Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 695/357/22
номер провадження 2/695/646/22

11 листопада 2022 року м. Золотоноша
Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області у складі:
головуючого судді Середи Л.В.,
за участі секретаря Оніщенко Н.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Новодмитрівської сільської ради Золотоніського району Черкаської області про визнання права власності в порядку спадкування,
02 лютого 2022р. до Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Новодмитрівської сільської ради Золотоніського району Черкаської області про визнання права власності в порядку спадкування.
У своїй позовній заяві позивач просить:
- встановити факт родинних відноси, а саме, що ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , є матір`ю ОСОБА_1 ;
- встановити факт належності правовстановлюючого документу, а саме: встановити, що державний акт на право власності на земельну ділянку Серії ЧП №095313 від 10.02.2004р., який виданий ОСОБА_3 , дійсно належить ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
- визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , право на земельну ділянку, площею 1.97 га, яка розташована в межах Домантівської сільської ради Золотоніського району Черкаської області;
Після смерті своєї матері позивач спадщину прийняла та звернулась до Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Київської області із відповідною заявою про прийняття спадщини.
Однак належним чином оформити свої спадкові права позивач не має можливості, оскільки у державному акті на землю ЧП №095313 невірно вказано прізвище спадкодавця, а саме вказано прізвище « ОСОБА_5 », тоді як паспорт громадянина та свідоцтво про смерть спадкодавця видані на прізвище « ОСОБА_6 ». Через розбіжність у документах, поданих для оформлення спадщини, нотаріус позбавлений можливості встановити факт родинних стосунків спадкоємиці зі спадкодавицею, а тому у вчиненні нотаріальної дії позивачу було відмовлено, про що нотаріусом було видано постанову від 06.08.2019р.
Позивач наполягає, що вона є єдиним спадкоємцем, яка належно прийняла спадщину після смерті своєї матері, оскільки її сестра від спадщини відмовилася, про що подала відповідну заяву до нотаріальної контори, а оскільки розбіжності в написанні прізвища її матері унеможливлюють їй належним чином оформити свої спадкові права, позивач змушена звернутися до суду із відповідним позовом.
Ухвалою суду від 16.02.2022 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.
Позивач, будучи належним чином повідомленою про час, день та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася, однак скерувала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягала.
Представник відповідача звернувся до суду із заявою у якій розгляд справи просив проводити за його відсутності, проти задоволення позову не заперечував.
Як вбачається з матеріалів справи, від сторін надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності, що відповідає вимогам ч. 3 ст. 211 ЦПК України, у зв`язку з чим в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.
У силу ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.
Розглянувши подані документи і матеріали даної справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
Із свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 05.06.1968 року вбачається, що ОСОБА_7 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 , а її матір`ю зазначена ОСОБА_8 .
Згідно з даними свідоцтва про укладення шлюбу (серії НОМЕР_3 ) ОСОБА_7 19.08.1989р. зареєструвала шлюб з ОСОБА_9 , після реєстрації якого прізвище дружини було змінено на ОСОБА_10 .
Згідно із свідоцтвом про укладення шлюбу (серії НОМЕР_4 від 30.12.1983р.) ОСОБА_8 та ОСОБА_12 30.12.1983 р. зареєстрували в Домантівській сільській раді народних депутатів Черкаської області шлюб, про що зроблено запис №19, в наслідок якого прізвище дружини було змінено на « ОСОБА_5 ».
Разом із тим у паспорті громадянина України серії НОМЕР_5 прізвище ОСОБА_13 вказано « ОСОБА_14 ». Аналогічне прізвище вказано й у довідці про присвоєння ідентифікаційного номера та в довідці про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.
Відповідно до експертного висновку, що складений Українським бюро лінгвістичних експертиз від 03.07.2019р. прізвища ОСОБА_14 , яке зазначено в свідоцтві про смерть ОСОБА_2 та прізвище ОСОБА_5 , яке зазначено в свідоцтві про укладення шлюбу ОСОБА_15 , державному акті на право власності на земельну ділянку, попри розбіжності в документах, наданих для експертизи, а також в інших документах зазначеної особи є ідентичними. Розбіжності виникли в наслідок відхилення від орфографічних норм або правил і принципів міжмовного перетворення і зумовлені ситуацією контактного білінгвізму.
