Справа № 459/3220/21 Головуючий у 1 інстанції: Отчак Н.Я.
Провадження № 22-ц/811/2621/22 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Ванівського О.М.

суддів:Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області та ОСОБА_1 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 26 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області про стягнення моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров`я при виконанні трудових обов`язків, внаслідок професійного захворювання,

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача на його користь 60 000, 00 гривень відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров`я при виконанні трудових обов`язків внаслідок професійного захворювання.

В обґрунтування позову зазначав, що він з 19.07.1979 по 22.02.1995 працював на Шахті №10 «Великомостівська» «Укрзахідвугілля» підземним машиністом гірничо-виймальних машин з повним робочим днем в шахті та з 27.10.1997 по 25.11.2001 працював на Шахті №8 «Великомостівська» машиністом гірничо-виймальних машин з повним робочим днем в шахті. Був звільнений за п. 2 ст. 40 КЗпП України унаслідок невідповідності виконуваній роботі за станом здоров`я. Позивач зазначив, що пропрацював в умовах впливу шкідливих факторів 21 рік і 1 місяць. У зв`язку з тривалою роботою в особливо шкідливих умовах праці у нього погіршився стан здоров`я, внаслідок чого він змушений був звертатись за медичною допомогою. Вказав, що 18.12.2001 йому було вперше та безтерміново встановлено третю групу інвалідності, внаслідок професійного захворювання з 02.11.2001 та 45% втрати професійної працездатності від 02.11.2001. Також позивач вказує, що внаслідок отриманого професійного захворювання йому завдано великої моральної школи у вигляді фізичних та душевних страждань. Він відчуває задишку при незначному фізичному навантаженні, наявний сухий кашель, біль в грудній клітці, підвищена пітливість, загальна слабкість, обмеження рухів, порушення ходи, посилення болю при рухах, зменшення сили у руках, погано бачить, змушений користуватися окулярами. Він не в змозі вести активний спосіб життя, займатись улюбленою справою, змушений звертатись за медичною допомогою та витрачати значні кошти на лікування. Постійний кашель викликає небажану увагу людей і тому він знаходиться у пригніченому та депресивному стані. Факт заподіяння моральної шкоди наявний, оскільки позивач частково на 45% безтерміново втратив професійну працездатність внаслідок професійного захворювання, що спричиняє фізичні та моральні страждання. Позивач відчуває незручності в повсякденному житті, змушений терпіти фізичні болі та моральні страждання, відчувати себе неповноцінною людиною, як вдома перед рідними так і перед сторонніми та людьми. Усі вказані факти моральних страждань та переживань значним чином змінили ритм та порядок життя позивача, порушили нормальні життєві зв`язки, тому він зобов`язаний прикладати значні додаткові зусилля для продовження свого життя. Враховуючи вищенаведене, просив позов задовольнити та стягнути на його користь завдану йому моральну шкоду, яку оцінює в розмірі 60 000 гривень.

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 26 вересня 2022 року позов задоволено частково.

Стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області на користь ОСОБА_1 22500 (двадцять дві тисячі п`ятсот) гривень на відшкодування моральної шкоди.

В решті вимог відмовлено.

Стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області на користь держави 908 грн. судового збору.

Рішення суду оскаржило Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області, подавши апеляційну скаргу.

Вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що позивачем невірно визначено належного відповідача. Відшкодування позивачу моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров`я, незалежно від часу настання страхового випадку, з 01.01.2015 року і на момент подання позову до суду не є обов`язком Фонду, проте здійснюється така виплата відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України.

Зазначає, що оскільки позивач отримав професійні захворювання під час виконання трудових обов`язків, а заподіяна шкода випливає з трудових правовідносин, тому має відшкодовуватись роботодавцем, який не створив безпечних умов праці на підставі ст. 1167 ЦК України та ст. 273-1 КЗпП України.

Окрім цього, вважає, що позивачем не надано доказів, які б підтверджували моральну шкоду та не надано обґрунтування розміру моральної шкоди.

Просить скасувати рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 26 вересня 2022 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Рішення суду також оскаржив ОСОБА_1 , подавши апеляційну скаргу.

Вважає рішення суду незаконним в частині розміру відшкодування шкоди.

Зазначає, що обставини викладені в позовній заяві свідчать про доведення факту спричинення йому, ОСОБА_1 моральної шкоди внаслідок ушкодження здоров`я при виконанні трудових обов`язків, що потягло за собою професійне захворювання і як наслідок втрату професійної працездатності 45%, а отже право на відшкодування моральної шкоди в розмірі який він просить.

