідно з планом меж згаданої земельної ділянки власниками суміжних земельних ділянок були позивач та ОСОБА_11 (Т.2, а.с.86).

У подальшому частину земельної ділянки, а саме - 1/2, ОСОБА_10 було подаровано його сину ОСОБА_12 , що підтверджується копією договору від 03.06.2008. За змістом пункту 10 вказаного договору останній є підставою для відведення частини земельної ділянки в натурі (на місцевості) і видачі Державного акту на право власності на частину земельної ділянки (Т.2, а.с.82).

Як слідує з матеріалів справи, вказані обставини стали підставою для розроблення технічної документації на земельну ділянку за кадастровим номером :03:001:0219 (Т.2, а.с.74, 77).

Відповідно до договору від 08.05.2015, укладеного між ОСОБА_10 (продавець) з ОСОБА_13 (покупець) остання придбала у продавця, зокрема, земельну ділянку з кадастровим номером :11:011:0063, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №37312688 від 08.05.2015.

У відповідності до зазначеного витягу ОСОБА_13 набула та оформила право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :11:011:0063 на підставі договору купівлі продажу №783 від 08.05.2015.

Як убачається з викопіювань з плану землекористування (Т.2, а.с.100), позивач є власником суміжної з ОСОБА_13 земельної ділянки.

Також у матеріалах справи міститься копія проекта землеустрою щодо відведення відповідачу-5 земельної ділянки з кадастровим номером :11:011:0211, який у подальшому, як встановив суд, був затверджений відповідачем-3 (Т.2, а.с.113-141).

При цьому згідно з планом відведення (Т.2, а.с.126) та актом погодження меж земельної ділянки із суміжними землекористувачами від 23.01.2018 б/н (Т.2, а.с.128) земельна ділянка з кадастровим номером :11:011:0211 межує як із земельною ділянкою з кадастровим номером :11:011:0063, так із земельною ділянкою за кадастровим номером :11:011:0187.

Позивач, вважаючи, що дії відповідачів порушують його право власності та виходячи з наявності підстав для витребування спірних земельних ділянок, звернувся з відповідним позовом до суду.

ІV. Позиція суду

Вирішуючи спір по суті, суд виходив з наступного.

За змістом частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки від порушення його прав.

Установивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачеві у захисті.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам необхідно виходити із його ефективності, а це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 11.02.2020 у справі № 923/364/19 та від 16.06.2020 у справі № 904/1221/19.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Такі правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11.09.2018 у справі №905/1926/16 (провадження №12-187гс18), від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц (провадження №14-338цс18), від 11.09.2019 у справі №487/10132/14-ц (провадження №14-364цс19), від 16.06.2020 у справі №145/2047/16-ц (провадження №14-499цс19), від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 (провадження № 14-317цс19).

Відтак застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19 (провадження № 12-84гс20).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), вказував, що для того, аби бути ефективним, національний засіб юридичного захисту має бути спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваного порушення чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (рішення від 26.10.2000 у справі «Кудла проти Польщі» («Kudla v. Poland», заява № 30210/96, § 158), 16.08.2013 у справі «Гарнага проти України» («Garnaga v. Ukraine», заява № 20390/07, § 29).

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. ЄСПЛ у рішенні від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» («Chahal v. the United Kingdom», заява № 22414/93, § 145) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Засіб захисту, що вимагається законом або договором, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (рішення ЄСПЛ від 05.04.2005 у справі «Афанасьєв проти України» (заява № 38722/02, § 75)).

Таким чином, у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

У рішенні ЄСПЛ від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» зазначено, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

У рішенні від 29.06.2006 у справі «Пантелеєнко проти України» ЄСПЛ зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним як на практиці, так і за законом.

Вирішуючи справу «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008), ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування.

Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Конституційний Суд України в пункті 9 мотивувальної частини Рішення від 30.01.2003 № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відтак ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права та забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно.

Позивачем у такому позові може бути суб`єкт, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку із наявністю щодо цього права сумнівів з боку третіх осіб чи необхідністю одержати правовстановлюючі документи.

Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна (такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19), на яку посилається скаржник у касаційній скарзі).

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що власник з дотриманням вимог статті 388 Цивільного кодексу України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

У цьому контексті слід звернути увагу на те, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтування позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц).

Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві (постанова Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року по справі №705/3876/18).

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

У вимірі спірних правовідносин суд вказує на те, що як на момент звернення позивача до суду, так і на момент розгляду справи №308/17/20 відповідач-4 та відповідач-5 не є власниками земельних ділянок за кадастровим номерами :11:011:0187 та :11:011:0211.

