Справа № 309/4100/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

16 листопада 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів СОБОСЛОЯ Г.Г., ГОТРИ Т.Ю.

за участю секретаря ТЕРПАЙ С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 309/4100/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хустського районного суду від 24 травня 2022 року, головуючий суддя Кемінь В.Д., -

встановив:

20.10.2020 ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діяв адвокат Шпуганич В.П., звернувся до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_2 мотивуючи таким.

21.02.2015 позивач і відповідач, який на цей час мав прізвище « ОСОБА_3 », уклали договір позики, що був посвідчений приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу Чіжмарем С.І. за реєстровим № 1728, на підставі якого відповідач отримав від позивача 167100,00 грн, що становили еквівалент 6000,00 дол. США, на строк до 21.04.2015.

Для забезпечення повернення позики відповідач передав позивачу оригінали правовстановлюючих документів на належний йому житловий будинок АДРЕСА_1 .

У встановлений договором строк позивач позику не повернув.

05.07.2016 приватний нотаріус Мукачівського районного нотаріального округу Федоренком Е.Ю. за реєстровим № 1473 вчинив виконавчий напис, яким запропонував стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 невиплачені в строк на підставі договору позики від 01.02.2015 кошти: 167100,00 грн суми позики, строк повернення якої настав 21.04.2015, і пеню в сумі 61158,60 грн, разом 228258,60 грн.

Протягом 2016-2018 рр. в судах перебувала цивільна справа №309/3528/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 і приватного нотаріуса Федоренка Е.Ю. про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, за результатом розгляду справи позов був задоволений.

У 2017-2018 рр. відповідач взяте на себе грошове зобов`язання виконав частково та добровільно оплатив (у вересні 2017 року та в жовтні 2018 року) грошові кошти на загальну суму 78590,00 грн, що еквівалентно 2900,00 дол. США. Свідком передачі коштів був гр. ОСОБА_5 мешканець с. Сокирниця. Ці кошти були спрямовані на часткове погашення тіла позики, відсотків за користування позикою, на оплату інфляційних витрат і 3% річних у період з 21.02.2015 по 01.11.2018.

Позивач продовжував очікувати від відповідача виконання взятого на себе зобов`язання, враховуючи передачу відповідачем позивачу оригіналів документів на будинок справедливо очікував повернення позики в повному обсязі, а тому до суду у 2019-2020 роках не звертався.

20.10.2021 позивач довідався, що будинок в АДРЕСА_1 відчужено ОСОБА_6 за договором купівлі-продажу від 29.04.2017, посвідченим приватним нотаріусом Рошинець Н.П. за реєстровим № 818.

Відповідно до положень ст.ст. 3, 13, 525, 526, 549-552, 625, інших норм ЦК України, дії учасників цивільних відносин мають бути добросовісними, зловживання цивільними правами та заподіяння шкоди особі не допускаються, кредитор, права якого порушені, має право на стягнення боргу, неустойки, а також на стягнення інфляційних нарахувань і 3% річних на несвоєчасно сплачений борг.

На день звернення до суду з цим позовом заборгованість відповідача за сумою позики становить 100000,00 грн. За період з 01.11.2018 по 20.10.2021 нарахування відповідно до ст. 625 ЦК України становлять: 3 % річних 8910,00 грн, інфляційні втрати 20065,22 грн.

Ці нарахування підлягають стягненню в межах трирічної позовної давності до моменту пред`явлення відповідного позову. Крім того, відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дій, які свідчать про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, а сплативши 78590,00 грн боргу відповідач такі дії вчинив.

Посилаючись на ці обставини, позивач ОСОБА_1 просив стягнути на його користь із ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 21.02.2015 № 1728 у сумі 128975,00 грн, а також покласти на відповідача витрати по сплаті судового збору в сумі 1289,75 грн і по оплаті професійної правничої допомоги в сумі 26000,00 грн.

Рішенням Хустського районного суду від 24.05.2022 у позові відмовлено.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив із того, що позивач пропустив позовну давність, тому підстав для захисту його права немає. У контексті питання про позовну давність у справі немає доказів, які б свідчили про розмір боргу, з якого позивачем здійснені відповідні нарахування, та про визнання божником свого боргу.