Вважає, що при визначення розміру моральної шкоди необхідно врахувати характер та об`єм фізичних, душевних, психічних страждань від одержаного професійного захворювання, тривалість лікування, втрату можливості до повної трудової та соціальної реабілітації, що призвело до значних тяжких змін у його житті та виробничих і життєвих зв`язків, що потребує додаткових зусиль для організації життя.

Просить рішення суду змінити, стягнувши з відповідача на його користь 60 000грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі "Axen v. Germany", заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року "VarelaAssalinocontrelePortugal", заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до частин 4,5 ст.268 ЦПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Фактичні обставини справи, встановлені судом.

Встановлено, що з 19.07.1979 року по 22.02.1995 року ОСОБА_1 працював на Шахті №10 «Великомостівська» «Укрзахідвугілля» підземним машиністом гірничо-виймальних машин шостого розряду з повним робочим днем в шахті, з 27.10.1997 по 25.11.2001 працював на Шахті №8 «Великомостівська» машиністом гірничо-виймальних машин з повним робочим днем в шахті, звільнений в зв`язку з невідповідністю виконуваній роботі по стану здоров`я - п. 2 ст. 40 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки, що додана до матеріалів справи та оригінал якої було оглянуто в судовому засіданні. (а. с. 7-8).

15 листопада 2001року комісія ДВАТ Шахта «Візейська» (Шахта №8 «Великомостівська») провела розслідування випадку хронічного професійного захворювання працівника ОСОБА_1 , про що було складено акт розслідування професійного захворювання, по формі П-4, діагноз: антракосилікоз І ст. емфізема І-ІІ ст. легень, вегетосенсорна поліневропатія рук з трофічними змінами в кістках кистей, який встановлено Львівською обласною клінічною лікарнею (профпатолічне відділення), та прийшла до висновку, що професійне захворювання виникло внаслідок: праці в шкідливих умовах де працював 21 рік і 1 місяць. Працюючи ГРОВ до 90% робочої зміни перебував в зачиненому середовищі, де вугільно-породний пил перевищував норми ГДК. Вміст вугільного діоксину кремнію складав 10-45%. Мав контакт з віброінструментами до 40% робочої зміни. Фізичні навантаження, переохолодження тіла, робота на протягах, намокання спецодягу. Робота у вимушеному положенні тіла ( а. с. 11-12).

Відповідно до довідки МОЗ Обласної МСЕК, серія ЛВА-2 №006695 від 18.12.2001 позивачу вперше встановлено третю групу інвалідності, внаслідок професійного захворювання, безтерміново, визначено ступінь втрати професійної працездатності у відсотках, а саме 45% втрати професійної працездатності, потреба в додаткових видах допомоги: санаторно-курортне лікування ( а.с.9).

Згідно довідки МОЗ Обласної МСЕК, серія ЛВА-1, №119311 від 18.12.2001 позивачу вперше встановлено третю групу інвалідності, внаслідок професійного захворювання, безтерміново, протипоказана робота в умовах дії пилу, вібрації, переохолодження, статико-динамічного перенавантаження, рекомендовані заходи по відновленню працездатності: лікування у невропатолога, терапевта ( а.с.10).

У зв`язку з тривалою роботою в особливо шкідливих та тяжких умовах праці позивач був змушений періодично звертатися за медичною допомогою, що підтверджується витягами з медичної карти амбулаторного хворого (а.с. 13-14).

Позиція Апеляційного суду.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах вимог та доводів апеляційних скарг, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області не підлягає до задоволення, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції прийшов до висновку, що до спірних правовідносин слід застосовувати Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» у редакції, під час дії якої позивачеві була заподіяна моральна шкода у зв`язку з настанням страхового випадку та яка передбачала, що обов`язок відшкодувати таку шкоду покладається на відповідача. Проте, суд вважав, що заявлений до стягнення розмір моральної шкоди є завищеним. З врахуванням глибини завданих моральних страждань, вимог розумності і справедливості, належним відшкодуванням моральної шкоди на думку суд є 22 500 гривень.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.

Відповідно до ч. 1 статті 1168 ЦК моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Верховний Суд у справі №459/3304/16 від 12.02.2020 року, в аналогічній ситуації прийшов до висновку, що до спірних правовідносин слід застосовувати Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» у редакції, під час дії якої позивачеві була заподіяна моральна шкода у зв`язку з настанням страхового випадку та яка передбачала, що обов`язок відшкодувати таку шкоду покладається на Фонду соціального страхування.

