РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 червня 2022 року

м. Рівне

Справа № 572/1520/21

Провадження № 22-ц/4815/611/22

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчук Н. М.,

суддів: Гордійчук С. О., Шимківа С. С.

секретар судового засідання Пиляй І. С.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Комунальне підприємство «Рівненський обласний фтизіопульмонологічний

медичний центр» Рівненської обласної ради

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Комунального підприємства «Рівненський обласний фтизіопульмонологічний медичний центр» Рівненської обласної ради на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 29 грудня 2021 року у складі судді Довгого І. І., ухвалене в м. Сарни Рівненської області о 16 годині 20 хвилини, повний текст рішення складено 04 січня 2022 року,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Комунального підприємства «Рівненський обласний фтизіопульмонологічний медичний центр» Рівненської обласної ради про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, виплата заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди. Свої позовні вимогуи обґрунтовувала тим, що наказом № 79-К від 29.04.2021 року її звільнено з роботи з 30.04.2021 року на підставі п.6 ч.1 ст.36 КЗпП України. 26 лютого 2021 року її було попереджено про наступну зміну організації виробництва і праці з 1 травня 2021 року та запропоновано переведення на посаду 0,5 ставки сестри медичної чистої перев`язочної хірургічного відділення грудної, легеневої та позалегеневої патології. Від запропоновано посади вона відмовилась. При звільненні не було враховано переважне право на залишення на роботі, відповідно до ст.42 КЗпП України. Вважає, що на підприємстві відбулось скорочення чисельності штату а не зміна істотних умов праці. Вважає звільнення незаконним, так як відбулась ліквідація відділення легеневого туберкульозу № 3 і її посада була скорочена, що не вважається зміною істотних умов праці, а тому просить поновити її на роботі та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу. Крім цього, відповідач порушив її права у сфері трудових правовідносин незаконним звільненням, що призвело до моральних страждань (переживання з приводу порушення відповідачем прав позивача), змусило її докладати додаткових зусиль для організації свого життя, чим їй було заподіяно значної моральної шкоди, яку оцінює в 10 000 гривень. Просила суд визнати незаконним наказ про звільнення та поновити на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30.04.2021 року по дату поновлення на роботі, моральну шкоду в сумі 10 000 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 2500 грн.

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 29 грудня 2021 року вказаний позов задоволено. Визнано незаконним та скасовано наказ Комунального підприємства «Рівненський обласний фтизіопульмонологічний медичний центр» Рівненської обласної ради від 29 квітня 2021 року № 79-К про звільнення ОСОБА_1 у зв`язку з відмовою працівника від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці згідно пункту 6 частини 1 статті 36 КЗпП України, та поновити ОСОБА_1 на посаді сестри медичної стаціонару відділення легеневого туберкульозу № 3 комунального підприємства «Рівненський обласний фтизіопульмонологічний медичний центр» Рівненської обласної ради. Рішення в частині поновлення на роботі допущено до негайного виконання. Зобов`язано Комунальне підприємство «Рівненський обласний фтизіопульмонологічний медичний центр» Рівненської обласної ради нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу - з 30.04.2021 року по 29.12.2021 року - дня поновлення на роботі. Стягнуто з комунального підприємства «Рівненський обласний фтизіопульмонологічний медичний центр» Рівненської обласної ради на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 10 000 гривень. Стягнуто з Комунального підприємства «Рівненський обласний фтизіопульмонологічний медичний центр» Рівненської обласної ради на користь позивача витрати на правничу допомогу в розмірі 2500 гривень. Стягнуто з Комунального підприємства «Рівненський обласний фтизіопульмонологічний медичний центр» Рівненської обласної ради на користь держави судовий збір в сумі 4086 грн.

Рішення суду першої інстанції вмотивоване конституційною гарантією права кожного на працю та захисту від незаконного звільнення та обґрунтоване тими обставинами справи, які підтверджують, що відповідачем при звільненні позивачки не було дотримано передбаченої законом процедури вивільнення для працівників, які звільняються у зв`язку зі зміною в організації виробництва і праці, чим допущено порушення трудових прав позивачки, які підлягають поновленню.

Вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, Комунальне підприємство «Рівненський обласний фтизіопульмонологічний медичний центр» Рівненської обласної ради оскаржив його в апеляційному порядку. У поданій апеляційній скарзі доводить, що підприємством було дотримано порядку вивільнення працівників, передбаченого ст.. 49-2 КЗпП України. Додає, що в матеріалах справи наявні докази щодо змін в організації виробництва і праці, чи працівник відмовився від переведення на іншу роботу або власник не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, чи користувався вивільнюваний працівник переважним правом залишення на роботі, чи попереджався за два місяці про наступне вивільнення. Пояснює, що спеціальність позивача не змінилася, однак змінилися умови праці за посадою. Додає, що позивача було попереджено у встановленому порядку про переведення з посади сестри медичної стаціонару відділення легеневого туберкульозу № 3 на посаду сестри медичної чистої перев`язочної хірургічного відділення грудної, легеневої та поза легеневої патології, тобто, позивачу було запропоновано роботу за новими умовами праці. Покликаючись на неповне з`ясування обставин справи, просило скасувати рішення суду першої інстанції та закрити провадження у справі.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві ОСОБА_1 вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просить залишити його без зміни, а апеляційну скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з Комунальним підприємством «Рівненський обласний фтизіопульмонологічний медичний центр» Рівненської обласної ради.

