Справа № 341/2260/21
Провадження № 22-ц/4808/721/22
Головуючий у 1 інстанції МЕРГЕЛЬ М. Р.
Суддя-доповідач Фединяк
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого Фединяка В.Д. (суддя-доповідач)

суддів: Василишин Л.В., Максюти І.О.

секретаря Возняк В.Д.

з участю представника ОСОБА_1 адвоката Остафійчук М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 07 квітня 2022 року ухвалине у складі судді Мергель М.Р. у м. Галич у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Галицька районна державна нотаріальна контора Івано-Франківської області, про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Галицька районна державна нотаріальна контора Івано-Франківської області про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом.

Позовна заява обґрунтована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_3 . Після смерті матері відкрилася спадщина за заповітом, оскільки ще за життя його мати на випадок смерті склала таке заповітне розпорядження, яким все її майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і, взагалі все те, що їй належатиме за законом заповіла у рівних долях синові - ОСОБА_1 та дочці ОСОБА_2 . Стверджує, що йому не було відомо про наявність заповіту на його користь, так як ні сестра ні нотаріус після смерті матері не повідомляли його про наявність такого документа. Вказує, що про існування заповітного розпорядження дізнався коли йому надійшла позовна заяви ОСОБА_2 про визнання частки у спільному сумісному майні спадкодавця та визнання права власності на спадкове майно, зі змісту якої зрозумів, що він є спадкоємцем майна за заповітом. Після чого, маючи намір прийняти спадщину за заповітом, яка відкрилася після смерті ОСОБА_3 , усно звернувся до нотаріуса Галицького районного нотаріального округу в Івано-Франківській області, про те нотаріусом у прийнятті заяви було відмовлено у зв`язку з пропуском встановленого законодавством строку на прийняття спадщини. Просив визначити додатковий строк тривалістю три місяці для подання до нотаріальної контори заяви «Про прийняття спадщини» яка відкрилася після смерті ОСОБА_3 .

Рішенням Галицького районного суду від 07 квітня 2022 року у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Галицька районна державна нотаріальна контора Івано-Франківської області, про визначення додаткового строку для подання заяви про прийнятття спадщини за заповітом відмовлено повнісю.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 2 000 грн судових витрат на правничу допомогу.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення суду з ухваленням нового про задоволення його позову, посилаючись на те, що суд неповно з`ясував обставини справи, допустив порушення норм процесуального права й ухвалив незаконне рішення. Вказує, що про заповіт матері не знав і не був ознайомлений. З сестрою рідко спілкувався з причин особистої неприязності та несумісності характерів. Після одруження (1991 року) і виїзду з батьківського дому час-від-часу провідував матір, купував продукти, ліки та лікарські трави, про які вона просила. Забезпечив матір мобільним телефоном для спілкування з родичами і друзями. Разом з тим, необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини. Як наслідок, судом першої інстанції незаконно відмовлено у задоволенні позовних вимог. Нотаріус, в порушення Закону України «Про нотаріат» не вчинив дій для розшуку всіх спадкоємців, зокрема й засобами публічного оголошення або повідомлення у пресі, якщо йому не було відомо місце проживання або місце роботи спадкоємця. Вважав, що своєчасне не зверння з заявою про прийняття спадщини було через наявність об`єктивних, непереборних, істотних труднощів для подання позивачем заяви про прийняття спадщини в межах передбаченого законодавством строку. Разом з тим, вказує, про те, що звернувся до суду через рік (листопад 2021), відколи дізнався про наявність заповіту (серпень 2020), ніяким чином не може слугувати підставою для відмови в задоволенні позову. Суд першої інстанції до вирішення позовної заяви підійшов формально та необгрунтовано, як результат відмовив в її задоволенні. На підставі зазначеного, позивач переконаний, що суд першої інстанції недосліджував та нез`ясував всі обставини позовної заяви, не врахував актуальну практику Верховного Суду України, тим самим порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права та постановив необгрунтоване рішення про відмову у задоволені позовної заяви.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 підтримала доводи апеляційної скарги, просить задовольнити подану скаргу.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що достатніх та належних доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку для прийняття спадщини позивач не надав та не довів наявність об`єктивних, непереборних, істотних труднощів, які б перешкоджали йому подати заяву про прийняття спадщини після смерті матері у встановлений законом строк. Разом з тим суд не взяв до уваги доводи сторони позивача про те, що нотаріус у порушення вимог нормативно-правових актів не вжив заходів для повідомлення усіх спадкоємців за заповітом про наявність заповіту як такого та про відкриття спадщини, оскільки позивач знав про відкриття спадщини (смерть матері) і навіть після обізнаності про наявність заповіту з серпня 2020 року з цим позовом до суду звернувся лише у листопаді 2021 року. Тобто, недотримання нотаріусом у повній мірі вимог законодавства щодо повідомлення ОСОБА_1 про відкриття спадщини не має і не може мати наслідком пропущення з боку позивача шестимісячного строку з часу, коли він дізнався про наявність заповіту.

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено, що згідно зі змісту наявної у матеріалах справи копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , яке видане повторно Галицьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територального управління юстиції у Івано-Франківської області, підтверджується, що спадкодавець ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 12).