Позивач ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Шпуганич В.П., рішення суду оскаржив як незаконне та необґрунтоване. На обґрунтування скарги наводить доводи, якими загалом був умотивований позов. Крім того, наголошує на такому.

Судовими рішеннями не була встановлена відсутність боргу і твердження відповідача про його погашення необґрунтоване.

Суд не встановив наявність заборгованості в сумі, заявленій позивачем, її розмір і не дав оцінки нарахуванням 3% річних та збитків від інфляції на цю заборгованість, тоді як не був позбавлений можливості перевірити розрахунок. Суд неправильно вказав на відсутність боргу.

У разі, якщо порушення боргового зобов`язання не усунуте, інфляційні нарахування і 3% річних підлягають стягненню в межах трирічної позовної давності .

Позивач заявив вимогу про стягнення частини непогашеного боргу в сумі 100000,00 грн з урахуванням повернення відповідачем частини коштів у сумі 78950,00 грн (еквівалент 2900,00 дол. США) протягом 2017-2018 рр. (дії, що свідчать про визнання боргу), та інфляційних нарахувань і 3% річних із цієї суми.

Звернення кредитора до нотаріуса по вчинення виконавчого напису не є обставиною, яка продовжує або перериває строк позовної давності.

За спливом позовної давності суд відмовляє в позові, якщо його вимоги обґрунтовані та доведені, але позовна давність пропущена, якщо ж позовна давність пропущена, але позов необґрунтований і недоведений, то в ньому слід відмовити саме з цих підстав.

Сторона просить рішення суду скасувати, поновити строк позовної давності, якщо такий позивачем пропущений, і задовольнити позов.

У відзиві на апеляцію відповідач ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Плешинець М.В., просить залишити скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

Зазначає, зокрема, що посилання позивача на повернення боржником частини позову у 2017-2018 рр. цілком бездоказове і таких дій відповідач не вчиняв, суд першої інстанції перевірив наданий позивачем розрахунок і не погодився з ним, а відсутність доказів щодо часткового повернення боргу унеможливлює здійснення належного розрахунку.

У відзиві відповідач ставить також питання про стягнення з позивача на його користь витрат на оплату правової допомоги адвоката на стадії апеляційного розгляду справи в сумі 3000,00 грн.

Позивач ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Шпуганич В.П., подав відповідь на відзив відповідача, в якому підтверджує свою правову позицію в справі, а також зазначає про безпідставність вимоги про стягнення на користь відповідача витрат на оплату правової допомоги адвоката на стадії апеляційного розгляду справи. На думку сторони, такі витрати неспівмірні зі складністю справи та обсягом виконаної адвокатом роботи, а відповідач безпідставно заперечує певні обставини справи.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників: позивача ОСОБА_1 адвоката Шпуганича В.П., який апеляцію підтримав, відповідача ОСОБА_2 адвоката Плешинця М.В., який скаргу не визнав, обговоривши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

За приписами ст. 11, ст. 12 ч. 1, ст.ст. 1, 2, 13, 14, 15, 16, ст. 20 ч. 1 ЦК України (тут і далі норми матеріального права в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин), ст. 3 ч.ч. 1, 3, ст. 4 ч. 1, ст.ст. 12, 13, 19, ст.ст. 43, 44, 49, 76-82 ЦПК України:

кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів;

особа діє у цивільних відносинах вільно, здійснює свої права на власний розсуд, а також виконує цивільні обов`язки у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства і повинна діяти добросовісно, розумно, обачно, передбачаючи наслідки;

при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, зловживання цивільними і процесуальними правами не допускається;

сторони в цивільних відносинах є юридично рівними, у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами 2-5 ст. 13 ЦК України, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом;

основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін; диспозитивність; сторони в цивільному процесі на свій розсуд розпоряджаються цивільними та процесуальними правами, реалізують право на судовий захист;

кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, і зобов`язана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень;

обов`язок доказування позову лежить на позивачеві, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості; договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст. 1046 ч. 1 ЦК України).