Окрім цього, згадані відповідачі не мають жодного відношення до прийняття оскаржуваних рішень про затвердження проектів землеустрою та передачі спірних земельних ділянок у власність. За таких обставин суд доходить висновку про те, що відповідач-4 та відповідач-5 не можуть вважатися належними відповідачами у розумінні процесуального закону, а тому в задоволенні позовних вимог, пред`явлених до зазначених відповідачів, слід відмовити повністю.

Резюмуючи дослідження обґрунтованості заявлених позовних вимог, суд звертає увагу на те, що у спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів.

Такі правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 22.01.2020 у справі №910/1809/18 (провадження № 12-148гс19).

Суд встановив, що позивач згідно з державним актом на землю від 31.03.2000 є власником земельної ділянки площею 0,08 га в мікрорайоні «Шахта». Водночас, як вказує позивач та підтверджується матеріалами справи, відповідач-1 та відповідач-2 шляхом придбання земельних ділянок за кадастровим номером :11:011:0187 площею 0,0751 га та кадастровим номером :11:011:0211 площею 0,0716 га набули відповідні ділянки у власність. Поряд з цим, на переконання позивача, земельна ділянка з кадастровим номером :11:011:0211 частково, а саме - площею 0,0049 га накладається на земельну ділянку, власником якої вона є.

Правові, економічні та організаційні основи діяльності у сфері Державного земельного кадастру врегульовано Законом України «Про Державний земельний кадастр» від 07 липня 2011 року №3613-VI (далі - Закон №3613-VI).

Статтею 1 вказаного Закону визначено, зокрема, що державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами, про меліоративні мережі та складові частини меліоративних мереж.

Цитованою нормою також встановлено, що під кадастровим номером земельної ділянки слід розуміти індивідуальну, що не повторюється на всій території України, послідовність цифр та знаків, яка присвоюється земельній ділянці під час її державної реєстрації і зберігається за нею протягом усього часу існування.

Між тим, суд вважає слушними посилання позивача на приписи пункту 2 Прикінцевих та Перехідних положень аналізованого Закону, за яким земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. Отже, з обставин справи слідує, що позивач належним чином підтвердив свій статус власника земельної ділянки.

На переконання суду, правильність наведених міркувань підтверджується також тим, що особа, яка набула речове право на земельну ділянку до 2004 року, тобто без присвоєння останній кадастрового номеру, у подальшому має право на підставі статті 186 Земельного кодексу України вжити заходів щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Аналіз дослідження наявної у матеріалах справи технічної документації, викопіювань та інших геоданих дозволяють суду стверджувати про те, що земельна ділянка, власником якої є позивач, з одного боку та земельні ділянки з кадастровими номерами :11:011:0187 та :11:011:0211 з іншого боку певним чином накладаються.

За наведених обставин, суд вважає, що твердження позивача про наявності порушення його права є обґрунтованим, що, у свою чергу, дозволяє суду перейти до дослідження ефективності обраного позивачем способу захисту.

Так, у пункті 84 постанови Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 у справі №466/8649/16-ц зазначено, що відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (див., зокрема, пункт 100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц).

У зв`язку з цим, позовні вимоги про визнання протиправними та скасування рішень Оноківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області від 30.09.2017 №529 про передачу у власність земельної ділянки площею 0,0751 га громадянину ОСОБА_8 та №715 від 06.04.2018 про передачу у приватну власність земельної ділянки ОСОБА_9 слід залишити без задоволення.

Надаючи правову оцінку позовним вимогам про витребування спірного майна, суд виходив з наступного.

Статтею 387 ЦК України передбачено те, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (частина 1 статті 190 ЦК України).

Системне тлумачення наведеного правового регулювання свідчить про те, що на підставі віндикаційного позову може бути витребуване з чужого незаконного володіння майно, яке є індивідуально визначеним.

При цьому згідно з абзацом першим частини 1 статті 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її.

Індивідуалізація речі - це надання певній речі (або ж наявність у неї) відмітних властивостей (рис чи характеристик), що дозволяють в необхідних випадках виділити її з числа подібних. Можливо виокремити три групи речей, визначених індивідуальними ознаками: унікальні речі, тобто єдині у своєму роді; речі, що відрізняються від подібних особливими позначеннями чи характеристиками; речі, індивідуалізовані в процесі вибору або відбору.