Відповідно до підпункту «е» пункту 1 частини першої статті 21 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» у редакції, чинній станом на час настання страхового випадку та встановлення позивачеві втрати професійної працездатності у зв`язку з трудовим каліцтвом і 3 групи інвалідності, у разі настання вказаного випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому.

Страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, що спричинили застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин, зазначених у статті 14 цього Закону, з настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення та/або соціальних послуг (частина друга статті 13 Закону № 1105-XIV у вказаній редакції).

Нещасний випадок - це обмежена в часі подія або раптовий вплив на працівника небезпечного виробничого фактора чи середовища, що сталися у процесі виконання ним трудових обов`язків, внаслідок яких заподіяно шкоду здоров`ю або настала смерть (частина перша статті 14 Закону № 1105-XIV).

Отже, право потерпілого на відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, Закон № 1105-XIV пов`язував з настанням страхового випадку.

Висновком МСЕК від 18.12.2001 року позивачу вперше встановлено 45% втрати професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням.

20 березня 2007 року набрав чинності Закон № 717-V, згідно з яким був виключений підпункт «е» пункту 1 частини першої статті 21 Закону № 1105-XIV, а також інші приписи, які кваліфікували відшкодування моральної шкоди як страхові виплати.

Конституційний Суд України в своєму рішенні від 8 жовтня 2008 року у справі № 1-32/2008 зазначені зміни до Закону № 1105-XIV визнав такими, що відповідають Конституції України (є конституційними) з огляду на те, що право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 ЦК України та статтею 237? КЗпП України їм надано право на відшкодування моральної шкоди за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Законом України від 28 грудня 2014 року № 77-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» викладено у новій редакції Закон № 1105-ХІV, в тому числі змінено його назву на Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» набрав чинності з 1 січня 2015 року.

Відповідно до частини восьмої статті 36 цього Закону відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень ЦК України та КЗпП України.

Таким чином, починаючи з 1 січня 2006 року застраховані громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, були позбавлені права на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду. З цього часу суб`єктом, за рахунок коштів якого здійснюється відшкодування такої шкоди, є роботодавець.

Проте, акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (частини друга та третя статті 5 ЦК України).

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Зокрема, у рішеннях від 13 травня 1997 року N 1-зп, від 9 лютого 1999 року N 1-рп/99, від 5 квітня 2001 року N 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року N 6-рп/2012 Конституційний Суду України зазначив, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Вказаних висновків у подібних правовідносинах дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах від 05 грудня 2018 року у справі № 210/5258/16-ц (провадження № 14-463цс18), від 23 січня 2019 року у справі № 210/2104/16-ц (провадження № 14-597цс18), а тому в силу положень частини четвертої статті 263 ЦПК України їх слід врахувати при вирішенні цього спору.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції, врахувавши позицію Верховного Суду, прийшов до правильних висновків, що до спірних правовідносин слід застосовувати Закон № 1105-XIV у редакції, під час дії якої позивачеві було встановлено втрату працездатності, та яка передбачала, що обов`язок відшкодувати таку шкоду покладається саме на відповідача.

Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частин другої-п`ятої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Моральна шкода - це негативні наслідки (втрати) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких фізична особа зазнала у зв`язку з посяганням на її права та інтереси.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

При оцінці обґрунтованості вимог позивачів у справах про відшкодування моральної шкоди необхідно керуватися принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних за обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат.

Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді.

Разом з тим, з огляду на моральну зумовленість виникнення інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.

Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).

Згідно ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Апеляційний суд не погоджується із висновками суду першої інстанції, в частині стягнення 22500 грн. на відшкодування моральної шкоди та аналізуючи причини та спосіб завдання моральної шкоди позивачу, визначаючи характер, глибину душевних страждань, зважаючи на вимоги розумності та справедливості, вважає, що з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області на користь ОСОБА_1 слід стягнути моральну шкоду у розмірі 45 000 гривень.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції слід змінити в частині визначення розміру моральної шкоди, стягнувши на користь ОСОБА_1 45 000грн.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 26 вересня 2022 року змінити в частині визначення розміру моральної шкоди, та стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області на користь ОСОБА_1 45 000 гривень на відшкодування моральної шкоди.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 13 грудня 2022 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.