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі …, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором; позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ст. 1049 ч.ч. 1, 3 ЦК України).

Відповідно до вказаних вимог закону та положень ст.ст. 11-14, 202, 509, 525, 526, 530, 610-612, 614, 622-624, 1050 ЦК України, цивільні права та обов`язки, що виникають з договорів, повинні належно виконуватися; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; позичальник зобов`язаний повернути кредитору все заборговане на умовах, передбачених договором і законом, виконати зобов`язання у відповідний строк, а кредитор управі вимагати виконання порушеного зобов`язання.

За загальним правилом, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.ст. 598, 599 ЦК України).

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ст. 625 ч.ч. 1, 2 ЦК України).

Наявність підстави для виникнення боргу, пред`явленого до стягнення, його розмір і обґрунтованість доказуються кредитором, відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (ст. 614 ч. 2, ст. 623 ч. 2 ЦК України).

За встановленими ЦК України правилами про позовну давність, зокрема:

позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256);

загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257);

перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ст. 261 ч. 1);

перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку; позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач; після переривання перебіг позовної давності починається заново; час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (ст. 264 ч.ч. 1, 2, 3);

заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності; позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 ч.ч. 2, 3, 4).

Встановлено, що 21.02.2015 позикодавець ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і позичальник ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уклали договір позики, що був посвідчений приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу Чіжмарем С.І. за реєстровим № 1728 (а.с. 8). За умовами договору:

позикодавець надав позичальнику 167100,00 грн, що є еквівалентом 6000,00 дол. США за офіційним курсом, встановленим НБУ на 20.02.2015 у співвідношенні 1,00 дол. США/27,85 грн, що їх позичальник зобов`язався повернути у строк до 21.04.2015, за прострочення виконання зобов`язання позичальник сплачує позикодавцю пеню в розмірі 0,1% від простроченої суми за кожен день прострочення (п.п. 1, 2, 9 договору);

пунктом 8 договору сторони обумовили право кредитора пред`явити договір до стягнення, якщо позичальник не поверне позику в установлений строк, у тому числі, шляхом вчинення виконавчого напису нотаріусом.

У день укладання договору сторони підписали також акт приймання-передачі, за яким ОСОБА_4 передав ОСОБА_1 правовстановлюючі документи на будинок АДРЕСА_1 , повернення яких передбачалося одночасно з поверненням позики (а.с. 9-15).

Оскільки позичальник свої зобов`язання да договором позики порушив, позикодавець звернувся до нотаріуса по вчинення виконавчого напису з метою стягнення боргу і 05.07.2016 приватний нотаріус Мукачівського районного нотаріального округу Федоренко Е.Ю. за реєстровим № 1473 вчинив виконавчий напис, яким пропонував стягнути з боржника ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешканця будинку АДРЕСА_1 , на користь кредитора ОСОБА_1 «невиплачені в строк на підставі договору позики від 01 (першого) лютого 2015 (дві тисячі п`ятнадцятого) року, що посвідчений приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу Чіжмарь С.І. за реєстровим № 1728… грошові кошти» у розмірі 167100,00 грн сума позики, строк повернення якої настав 21.04.2015, 61158,60 грн пеня, нарахована за прострочення платежу, що разом становить 228258,60 грн (а.с. 16).

Рішенням Хустського районного суду від 27.02.2017 у справі № 309/3528/16-ц позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та приватного нотаріуса Федоренка Е.Ю. про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, було задоволено, визнано таким, що не підлягає виконанню вищевказаний виконавчий напис (а.с. 23-24).

Постановою Апеляційного суду Закарпатської області від 21.05.2018 рішення Хустського районного суду від 27.02.2017 у справі № 309/3528/16-ц залишено без змін (а.с. 25-27). Ухвалою судді Верховного Суду від 16.07.2018 у відкритті касаційного провадження на рішення Хустського районного суду від 27.02.2017 і на постанову Апеляційного суду Закарпатської області від 21.05.2018 у справі № 309/3528/16-ц відмовлено (а.с. 28).