Як вбачається із запису № 19 трудової книжки позивачки, 30 квітня 2021 року ОСОБА_1 була звільнена у зв`язку з відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці пункту 6 ч.1 ст.36 КЗпП України.

Згідно до витягу з наказу № 79-К від 29.04.2021 року, ОСОБА_1 було звільнено з посади сестри медичної стаціонару відділення легеневого туберкульозу № 3 з 30.04.2021 року у зв`язку з відмовою працівника від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці, на підставі п.6 ч.1 ст.36 КЗпП України.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 вказувала, що відповідачем було порушено її трудові права, оскільки було скорочено посаду, на якій вона працювала, що не вважається зміною істотних умов праці, про що вона була попереджена письмово за два тижні до звільнення, а також не було враховано її переважного права на залишення на роботі.

Положеннями ст.43 Конституції України кожному гарантується право на працю та захист від незаконного звільнення.

Відповідно до ч. 3 ст. 32 КЗпП України у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Звільнення може відбуватися не раніше закінчення двомісячного строку з моменту попередження. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці.

Відповідно до попередження №9 від 26.02.2021 року, ОСОБА_1 попереджено про наступну зміну організації виробництва і праці з 01 травня 2021 року та запропоновано переведення на посаду 0,5 ставки сестри медичної чистої перев`язочної хірургічного відділення грудної, легеневої та позалегеневої патології, в разі відмови від продовження роботи в нових умовах, трудовий договір буде припинено за п.6 ст.36 КЗпП України.

Позивачка зазначала, що 18 березня 2021 року зверталася із заявою на адресу Комунального підприємства «Рівненський обласний фтизіопульмонологічний медичний центр» Рівненської обласної ради про надання для ознайомлення копію наказу №23-ОД від 18.02.2021 року «Про зміни в організації виробництва та праці КП «РОФМЦ РОР» та вказує на свої переваги залишення на роботі, відповідно до ст.42 КЗпП України. Однак, відповіді на свою заяву не отримала.

Як вбачається із адвокатських запитів представника позивача адвоката Данильчика В. І. від 07.05.2021 року та 13.07.2021 року на адресу Комунального підприємства «Рівненський обласний фтизіопульмонологічний медичний центр» Рівненської обласної ради, адвокат просив надати відповідь на заяву позивача від 18 березня 2021 року, копію колективного договору, копію наказу №23-ОД від 18.02.2021 року «Про зміни в організації виробництва та праці КП «РОФМЦ РОР» та довідку про заробітну плату ОСОБА_1 , однак, йому було відмовлено, що підтверджується листами комунального підприємства «Рівненський обласний фтизіопульмонологічний медичний центр» Рівненської обласної ради від 20.05.2021 року вих. № 595 та листом від 28 липня 2021 року вих. № 851.

Припинення трудового договору за п. 6 ст. 36 КЗпП України при відмові працівника від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці може бути визнане обґрунтованим, якщо зміна істотних умов праці при провадженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою викликана змінами в організації виробництва і праці (раціоналізацією робочих місць, введенням нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, і, навпаки, впровадженням передових методів, технологій тощо).Такі роз`яснення містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів».

Пунктом 19 цієї Постанови визначено, що суди, розглядаючи трудові спори пов`язані із звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, чи працівник відмовився від переведення на іншу роботу або власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення, (тобто, чи дотримано порядок вивільнення працівників, передбачений ст. 492 КЗпП України).

Верховний Суд України у своїй постанові від 23 березня 2016 року у справі № 6-2748цс15 дійшов правового висновку, що зміна істотних умов праці може бути визнана законною тільки в тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва і праці. Зміна істотних умов праці, передбачена частиною третьою статті 32 КЗпП України, за своїм змістом не тотожна звільненню у зв`язку із зміною організації виробництва і праці, скороченням чисельності або штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу, оскільки передбачає продовження роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, але за новими умовами праці. Під час звільнення працівника на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку із змінами в організації праці, в тому числі скорочення штату працівників, необхідно дотримуватись гарантій, передбачених статтею 49-2 КЗпП України.

Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за п. 6 ст. 36 цього Кодексу (ч. 4 ст. 32 КЗпП).

Таким чином, зміна істотних умов праці може бути визнана законною тільки в тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва та праці.

З матеріалів справи вбачається, що відбулась ліквідація стаціонарного відділення легеневого туберкульозу № 3 комунального підприємства «Рівненський обласний фтизіопульмонологічний медичний центр» Рівненської обласної ради та скорочення чисельності працівників, що свідчить про наявність підстав для звільнення позивача за пунктом першим ч.1 ст.40 КЗпП України.

