Справа №522/661/17
Провадження №2/522/2381/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2022 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Чернявської Л.М.,

за участю секретаря судового засідання Тофан Л.Р.,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, в якому з урахуванням уточнень від 12.06.2017 року просить стягнути гривневий еквівалент 25 000 доларів США за курсом НБУ на дату винесення судового рішення, гривневий еквівалент процентів за користування позикою у розмірі 23 250 доларів за курсом НБУ на дату винесення судового рішення. Позов направлено поштою 30 грудня 2016 року, який надійшов до суду 13.01.2017 року.

Позивач мотивує вимоги тим, що 17 жовтня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 була укладена Кредитна угода. На підставі якої ОСОБА_1 надає позику шляхом банківського переказу на банківський рахунок ОСОБА_2 25 000,00 $ (двадцять п`ять тисяч доларів 00 центів). Факт переводу грошових коштів підтверджується Заявою на грошовий переказ від 17.10.2011 року. Згідно Кредитної угоди строк повернення грошових коштів до 31 грудня 2011 року. Однак станом на момент подання позову взяті на себе зобов`язання відповідач не виконав, кошти не повернув. В зв`язку з чим, виникла заборгованість, що складається з суми заборгованість у розмірі 25 000 $ та з процентів за користування позикою у розмірі 23250$, в зв`язку з чим позивач звернулись до суду з зазначеним позовом.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10 жовтня 2017 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено в повному обсязі.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 гривневий еквівалент 25 000 (двадцять п`ять тисяч) доларів США, що за курсом НБУ на дату прийняття рішення становить 663 750, 00 грн. (шістсот шістдесят три тисячі сімсот п`ятдесят гривень 00 копійок), гривневий еквівалент процентів за користування позикою у розмірі 23 250 доларів США (двадцять три тисячі двісті п`ятдесят), що за курсом НБУ на дату прийняття рішення складає 617 287,50 грн. (шістсот сімнадцять тисяч двісті вісімдесят сім гривень 50 копійок) та судові витрати по сплаті судового збору в сумі 6890 (шість тисяч вісімсот дев`яносто гривень 00 копійок) гривень.

Ухвалою суду від 18 квітня 2018 року відмовлено у задоволенні подання приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г.В. про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України.

Також ухвалою суду від 18 квітня 2018 року відмовлено у задоволенні подання приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г.В. про розшук боржника фізичної особи ОСОБА_2

20 березня 2018 року від представника ОСОБА_2 адвоката Немерцалової С.В. до суду надійшла заява про перегляд заочного рішення по справі.

Ухвалою суду від 07 червня 2018 року скасовано заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 жовтня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

16 липня 2018 року від представника відповідача до суду надійшла заява про застосування строків позовної давності. В обґрунтування зазначено, що в матеріалах справи міститься копія Кредитної угоди, укладеної між особами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , датована 17.10.2011 року. Строк виконання зобов`язань за даним документом становить до 31.12.2011 року, а отже строк позовної давності сплинув 31.12.2014 року.

30 серпня 2018 року від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву. Просив у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

В судовому засіданні 11 грудня 2018 року було оглянуто оригінал Кредитної угоди від 17.10.2011 року (а.с. 16 т. 2).

22 січня 2019 року від представника позивача до суду надійшов відзив на заяву про застосування строків позовної давності. В обґрунтування зазначено, що протягом п`яти років Позивач та Відповідач активно вели переписку по електронній пошті з приводу виконання Відповідачем прийнятих на себе зобов`язань. Оскільки 31.03.2016 року Позивач надіслав лист Відповідачу з проханням повернути борг на електронну пошту Відповідача, але ніяких дій щодо повернення боргу Відповідач не здійснив то з цього моменту був визначний момент пред`явлення вимоги, а позов про стягнення заборгованості пред`явлений 13.01.2017 року тобто в межах строку позовної давності.

05 квітня 2019 року від представника відповідача до суду надійшла заява про призначення технічної експертизи, яке було залишено протокольною ухвалою суду від 04.06.2019 року без розгляду.

13 червня 2019 року від представника відповідача до суду надійшла заява про призначення судово-почеркознавчої експертизи.