Постановою Апеляційного суду Закарпатської області від 21.05.2018 у справі № 309/3528/16-ц встановлено також, що 30.10.2015 Хустським РВ ГУ ДМС України в Закарпатській області ОСОБА_4 був виданий паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 на ім`я « ОСОБА_2 », ІНФОРМАЦІЯ_2 .

За даними інформації від 20.10.2021 № 280114513 із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна житловий будинок АДРЕСА_1 і розташована за цією ж адресою земельна ділянка з кадастровим номером :01:002:0053 зареєстровані 29.04.2017 на праві власності за ОСОБА_6 на підставі договорів купівлі-продажу, посвідчених приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу Рошинець Н.П. за реєстровими номерами, відповідно, 818 і 819 (а.с. 30-31).

Пред`являючи позов у справі, що розглядається, ОСОБА_1 виходив із того, що у 2017-2018 рр. відповідач ОСОБА_2 взяте на себе грошове зобов`язання виконав частково та добровільно оплатив (у вересні 2017 року та в жовтні 2018 року) грошові кошти на загальну суму 78590,00 грн, що еквівалентно 2900,00 дол. США, ці кошти були спрямовані на часткове погашення тіла позики, відсотків за користування позикою, на оплату інфляційних витрат і 3% річних у період з 21.02.2015 по 01.11.2018. На день звернення до суду з цим позовом заборгованість відповідача за сумою позики становить 100000,00 грн. Крім того, сплатою 78590,00 грн відповідач переривав перебіг позовної давності.

Предметом доказування в справі (ст. 77 ч. 2 ЦПК країни) є як наявність у позивача права вимоги з відповідача боргу та відповідного цьому права на позов, так і підстави та розмір відповідних нарахувань, суми за якими пред`явлені до стягнення. Предметом доказування є й всі інші підстави позову та обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, в тому числі, щодо підтвердження факту розрахунку, щодо перебігу позовної давності.

З виконаного позивачем станом на 20.10.2021 розрахунку сум, пред`явлених до стягнення, випливає, що:

розмір заборгованості за сумою позики становить 100000,00 грн;

3% річних розраховані з бази 100000,00 грн за період з 01.11.2018 по 20.10.2021 і визначені в сумі 8910,00 грн;

втрати від інфляції розраховані з бази 100000,00 грн за період з листопада 2018 року по жовтень 2021 року з використанням показників індексу інфляції за кожен із місяців у цьому періоді та визначені в сумі 20065,22 грн (а.с. 29).

Визначення розміру заборгованості за сумою позики і, відповідно, визначення бази для зазначених нарахувань, що нею слугує така заборгованість (її залишок), є ключовими підставами для обґрунтування та доказування пред`явлених вимог. У контексті спору визначальними є як факти сплати відповідачем позивачу коштів у рахунок погашення боргу (якщо це мало місце), так і суми та дати сплати, позаяк це впливає на базу, динаміку нарахувань і на перебіг позовної давності.

Таких доказів і такого обґрунтування позивач суду не надав.

Твердження позивача про добровільну сплату відповідачем у вересні 2017 року та в жовтні 2018 року 78590,00 грн, які є еквівалентом 2900,00 дол. США, цілком голослівні, а відповідач таку сплату категорично заперечує. Час і суми сплат, якщо такі мали місце, мають значення для визначення розміру заборгованості на відповідний час і для з`ясування питання щодо переривання позовної давності.

Окрім цього, таке твердження позивача не співвідноситься з наведеними ним же розрахунками. Так, якщо припустити, що 78590,00 грн таки були сплачені, то заборгованість за сумою позики мала б становити 88410,00 грн (167000,00 грн 78590,00 грн), а не 100000,00 грн. Якщо ж позивач стверджує, що ці кошти були спрямовані на часткове погашення тіла позики, відсотків, на оплату інфляційних витрат і 3% річних у певний період, то жодного відповідного цьому твердженню розрахунку чи конкретного обґрунтування і доказів у справі немає.