Виходячи з того, що зміна істотних умов праці, передбачена ч. 3 ст. 32 КЗпП України, за своїм змістом не тотожна звільненню у зв`язку зі зміною організації виробництва та праці, скороченням чисельності або штату працівників на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, оскільки передбачає продовження роботи за тією самою спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, але за новими умовами праці, слід дійти висновку про незаконність звільнення позивачки на підставі ст. п.6 ч.1 ст. 36 КЗпП України.

Статтею 235 КЗпП України визначено, що при звільненні без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Частиною 2 ст. 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більше як за один рік.

Ухвалою суду першої інстанції від 04 жовтня 2021 року витребувано від відповідача докази, серед яких і довідка про заробітну плату позивачки за останні шість місяців. Ухвала суду про витребування доказів на момент ухвалення оскаржуваного рішення Комунальним підприємством «Рівненський обласний фтизіопульмонологічний медичний центр» Рівненської обласної ради не була виконана, у зв`язку з чим суд першої інстанції зобов`язав відповідача у рішенні нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за визначений період вимушеного прогулу.

Разом з тим, положення ч. 2 ст. 235 КЗпП України передбачають обов`язок в даному випадку суду як органу, який розглядає трудовий спір, при винесенні рішення про поновлення на роботі прийняти рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не рішення про зобов`язання роботодавця провести нарахування та виплату.

На вимогу суду апеляційної інстанції Комунальне підприємство «Рівненський обласний фтизіопульмонологічний медичний центр» Рівненської обласної ради надало довідку про нарахування середнього заробітку ОСОБА_1 (№690 від 15 червня 2022 року), згідно якої середній заробіток позивачки за два останні місяці перед звільненням склав 30 962,44 грн., а за період вимушеного прогулу з травня 2021 року по грудень 2021 року 101 502,73 грн.. Розрахунок середнього заробітку проводився на підставі постанови КМУ від 08.02.1995 року № 100, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують дню звільнення працівника, позивачкою не заперечується, а тому береться судом до уваги як достовірний.

Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна, тощо. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до п.9 Постанови, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Стаття 237-1 КЗпП України передбачає, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівникові провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Як встановлено судом, моральні страждання позивачки виникли у зв`язку з діями відповідача, що виявилися у грубому порушення відповідачем прав позивача у сфері трудових відносин, що привело до моральних страждань позивачки, змусило її докладати додаткових зусиль для організації свого життя, з урахуванням того, що вона самостійно виховує малолітню дитину, а також вживати заходів по відновленню своїх порушених трудових прав. Враховуючи обставини справи у їх взаємозв`язку з нормами закону, котрими ті регулюються, оцінюючи тривалість, глибину моральних переживань позивачки, зважаючи на характер взаємовідносин сторін, беручи до уваги принцип розумності, справедливості, апеляційний суд вважає, що розмір морального відшкодування слід зменшити з 10 000,00 гривень до 3 000,00 гривень, і саме така сума є достатньою та справедливою компенсацією для позивачки та пропорційним стягненням для відповідача.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Встановлені обставини справи в сукупності з нормами закону дають суду підстави для висновку про те, що діями відповідача, неправомірність яких встановлена судом, порушено трудові права позивачки, які підлягають поновленню, а також завдана моральна шкода, з огляду на що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню повністю в частині визнання недійсним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, і частково в частині морального відшкодування. У зв`язку з цим, рішення суду першої інстанції в частині вимог про стягнення середнього заробітку підлягає скасуванню з підстав порушення вимог ч. 2 ст. 235 КЗпП України із ухваленням в цій частині нового судового рішення про стягнення Комунального підприємства «Рівненський обласний фтизіопульмонологічний медичний центр» Рівненської обласної ради на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 30.04.2021 року по 28.12.2021 року включно в сумі 101 502 гривні 73 копійки без вирахування податків і зборів, а в частині вимог про відшкодування моральної шкоди зміні із зменшенням суми морального відшкодування до 3 000,00 гривень.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 367, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Рівненський обласний фтизіопульмонологічний медичний центр» Рівненської обласної ради задовольнити частково.

Рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 29 грудня 2021 року в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасувати.

Стягнути з Комунального підприємства «Рівненський обласний фтизіопульмонологічний медичний центр» Рівненської обласної ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30.04.2021 року по 28.12.2021 року включно

в сумі 101 502 (сто одна тисяча п`ятсот дві) гривні 73 копійки без вирахування податків і зборів.

Рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 29 грудня 2021 року в частині відшкодування моральної шкоди змінити, зменшивши суму морального відшкодування, що стягується з Комунального підприємства «Рівненський обласний фтизіопульмонологічний медичний центр» Рівненської обласної ради на користь ОСОБА_1 , з 10 000,00 грн. до 3 000 (трьох тисяч) гривень 00 копійок.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 червня 2022 року.

Головуючий Ковальчук Н. М.

Судді: Шимків С. С.

Гордійчук С. О.