СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/20031/21

пр. № 2/759/502/22

17 червня 2022 року Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Коваль О.А.

при секретарі Стеблецький В.В., Сирота А.О., Радзівіл А.Б.,

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві у порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_3 ( 03134, м. Київ, вул. Г-Барського, 7, кв. 237 ) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Святошинського районного суду м. Києва із позовом про визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_2 , обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що зазначена квартира належить позивачу на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 18.07.2003 Святошинською районною в м. Києві радою згідно з розпорядженням №1233 від 18.07.2003. З 2010 року сторони мешкали без реєстрації шлюбу, під час спільного проживання у сторін народилось двоє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 27.05.2014 сторони зареєстрували шлюб, який надалі рішенням Святошинського районного суду м. Києва було розірвано. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 17.01.2019 вселено ОСОБА_3 та неповнолітніх дітей до квартири АДРЕСА_2 . Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 01.07.2020 визначено місце проживання двох неповнолітніх дітей з позивачем. На даний час в спірній квартирі зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 . Однак, ОСОБА_3 з жовтня 2016 року в квартирі не мешкає, участі в оплаті комунальних послуг не приймає.

Ухвалою від 07.09.2021 року відкрито провадження у справі, яку постановлено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Суду надавали пояснення, що відповідачка ОСОБА_3 в квартирі АДРЕСА_2 не проживає без поважних причин з жовтня 2016 року. Зазначали і те, що фактичне місце проживання відповідача їм не відомо.

Згодом, в судове засідання з"явилась відповідачка, яка повідомила, що після ухвалення рішення суду 01.07.2020 в спірній квартирі змінили замки та вона не має змоги туди потрапити. Наразі в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 проживають орендарі квартири. Тоді як вона проживає разом з позивачем та дітьми за адресою: АДРЕСА_4 . Про розгляд даної справи їй стало відомо випадково, позивач ОСОБА_1 з яким разом живе про подачу такого позову їй не повідомляв.

Після пояснень відповідачки позивач в судовому засіданні 17.06.2022 року підтвердив, що проживає за адресою: АДРЕСА_4 . В квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , проживає його племінник.

Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, заслухавши пояснення сторін та свідка, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов таких висновків.

Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Судовим розглядом встановлено, що згідно з свідоцтвом про право власності на житло від 18.07.2003 квартира за адресою: АДРЕСА_2 належить на праві приватної власності ОСОБА_1 .

Згідно із рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 17.01.2019 вселено ОСОБА_3 та неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до квартири АДРЕСА_2 , яка належить на праві власності ОСОБА_1 . Також ухвалено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю відмовити.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 01.07.2020 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей Корюківської районної державної адміністрації про відібрання дитини, зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей Корюківської районної державної адміністрації, про визначення місця проживання дітей задоволено. Ухвалено визначити місце проживання дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком ОСОБА_1 .

Стаття 47 Конституції України наголошує на тому, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно ч.3 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням, інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до вказаної норми при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Таким чином, для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин не проживання за адресою такого житлового приміщення.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі статей 12, 81 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Однак, в порушення ч.1 ст.81 ЦПК України, позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що відповідач без поважних причин понад один рік не проживає за зареєстрованим місцем проживання та втратив інтерес до права користування житлом. Матеріали справи не містять наявних обставин, які б дали право визнати відповідача особою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Так, позивач сам у судовому засіданні підтвердив, що у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 проживає зараз його племінник та сам позивач з неповнолітніми дітьми проживає в іншій квартирі.

Таким чином, відповідач не проживає у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 з причин, пов`язаних із проживанням іншої особи в спірній квартирі та не проживанням самого позивача з дітьми у вказаній квартирі, що оцінюється судом як поважна причина

Суд також бере до уваги наявність між сторонами тривалого спору щодо користування квартирою за адресою: АДРЕСА_2 . Так, зокрема, рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 17.01.2019, яке набрало законної сили, задоволено позов про вселення ОСОБА_3 та дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до квартири за адресою: АДРЕСА_2 . При цьому, судом було відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні зустрічного позову до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні вказаною квартирою. В обґрунтування своїх позовних вимог, позивачем за основним позовом було пояснено, що відповідач чинить перешкоди у користуванні майном, у зв`язку з чим вона була змушена звернутись до суду. Відповідачем було визнано позов.

Вказаним рішеннями суду вирішений спір щодо обмеження ОСОБА_3 права користування квартирою за адресою: АДРЕСА_2 , з підстав не проживання ОСОБА_3 у спірній квартирі з 2016 року. Це судове рішення не може бути переглянуто в даній справі.

Окрім того, надання протилежних висновків в іншій справі щодо одних і тих же обставин буде протирічити одному з основних елементів верховенства права - принципу юридичної визначеності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.

У справі «Христов проти України» (рішення від 19 лютого 2009 року, заява № 24465/04) Європейський суд з прав людини наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (див. справу «Брумареску проти Румунії»). Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду

Відтак, задовольняючи позов ОСОБА_3 про вселення до спірної квартири та відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю, суд виходив з пояснень позивача про те що відповідач чинить перешкоди у користуванні спірною квартирою, які ОСОБА_1 визнав.

Таким чином, відповідач до 2019 року не проживала у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 з поважних причин, а саме перешкоди ОСОБА_1 у користуванні спірною квартирою.

Щодо періоду після ухвалення зазначеного рішення, відповідач з поважних причин не проживає у спірній квартирі, оскільки у спірній квартирі проживає племінник позивача, а сам позивач з дітьми проживають за іншою адресою, а відтак позовна вимога щодо визнання особи такою, що втратила право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_2 не може бути судом задоволена.

Крім того, втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи позивачем не доведено.

Надані стороною позивача докази оцінюються судом критично в силу встановлених у судовому засіданні обставин та зроблених вище виснвків.

Аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, дійшов висновку про недоведеність позовних вимог в заявлених ним межах та про відсутність існування правових підстав для їх задоволення.

Керуючись ст. 12,13,81,89,141,263-265,268,280-282 ЦПК України, ст.405 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Рішення суду на бирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч.2 ст. 358 цього Кодексу.

Повний текст рішення виготовлено 21.06.2022 року.

Суддя Коваль О.А.