Зрештою позивач жодним чином не обґрунтував і не довів, як співвідносяться 78590,00 грн із 2900,00 дол. США, оскільки, до прикладу, офіційний курс НБУ у вересні 2017 року коливався від 25,69 грн за 1,00 дол. США до 26,52 грн за 1,00 дол. США, а у жовтні 2018 року коливався від 28,27 грн за 1,00 дол. США до 28,16 грн за 1,00 дол. США. Ніяких даних і обґрунтування щодо того, в яких сумах сплачувалися в гривнях кошти, в які дати, скільки разів, за яким курсом визначався еквівалент у доларах США і т.ін. у справі немає.

Враховуючи, що позивач діючи в процесі вільно, на власний розсуд сам обрав спосіб захисту порушеного права і підстави позову, відповідно до яких обґрунтовував свої вимоги наведеними в позовній заяві певними конкретними діями, даними, цифрами, датами та відповідним цьому розрахунком, він зобов`язаний був усі ці обставини підтвердити доказами. З огляду на обраний позивачем спосіб захисту права та наведені ним підстави і мотиви позову, не можуть бути визнані обґрунтованими міркування про необхідність стягнення боргу за сумою (залишком) позики лише тому, що ця сума є меншою за ту, що була надана в позику за договором.

Таким чином, у справі немає жодних доказів, які б підтверджували вчинення відповідачем дій, що свідчать про визнання боргу, тобто, немає доказів переривання позовної давності, яка, за таких умов, спливла 21.04.2018. Тим часом, можливість стягнення 100000,00 грн заборгованості за позикою (безвідносно до некоректності визначення цієї суми та фактичної відсутності обґрунтування щодо неї) пов`язувалася позивачем саме з перериванням перебігу позовної давності.

Кредитор не позбавлений права ставити питання про стягнення нарахувань, передбачених частиною 2 статті 625 ЦК України, у межах трьох років, що передували пред`явленню позову, якщо грошове зобов`язання прострочене, не виконане боржником повністю чи в певній частині і немає підстав, які б виключали можливість таких нарахувань. При цьому, кредитору належить обґрунтувати та довести такі вимоги за кожним видом нарахувань, навести відповідні розрахунки. Це передбачає коректне визначення та обґрунтування бази для нарахувань. Відсутність належної та підтвердженої бази для нарахувань, як це має місце в справі, виключає можливість правильного нарахування відповідних платежів та їх стягнення. Зважаючи на встановлене, надані позивачем розрахунки не підтверджують фактичних обставин.

Суд першої інстанції звернув увагу в рішенні на некоректність наведених позивачем розрахунків, на недоведеність пред`явлених до стягнення сум тощо, проте, дійшов висновку про необхідність відмови в позові саме внаслідок спливу позовної давності, доказів переривання перебігу якої в справі немає. Такий висновок суд чітко сформулював у рішенні, чим припустився помилки та ухвалив суперечливе рішення, оскільки сплив позовної давності є самостійною підставою для відмови в обґрунтованому і доведеному по суті позові, пред`явленому з пропущенням позовної давності, підстав для поновлення якої немає, якщо ж позов необґрунтований і недоведений по суті, відмовити в ньому належить саме з цих підстав.

Виходячи з викладеного, з тих підстав, із яких позов був пред`явлений, він не підлягав задоволенню як необґрунтований і недоведений.

Відтак на підставі ст. 376 ч. 1 п.п. 3, 4 ЦПК України апеляцію слід задовольнити частково, рішення суду скасувати, в позові відмовити внаслідок його необґрунтованості та недоведеності. Питання про витрати на оплату професійної правничої допомоги належить вирішити відповідно до результату справи, колегія суддів констатує, що такі витрати відповідача в сумі 3000,00 грн підтверджуються доказами, відповідають характеру і складності справи та не є надмірними.

Керуючись ст. 376 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п.п. 3, 4, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково,

рішення Хустського районного суду від 24 травня 2022 року скасувати,

у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики відмовити внаслідок його необґрунтованості та недоведеності.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) 3000,00 грн у рахунок відшкодування витрат на оплату професійної правничої допомоги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 9 грудня 2022 року.

Судді