Відповідно до свідоцтва про смерть (серії НОМЕР_6 від 09.10.2018р.) ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідно до листа Києво-Святошинського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області від 25.04.2019 р., №5568/08, на день смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , недоотриманої пенсії немає. Пенсія за жовтень 2018 р. в сумі 1937 грн. 01 коп. була перерахована на рахунок № НОМЕР_7 ОСОБА_16 .
Відповідно до заяви ОСОБА_17 , яка адресована Києво-Святошинській районній державній нотаріальній конторі Київської області остання відмовляється від прийняття спадщини після смерті матері на користь своєї сестри дочки померлої ОСОБА_1 .
Згідно із заявою ОСОБА_1 , адресованою Києво-Святошинській районній державній нотаріальній конторі Київської області, остання спадщину після смерті своєї матері ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , прийняла.
За результатом звернення ОСОБА_1 . Києво-Святошинською районною державною нотаріальною конторою заведена спадкова справа №100/2019 щодо майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , копія якої додана до матеріалів справи.
Як вбачається зі змісту постанови Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Київської області від 06.08.2018р. за №2161/02-31 ОСОБА_1 у вчиненні нотаріальних дій щодо видачі свідоцтв про право на спадщину відмовлено, оскільки наявні розбіжності в написанні прізвищ спадкодавця у правовстановлюючих документах, що позбавляє можливості встановити факт родинних стосунків спадкоємиці зі спадкодавицею.
Визначаючись щодо встановлених обставин та спірних правовідносин, суд керується наступним.
Щодо позовної вимоги про встановлення факту, що має юридичне значення.
Приписами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
У силу ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі.
Так, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-яку заяву, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 у справі "Голден проти Сполученого королівства") та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції).
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами.
Відповідно до п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах встановлення фактів, що мають юридичне значення» (далі - постанови Пленуму) із змінами та доповненнями від 25.05.1998 р., в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
Як вбачається з п. 7 зазначеної Постанови суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, для оформлення права на пенсію в зв`язку із втратою годувальника. Суд не може відмовити в розгляді заяви про встановлення факту родинних відносин з мотивів, що заявник може вирішити це питання шляхом встановлення неправильності запису в актах громадянського стану.
За таких обставин, суд приходить до висновку, що факт родинних відносин між ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_5 , як матір`ю та дочкою доводиться та підтверджується сукупністю долучених до позовної заяви документів, а тому заява в частині встановлення факту родинних відносин підлягає задоволенню, оскільки даний факт знайшов своє підтвердження в судовому засіданні, встановлення цього факту має для позивача юридичне значення, від його встановлення залежить реалізація її права на оформлення спадщини і іншого порядку його встановлення немає.
Щодо позовної вимоги про встановлення належності ОСОБА_2 правовстановлюючого документу, а саме державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЧП №095313 від 10.02.2004р., який виданий на прізвище ОСОБА_2 , суд зазначає про наступне.
Суд бере до уваги, що вказаний вище державний акт на право власності на земельну ділянку виданий спеціальним уповноваженим органом на підставі рішення органу державної влади, а саме розпорядження Золотоніської райдержадміністрації від 08.01.2004 року за № 7, та зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 836.
Доказів недійсності розпорядження органу державної влади, безпідставності його видачі та відсутності права спадкодавця на вказану земельну ділянку матеріали справи не містять.
Згідно із ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Надані до матеріалів справи докази стверджують, що у вказаному Державному акті на землю невірно вказане прізвище спадкодавця, однак наявність такої помилки не свідчить про відсутність права спадкодавця на вказану у ньому земельну ділянку чи безпідставності видачі такого акту.
Згідно з ч. 1 ст. 78 Земельного Кодексу України право власності на землю це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.
