ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 537/3495/20 Номер провадження 22-ц/814/698/22Головуючий у 1-й інстанції Андрієць Д. Д. Доповідач ап. інст. Триголов В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2022 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Триголова В.М.

суддів: Дорош А.І., Лобова О.А.,

розглянувши у спрощеному письмовому провадженні без повідомлення учасників процесу апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 25 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Кременчуцького фахового коледжу транспортної інфраструктури та технологій про стягнення заборгованості по заробітній платі в розмірі 13144,49 грн., середнього заробітку з 01.10.2019 до дня постановлення рішення по справі в сумі 167725,73 грн., грошової винагороди за сумлінну працю та зразкове виконання службових обов`язків за 2018 рік в сумі 5286 грн., грошової допомоги на оздоровлення за 2018 рік в сумі 5286 грн, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Кременчуцького фахового коледжу транспортної інфраструктури та технологій про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку з 01.10.2019 до дня постановлення рішення по справі, грошової винагороди за сумлінну працю та зразкове виконання службових обов`язків за 2018 рік, грошової допомоги на оздоровлення за 2018 рік.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 30.09.2019 він звільнився з посади заступника директора з навчально-виховної роботи Кременчуцького фахового коледжу транспортної інфраструктури та технологій на підставі п.1 ст.36 КЗпП України. Починаючи з дня звільнення і до дати подання позовної заяви відповідач не провів повний розрахунок та не сплатив всі належні йому компенсаційні виплати, а саме 136,17 годин навчальної роботи за 2018-2019 навчальний рік, а також не виплатив допомогу на оздоровлення за 2018 рік та щорічну грошову винагороду за сумлінну працю, що є порушенням ч.1 ст.47, ч.1 ст.116 КЗпП України. Він неодноразово усно звертався до бухгалтера по заробітній платі та головного бухгалтера коледжу та письмово до керівника коледжу, однак відповідний розрахунок не було проведено.

Просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 13144,49 грн, середній заробіток з 01.10.2019 до дня постановлення рішення по справі в сумі 167725,73 грн, грошову винагороду за сумлінну працю та зразкове виконання службових обов`язків за 2018 рік в сумі 5286 грн, грошову допомогу на оздоровлення за 2018 рік сумі 5286 грн.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 25 листопада 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Додатковим рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 09 березня 2022 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь Держави судовий збір в сумі 1677,26 грн.

З рішенням суду не погодився позивач, подавши апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального та процесуального права. Вказував, що місцевим судом зроблено безпідставний висновок про те, що позивачем належним чином не доведено обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Судове засідання проводилося в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення сторін згідно положень передбачених ч.13 ст.7 ЦПК України, та ч.1 ст. 369 ЦПК України, з дотриманням принципу гласності судового процесу та забезпеченням сторонам права на своєчасне та повне отримання інформації про хід та результати розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та мотиви апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч.1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Місцевим судом встановлено, що в період з 01.09.2002 по 30.09.2019 ОСОБА_1 працював в Кременчуцькому фаховому коледжі транспортної інфраструктури та технологій (попередні назви Кременчуцький технікум залізничного транспорту, Державний вищий навчальний заклад «Кременчуцький коледж транспортної інфраструктури»). Вказана обставина підтверджується копією трудової книжки серії НОМЕР_1 .

За період 2018-2019 навчальний рік позивачу було видано 419,09 годин з них: 89,78 - заочне відділення, 329,26 - денне відділення. Вказане підтверджується копією витягу з довідки про кількість виданих годин викладачами Кременчуцького коледжу транспортної інфраструктури за 2018-2019 навчальний рік згідно наказу №57/ОД від 27.08.2018.

Згідно наданої позивачем копії довідки за вих. 162/02-24 від 13.03.2020 за 2018-2019 навчальний рік позивач перебував на лікарняному 135 днів (з 30.08.2018 по 14.01.2019) (а.с.46).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог місцевий суд дійшов висновку про те, що позивач фактично не відпрацював години, встановлені на початку навчального року, а отже визнав необґрунтованими доводи позивача про те, що оплата праці мала бути проведена за всі години, які були встановлені йому на початку навчального року.

Щодо вимог про стягнення грошової винагороди за сумлінну працю та зразкове виконання службових обов`язків за 2018 рік судом вказано, що позивачем не було доведено те, що відповідно до Порядку N 898 в 2018 році він мав право на отримання щорічної грошової винагороди за сумлінну працю, зразкове виконання службових обов`язків.

Вирішуючи позовні вимоги про стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення за 2018 рік судом встановлено, що позивачем не надано доказів, які б підтверджували те, що в 2018 році він подавав заяви про надання йому щорічної відпустки та виплату матеріальної допомоги на оздоровлення.

З огляду на те, що судом не було встановлено порушень з боку відповідача вимог законодавства щодо виплати позивачу при звільненні всіх належних йому сум, суд дійшов висновку, що вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку задоволенню також не підлягає.

Колегія суддів погоджується з таким висновком з огляду на наступне.

Так, надаючи оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами, місцевий суд вірно встановив фактичні обставини справи, та застосував положення норм закону, що регулюють вказані правовідносини, зокрема: Закону України «Про освіту», Порядку надання щорічної основної відпустки тривалістю до 56 календарних днів керівним працівникам закладів та установ освіти, навчальних (педагогічних) частин (підрозділів) інших установ і закладів, педагогічним, науково-педагогічним працівникам та науковим працівникам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 квітня 1997 року № 346, Інструкції про порядок обчислення заробітної плати працівників освіти, затвердженої наказом Міністерства освіти України від 15.04.93 N 102, Порядку надання щорічної грошової винагороди педагогічним працівникам навчальних закладів державної та комунальної форми власності за сумлінну працю, зразкове виконання службових обов`язків затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 5 червня 2000 р. N 898.

За змістом положень ст.81 ЦПК України, кожна із сторін зобов`язана довести належними і допустимими доказами ті, обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог та заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд, вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Згідно положень ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частиною першою ст. 79 ЦПК України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

За змістом частини 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди позивача з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою.

Так, зокрема посилання апелянта на те, що посадові особи ДВНЗ «Кременчуцький коледж транспортної інфраструктури» з вересня 2019 року по 05.02.2020 року не заперечували наявність невиплачених позивачу сум за відпрацьовані години навчальної роботи за 2018-2019 навчальний рік, ґрунтуються на припущеннях, та не підтверджені належними та допустимими доказами.

При цьому колегія суддів бере до уваги, що доказів, які б підтверджували відпрацювання позивачем більше ніж 282,92 години ні суду першої інстанції а ні апеляційному суду надано не було.

З матеріалів справи вбачається, що Управлінням Держпраці України у Полтавській області було проведено перевірку за звернення позивача та листом від 31.05.2019 року повідомлено, що порушення прав позивача при вирішенні питання щодо надання щорічної грошової винагороди за сумлінну працю, зразкове виконання службових обов`язків у 2018 році та щодо виплати допомоги на оздоровлення при наданні щорічної відпустки не встановлено.

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального або процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував обставини справи, зібраним доказам дав належну оцінку та прийшов до правильного висновку про відмову у задоволенні позову. Постановлене судом рішення відповідає вимогам матеріального та процесуального права і не може бути скасоване з підстав, що наведені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, колегія суддів -,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 25 листопада 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: В.М. Триголов

Судді: А.І. Дорош

О.А. Лобов