Ухвалою суду від 02 липня 2019 року клопотання представника відповідача про призначення судово-почеркознавчої експертизи задоволено частково. Призначено по справі судово-почеркознавчу експертизу, на вирішення якої поставлено питання: Чи виконано підпис від імені ОСОБА_2 у документі мовою документа «КРЕДИТНОЕ СОГЛАШЕНИЕ, укладеного між « ОСОБА_5 » 17.10.2011 года» тією особою, від імені якої він зазначений, ОСОБА_3 чи іншою особою? Проведення експертизи доручено Одеському науково-дослідному інституту судових експертиз Міністерства юстиції України. Зупинено провадження по справі.

20 грудня 2019 року від Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України до суду надійшов лист, з якого вбачається, що станом на 09.12.2019 року рахунок вартості проведення експертизи не сплачений, відповідно до п. 1.13 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 № 53/5, у зв`язку з чим ухвалу суду про призначення судово-почеркознавчої експертизи залишено без виконання.

Ухвалою суду від 26 грудня 2019 року поновлено провадження по справі.

16 березня 2020 року від представника позивача до суду надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог в частині стягнення процентів за користування позикою з 23 250,00 доларів США на 37 875,00 доларів США за курсом НБУ на дату винесення судового рішення, яку прийнято протокольною ухвалою суду від 09 липня 2020 року.

06 серпня 2020 року від представника відповідача до суду надійшов відзив на заяву про збільшення позовних вимог.

Ухвалою суду від 08 лютого 2021 року клопотання представника відповідача про призначення судово-почеркознавчої експертизи задоволено частково. Призначено по справі судово-почеркознавчу експертизу, на вирішення якої поставлено питання: Чи виконано підпис від імені ОСОБА_2 у документі мовою документа «КРЕДИТНОЕ СОГЛАШЕНИЕ, укладеного між « ОСОБА_5 » 17.10.2011 года» тією особою, від імені якої він зазначений, ОСОБА_3 чи іншою особою? Проведення експертизи доручено Одеському науково-дослідному інституту судових експертиз Міністерства юстиції України. Зупинено провадження по справі.

23 червня 2021 року від Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України до суду надійшов Висновок експерта № 21-1798 судово-почеркознавчої експертизи від 04 червня 2021 року та матеріали цивільної справи.

З Висновку експерта № 21-1798 судово-почеркознавчої експертизи від 04 червня 2021 року вбачається відповідь на поставлене запитання під час призначення судово-почеркознавчої експертизи, а саме експерт дійшов висновку що підпис від імені ОСОБА_2 у наданому на експертизу документі «КРЕДИТНОЕ СОГЛАШЕНИЕ» від 17.10.2011 на суму 25 000 доларів США, укладеному між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , розміщений графі: «Алексей Савицкий», виконаний самим ОСОБА_3 .

Ухвалою суду від 10 серпня 2021 року поновлено провадження по справі.

07 грудня 2021 року від адвоката Немерцалової С.В. до суду надійшла заява про повідомлення про припинення повноважень представника Відповідача по справі.

24 травня 2022 року від представника позивача до суду надійшло клопотання про проведення судового засідання за відсутності.

В судове засідання 26 травня 2022 року сторони не з`явились, сповіщались належним чином.

Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Враховуючи положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, з огляду на неявку всіх учасників справи, не здійснювалось.

Розглянувши матеріали справи та надавши належну правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, суд дійшов наступних висновків.

17 жовтня 2011 року між ОСОБА_1 , громадянином України, паспорт серії НОМЕР_1 , що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та ОСОБА_3 , громадянином України, паспорт серії НОМЕР_2 , що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 була укладена Кредитна угода (надалі-Кредитна угода).

На підставі цієї Кредитної угоди позивач надавав позику шляхом банківського переказу на банківський рахунок ОСОБА_2 25 000 (двадцять п`ять тисяч доларів) доларів США. Факт переводу грошових коштів позивач підтвердив наданою заявою на грошовий переказ від 17.10.2011 року. Судом встановлено, що відповідно до наданої кредитної угоди строк повернення грошових коштів до 31 грудня 2011 року.