Відповідно до ч. 1 п. «г» ст. 81 Земельного Кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини.
Статтею 131 Земельного кодексу України визначено, що громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод.
Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, яку ратифіковано Україною 17.07.1997, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті.
Згідно з роз`ясненнями, які містяться в п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року "Про встановлення фактів, що мають юридичне значення" при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я по батькові, місце і час народження якої зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали, суд повинен запропонувати заявникові надати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення.
Відповідно до листа ВСУ 01.01.2012 р. "Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення" коли установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа. Проте сам по собі факт належності документа не породжує для його власника жодних прав, юридичне значення має той факт, що підтверджується документом. Таким чином, для заявника важливо не так саме одержання документа, як оформлення особистих чи майнових прав, що випливають із цього факту. Це означає, що в судовому порядку можна встановити належність громадянину такого документа, який є правовстановлюючим.
Факт належності вказаного державного акту на право власності на земельну ділянку ОСОБА_2 стверджується співпадіннями особистих даних зазначених у вказаному державному акту та інших документах померлої, які додані до матеріалів справи та в яких збігається ім`я, по батькові, місце проживання спадкодавця.
Вказані вище докази дають суду підстави вважати, що матеріали справи та доводи позивача є належними та стверджені відповідними доказами, які містять інформацію достатню для встановлення обставин, що обґрунтовують вимоги ОСОБА_1 ..
Таким чином, судом достовірно встановлений факт допущення помилки в написанні прізвища ОСОБА_13 в правовстановлюючому документі.
За таких обставин, суд приходить до висновку, що факт належності правовстановлюючого документу доводиться та підтверджується сукупністю долучених до позовної заяви документів, а тому заява в цій частині підлягає задоволенню, оскільки даний факт знайшов своє підтвердження в судовому засіданні, встановлення цього факту має для позивача юридичне значення, від його встановлення залежить реалізація її права на оформлення спадщини і іншого порядку його встановлення немає.
Щодо позовної вимоги про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом суд зазначає про таке.
Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 321 Цивільного кодексу України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Статтею 41 Конституції України закріплено також, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
Згідно із ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.
Стаття 1 Протоколу №1 до Європейської конвенції про захист прав і основних свобод людини гарантує право на вільне володіння своїм майном: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права».
Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 цього Кодексу).
Відповідно до ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин
Стаття 1270 ЦК України передбачає, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України).
Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.
У разі, коли спір виникає у зв`язку з неможливістю документального оформлення права на спадщину, за відсутності спору про безпосереднє право на неї, спадкоємець може оскаржити відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій у судовому порядку.
Крім того, як роз`яснено у п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від ЗО травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину у порядку, встановленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину.
Так, за наявності умов, передбачених ст. 49 Закону України «Про нотаріат», на нотаріуса покладається завдання, по-перше, відмовити у вчиненні нотаріальної дії, якщо вона суперечить вимогам чинного законодавства; по-друге, обґрунтувати своє рішення на підставі норм чинного законодавства.
Згідно з п. 3 глави 13 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України та ч. 4 ст. 49 Закону України «Про нотаріат» відмова у вчиненні нотаріальної дії за загальним правилом здійснюється в усній формі, а у випадку наявності вимоги особи, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії, - виноситься відповідна постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії.
Враховуючи норми ст. 50 Закону України «Про нотаріат» та норми Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України, справи щодо оскарження нотаріальних дій або відмови в їх вчиненні повинні розглядатися в порядку позовного провадження як спір про право.
При розгляді справ про спадкування суди мають встановлювати: місце відкриття спадщини, коло спадкоємців, які прийняли спадщину, законодавство, яке підлягає застосуванню щодо правового режиму спадкового майна та часу відкриття спадщини. Обставини, які входять до предмета доказування у зазначеній категорії справ, можна встановити лише при дослідженні документів, наявних у спадковій справі. Належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення спору про спадкування, є копії документів відповідної спадкової справи, зокрема, поданих заяв про прийняття спадщини, виданих свідоцтв про право на спадщину, довідок житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця.