Екстраполюючи викладене на спірні правовідносини, суд наголошує на тому, що сумарна площа земельних ділянок за кадастровими номерами :11:011:0187 та :11:011:0211 складає 0,1467 га (0,0716 га + 0,0751 га), що перевищує площу земельної ділянки, право власності на яку має позивач (0,08 га). Між тим, позивач не надала жодних доказів щодо того, яким саме чином площа її земельної ділянки накладається на площу земельних ділянок, право власності на які оформили відповідач-1 та відповідач-2.

Тобто матеріали справи документально не відображають твердження позивача про те, що площа її земельної ділянки повністю охоплює земельну ділянку за кадастровим номером :11:011:0187 та частково включає земельну ділянку за кадастровим номером :11:011:0211.

У цій частині аргументи позивача ґрунтуються на припущеннях, оскільки вказана позивачем варіація розподілу площі її земельної ділянки не являється єдино можливою.

Суд звертає увагу на те, що офіційні дані Публічної кадастрової карти України можуть бути доказом у справі за умови їх відповідності вимогам процесуального закону щодо належності, достовірності та достатності. Відтак на підставі відповідних даних можна встановити дійсні обставини справи, які входять до предмету доказування.

Разом із тим, можливість суду самостійно на основі даних Публічної кадастрової карти України встановити факт саме накладення земельних ділянок по суті потребує, щоб такі спірні земельні ділянки були внесені до Державного земельного кадастру та відображені на вказаній карті.

Утім, як встановив суд, земельній ділянці, власником якої є позивач, кадастровий номер не присвоювався.

Відтак вирішення питання про накладення земельних ділянок іншим чином потребує спеціальних знань, що обумовлює необхідність у призначенні та проведенні судової земельно-технічної експертизи. Між тим, з цього приводу позивачем жодних клопотань подано не було.

За наведених обставин суд погоджується із твердженнями відповідачів про те, що із урахуванням долучених позивачем доказів достовірне з`ясування того, яким саме чином та в яких розмірах земельні ділянки накладаються є неможливим.

Як наслідок, суд констатує про те, що позовні вимоги про витребування майна, яке не може бути ідентифіковане, є юридично неспроможними,а тому не підлягають задоволенню.

Резюмуючи оцінку підстав заперечень відповідачів, суд зауважує, що доводи останніх про добросовісність набуття відповідних земельних ділянок є передчасними, зважаючи на те, що аналіз добросовісності набуття майна, що вибуло від первісного власника потребує з`ясування його точного обсягу. Натомість, як встановив суд, позивач не довела, що площі спірних земельних ділянок включають в себе 100% площі земельної ділянки позивача та не обґрунтувала яким саме чином площа її земельної ділянки накладається на площу земельних ділянок відповідача-1 та відповідача-2.

У зв`язку з цим суд вказує на те, що відповідачі фактично заперечують проти позову, посилаючись на взаємовиключні підстави. Тому твердження учасників справи про добросовісність набуття майна, у тому числі й посилання на прецедентну практику ЄСПЛ у відповідній частині, суд відхиляє, зважаючи на те, що аналіз таких доводів є передчасним.

За таких обставин не заслуговують на увагу та не потребують глибокого аналізу аргументи позивача про необхідність критичної оцінки наведену відповідачами прецедентної практики ЄСПЛ щодо допустимості втручання у право на мирне володіння майном

V. Судові витрати

Відповідно до статті 141 ЦПК України з огляду на відмову у задоволенні позовних вимог судові витрати у вигляді судового збору покладаються на позивача.

Вирішення розподілу решти судових витрат, що пов`язані з розглядом справи, буде здійснено у відповідності до частини 1 статті 270 ЦПК України.

VI. Висновки за результатами розгляду

Згідно з частиною 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Підсумовуючи викладене у сукупності суд дійшов висновку про те, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити повністю.

Керуючись статтями 3-5, 10, 12, 13, 76-81, 258-259, 263-265, 352, 353 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Позивач: ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_6 , РНОКПП: НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_7 , РНОКПП: НОМЕР_3 .

Відповідач: Оноківська ОТГ, , адреса місцезнаходження: вул. Головна, буд. 59, с. Оноківці, Ужгородський р-н, Закарпатська обл.

Відповідач: ОСОБА_8 , який проживає за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_14 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_4 .

Третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Балаж Марина Василівна, адреса місцезнаходження: вул. Мукачівська, 9, прим. 5, м. Ужгород, Закарпатська обл.

Третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Форкош Мирослава Михайлівна, адреса місцезнаходження: АДРЕСА_5 .

Рішення може бути оскаржено до Закарпатського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя В.Й. Данко