Позивачем надана кредитна угода, яка укладена між фізичними особами, однак, відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України (на момент виникнення спірних відносин) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Банк - юридична особа, яка на підставі банківської ліцензії має виключне право надавати банківські послуги, відомості про яку внесені до Державного реєстру банків. Дане визначення терміну банк міститься в ст. 2 ЗУ «Про банки та банківську діяльність».

Фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг. Не є фінансовими установами (не мають статусу фінансової установи) незалежні фінансові посередники, що надають послуги з видачі фінансових гарантій в порядку та на умовах, визначених Митним кодексом України, ст. 1 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Статтею 1055 Цивільного кодексу України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Аналізуючи норми вищевикладених статей, сторонами кредитного договору є кредитодавець (банк або інша фінансова установа, яка має дозвіл на надання фінансових послуг) та позичальник (фізична або юридична особа).

Отже, суд доходить до висновку, що надана позивачем кредитна угода за своєю природою є договором позики, а не кредитним договором.

Статтею 1046 Цивільного Кодексу України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до правової позиції Верховного суду України у справі № 6-63цс13 письмова форма договору позики через його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно з ч. 2 ст. 1047 Цивільного Кодексу України може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Під час розгляду справи представником ОСОБА_6 та самим відповідачем заявлялось, що Відповідач не визнає позов, заперечує факт укладення зазначеної угоди та наявність його підпису на зазначеному документі.

Як зазначалось вище, ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 08 лютого 2021 року клопотання представника відповідача про призначення судово-почеркознавчої експертизи задоволено частково. Призначено по справі судово-почеркознавчу експертизу, на вирішення якої поставлено питання: Чи виконано підпис від імені ОСОБА_2 у документі мовою документа «КРЕДИТНОЕ СОГЛАШЕНИЕ, укладеного між « ОСОБА_5 » 17.10.2011 года» тією особою, від імені якої він зазначений, ОСОБА_3 чи іншою особою?

Так, з Висновку експерта № 21-1798 судово-почеркознавчої експертизи від 04 червня 2021 року вбачається відповідь на поставлене запитання під час призначення судово-почеркознавчої експертизи, а саме експерт дійшов висновку що підпис від імені ОСОБА_2 у наданому на експертизу документі «КРЕДИТНОЕ СОГЛАШЕНИЕ» від 17.10.2011 на суму 25 000 доларів США, укладеному між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , розміщений графі: «Алексей Савицкий», виконаний самим ОСОБА_3 .

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ст. 110 ЦПК України, висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на вищевикладене, суд приймає Висновку експерта № 21-1798 судово-почеркознавчої експертизи від 04 червня 2021 року як належний та допустимий доказ, який встановлює обґрунтовує позовні вимоги та спростовує твердження відповідача щодо невідповідності його підпису.

Отже, суд доходить до висновку що відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання щодо повернення грошових коштів в гривневневому еквіваленті 25 000 доларів США, що за курсом НБУ на дату прийняття заочного рішення становить 731 250 грн., курс НБУ на дату прийняття рішення становить 29,25 грн. за один долар США.

Щодо вимог в частині стягнення процентів з користування позикою, з врахування заяви про збільшення розміру позовних вимог від 16.03.2020 року, за період з 17.10.2011 року по 16.03.2020 рік у розмірі 37 875,00 доларів США, то суд зазначає наступне.

Згідно ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Судом встановлено, що відповідно до Договору розмір процентів за користування грошовими коштами складає 1,5 % від суми, щомісяця. Враховуючи те, що відповідач користувався коштами протягом 101 місяців, починаючи з 17 жовтня 2011 р. по 16.03.2020 (день звернення з заявою про збільшення розміру позовних вимог), розмір процентів за увесь час користування грошовими коштами які були надані у якості позики за договором складає 37 875,00 доларів (101 місяців х на 375 доларів США).