Однак, через розбіжності в написанні прізвища спадкодавця у правовстановлюючих документах, та, як наслідок, необхідністю встановлення факту родинних відносин, позивач не може реалізувати свого законного права на нотаріальне оформлення спадщини, що підтверджується вказаною вище постановою нотаріуса.
За вказаних обставин, суд, враховуючи норми чинного цивільного законодавства України, та той факт, що спадкодавець ОСОБА_2 за час свого життя отримала державний акт на земельну ділянку та згідно заповіту від заповіла її позивачу, проте у правовстановлюючих документах невірно зазначено прізвище спадкодавця, а також приймаючи до уваги повне і безумовне визнання позову відповідачем, та те, що задоволення позову не суперечить вимогам закону та не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, доходить висновку, що позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню.
Щодо позовної вимоги про визнання права власності на грошові вклади в порядку спадкування за законом суд виходить з наступного.
Частиною 1 та 2 ст. 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.
Нормами ст. 1258 ЦК України визначено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу
Після смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина на його майно, в торму числі на грошові вклади, а оскільки заповіт спадкодавця не охоплює усієї спадщини, то право на спадкування здійснюється за законом.
Статтею 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
У відповідності до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Судом встановлено, що позивач є дочкою спадкодавця, отже відноситься до першої черги спадкування.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач реалізувала своє право на прийняття спадщини після смерті своєї матері та у встановлений законом порядок подала заяву про прийняття спадщини.
Інші спадкоємці, які б прийняли спадщину після смерті ОСОБА_2 відсутні та у встановленому законом порядку до нотаріальних контор по питанню оформлення своїх спадкових прав не зверталися.
Відповідно до ст.. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Згідно загальних норм закріплених в ст. 1216 та 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Згідно з ч.,ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За приписами ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч.,ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
На підставі ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Оцінюючи дослідженні у судовому засіданні докази в даній частині позовних вимог, суд приходить до наступного висновку.
Відповідно до листа Києво-Святошинського об`єднаного управління ПФУ Київської області від 25.04.2019р. за №5568/08 ОСОБА_2 за жовтень 2018р. була перерахована пенсія в сумі 1937 грн. 01 коп., яка була перерахована на рахунок № НОМЕР_7 Ощадбанку 06.10.2018р..
Жодних доказів наявності відкрито рахунку № НОМЕР_7 , на якому зберігається пенсія ОСОБА_2 в сумі 1937 грн. 01 коп., матеріали справи не містять.
Таким чином суд приходить до переконання, що позовні вимоги позивача в частині визнання за нею в порядку спадкування за законом після смерті її матері пенсії за жовтень 2018р. в сумі 1937
грн. 01 коп. , яка була перерахована на рахунок № НОМЕР_7 Ощадного банку 06.10.2018р. задоволенню не підлягають, оскільки наявність останніх не стверджується жодним доказом, що міститься в матеріалах справи.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. З ЦПК України, суд, застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав та основоположних свобод 1959 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною радою України, та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент: Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29-30).
Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (параграф 32 рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Хірвісаарі проти Фінляндії»)).
За таких підстав, враховуючи наведене вище, суд приходить до висновку про можливість часткового задоволення позову з метою захисту спадкового майнового права позивача.
На підставі ст.,ст. 16, 346, 1216, 1218, 1225, 1268, 1270 ЦК України, керуючись ст.ст. 1, 4, 76, 81, 200, 206, 258, 259, 265, 293, 315 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 до Новодмитрівської сільської ради Золотоніського району Черкаської області про визнання права власності в порядку спадкування задовольнити частково.
Встановити факт, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 є матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Встановити факт, що державний акт на право власності на земельну ділянку Серії ЧП №095313 від 10.02.2004 року, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 836, який виданий ОСОБА_2 , належить ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_6 .
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Судові витрати залишити без відшкодування.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційної скарги не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Черкаського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: Середа Л.В.