Суд доходить до висновку, що у зв`язку з тим, що відповідач не виконав свої зобов`язання, щодо повернення грошових коштів в строк, передбачений Договором, на підставі ст. 1048 Цивільного кодексу України у відповідача перед позивачем виникла заборгованість по процентам за користування позикою протягом всього терміну дії договору до моменту звернення до суду з заявою про збільшення розміру позовних вимог, розмір яких складає 37 875,00 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ гривні до долара США на момент прийняття рішення складає 1 107 843, 75 грн. (один мільйон сто сім тисяч вісімсот сорок три гривні 75 копійок), курс НБУ на дату прийняття рішення становить 29,25 грн. за 1 (один) долар США.

Щодо заяви відповідача щодо застосування строків позовної давності, то суд зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 17 жовтня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 була укладена Кредитна угод. Предметом якої є грошові кошти в розмірі 25 000 доларів США. Строк повернення кредиту до 31.12.2011 року.

Отже, в договорі передбачений кінцевий термін повернення отриманих коштів 31.12.2011 року.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, якщо такі дії вчинено, крім боржника, уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

Судом встановлено, що договір позики, укладений між сторонами є строковим, і цей строк обмежується датою 31.12.2011 року.

Представником позивача зазначено, що протягом п`яти років Позивач та Відповідач активно вели переписку по електронній пошті з приводу виконання Відповідачем прийнятих на себе зобов`язань. Оскільки 31.03.2016 року Позивач надіслав лист Відповідачу з проханням повернути борг на електронну пошту Відповідача, але ніяких дій щодо повернення боргу Відповідач не здійснив то з цього моменту був визначний момент пред`явлення вимоги, а позов про стягнення заборгованості пред`явлений 13.01.2017 року тобто в межах строку позовної давності.

Так, перевіривши доводи позивача, з матеріалів справи вбачається листування, однак з відповідних повідомлень не вбачається можливим встановити осіб між якими відбувалось вказане листування. Дані листи не посвідчені належним чином.

Відповідно до статті 100 Цивільного процесуального кодексу України електронними доказами є інформація в цифровій формі, яка містить дані про обставини справи, що мають значення. Електронні докази можуть мати різну форму, в тому числі і електронного документа.

До електронних документів відносять графічні зображення, які можуть зберігатися на портативних пристроях, картках пам`яті чи в будь-якому іншому місці збереження даних (наприклад, у мережі Інтернет). Так, електронним доказом може бути інформація з переписки у чаті, на веб-сайті, електронний лист з поштового сервісу тощо. Для фіксування електронного доказу переважно робиться його електронна копія, яка часто має форму скріншота. Тобто скріншот не оригінал документу, а лише форма фіксування електронного доказу. Отож, така копія має бути засвідчена електронним цифровим підписом особи, яка її подає. Також можна подавати роздрукований скріншот, як паперову копію електронного доказу посвідчений підписом і з вказаною датою.

З огляду на вищевикладне, зазначені листи не приймаються судом як належний та допустимий доказ в розумінні ст. 100 ЦПК України.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Слід зазначити, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, що відповідач визнавав боргові зобов`язання та погодився на відстрочку повернення боргу, а отже не доведено переривання строку позовної давності.

Таким чином, позивачем не доведено, як це передбачено ст. 81 ЦПК України і є його процесуальним обов`язком, обставини того, що відповідачем вчинено дії, що свідчить про визнання ним свого боргу за спірним договором позики від 17.10.2011 року, тому немає підстав для застосування правил переривання перебігу позовної давності за вказаним договором позики.

Розглядаючи питання про застосування строків позовної давності, суд відзначає, що доводи сторін та їх представників у даній справі оцінені судом на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин.

Крім того, тлумачення статті 264 ЦК України свідчить, що переривання позовної давності можливе виключно в межах позовної давності.

У постанові Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року у справі № 6-2891цс16 вказано, що відповідно до частин першої, третьої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку; після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Отже, з урахуванням викладеного, враховуючи, що з позовом про стягнення заборгованості до суду ОСОБА_1 звернувся лише у грудні 2016 року, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку з пропуском позовної давності.

Із заявою про поновлення строку, пропущеного з поважних причин, позивач не звертався.

Керуючись ст.7, 10,12,13,76, 81, 258, 259, 263 ? 265, 273, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня з дня складення повного судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 02 червня 2022 року.

Суддя Чернявська Л.М.