Відповідно до копії заповіту від 17 серпня 1998 року, який посвідчений приватним нотаріусом Галицького районного нотаріального округу Дирдою Н. А. та зареєстрований в реєстрі за № Д-218, спадкодавець ОСОБА_3 усе своє майно, а саме: половину житлового будинку з приналежними до нього господарськими будівлями, що знаходяться у АДРЕСА_1 , заповіла у рівних долях ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , тобто сторонам у цій справі (а. с. 14).

Згідно з копією довідки № 4292, виданої 22 жовтня 2019 року виконавчим комітетом Бурштинської міської ради, підтверджується, що на день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , проживала та була зареєстрована за адресою по АДРЕСА_1 . До дня її смерті разом з нею були зареєстровані та проживали: дочка - ОСОБА_2 , внучка - ОСОБА_4 , прийомні внуки - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_7 (а. с. 83).

З листа державного нотаріуса Галицької районної державної нотаріальної контори Івано-Франківської області Кіщук Л.І. від 22 грудня 2021 року № 1122/02-14 убачається, що після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та на день смерті проживала і була зареєстрована у АДРЕСА_1 , 11 лютого 2020 року заведено спадкову справу. Із заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину (від 11 лютого 2020 року № 66) на спадкове майно за заповітом звернулась дочка спадкодавиці ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка зареєстрована у АДРЕСА_1 . Спадкоємцем за заповітом на Ѕ частку спадкового майна ОСОБА_3 є син спадкодавиці ОСОБА_1 , який у нотаріальну контору із заявою не звертався. Інших осіб, які б звертались до Галицької районної державної нотаріальної контори Івано-Франківської області із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , немає (а. с. 27).

Ухвалою Галицького районного суду Івано-Франківської області від 31 липня 2020 року відкрито провадження у справі № 341/1079/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання частки у спільному сумісному майні спадкодавця та визнання права власності на спадкове майно (а. с. 108).

Копію ухвали про відкриття провадження у справі № 341/1079/20, позовної заяви з додатками, серед яких була і копія заповіту, позивач ОСОБА_1 отримав 13 серпня 2020 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а. с. 105-110).

Таким чином, суд установив, що позивач ОСОБА_1 про наявність заповіту дізнався у серпні 2020 року.

Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповіт є одностороннім правочином, оскільки залежить виключно від волі заповідача. Заповіт лише спрямовується на виникнення у спадкоємця прав та обов`язків, але до моменту смерті не створює їх у нього. Розпорядження, яке міститься у заповіті, набирає чинності лише у разі смерті заповідача.

Призначення спадкоємцем є правом заповідача, визначеним частиною першою статті 1235 ЦК України.

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).

Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до частини першої статті 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

Особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України.

Поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними.

Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 23 серпня 2017 року у справі № 6-1320цс17, у постановах Верховного Суду від 01 квітня 2019 року у справі №643/3049/16-ц (провадження № 61-39398св18), від 11 листопада 2020 року у справі № 750/262/20 (провадження № 61-14038св20), від 03 березня 2020 року у справі № 145/148/20 (провадження № 61-16153св20).

Вирішуючи питання поважності причин пропуску шестимісячного строку, визначеного статтею 1270 ЦК України, для прийняття спадщини, суд має враховувати, що такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.

В обґрунтування поважності причин пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини ОСОБА_1 зазначив, що не знав про наявність заповіту на його користь.

Отже, прийняття спадщини є правом спадкоємця й залежить виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.

Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними.

Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 23 серпня 2017 року № 6-1320цс17, а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду: від 17 жовтня 2019 року у справі № 766/14595/16 (провадження № 61-6700св19), від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18 (провадження № 61-10136св19), від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18 (провадження № 61-21447св19).

З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.

Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Отже, позов про визначення додаткового строку на прийняття спадщини підлягає задоволенню у разі пропуску такого строку та доведення поважності причин пропуску строку.

Встановивши, що позивач є сином померлої, а тому незалежно від наявності заповіту на його ім`я, він, у випадку, якщо бажав би прийняти спадщину, мав можливість звернутися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за законом, суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність у цій справі підстав для надання додаткового строку для прийняття спадщини.

У випадку якби позивач не був спадкоємцем першої черги він дійсно б не мав підстави звертатися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, аж доки б не дізнався про існування заповіту і така обставина могла бути підставою для подання заяви про надання додаткового строку.

Спадкове законодавство засновується на принципі переваги формального волевиявлення спадкодавця (заповіту) над положеннями закону, спадкоємці за законом спадкують тільки у випадках відсутності заповіту, визнання його недійсним, нерозподілення заповідачем усієї спадщини або неприйняття (відмови від прийняття) спадщини спадкоємцями, призначеними у заповіті (частина друга статті 1223 ЦК України).

У цій справі суд встановивши обставини справи, дійшов висновку, що незалежно від обізнаності про існування заповіту позивач міг реалізувати своє волевиявлення на прийняття спадщини після смерті матері як спадкоємець першої черги за законом шляхом подання відповідної заяви до нотаріуса у встановлений 6-місячний строк. Проте, така заява позивачем у шестимісячний строк подана не була. Обставини, на які посилалася позивач, не є поважними (пов`язаними з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій) причинами пропуску строку для прийняття спадщини.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги адже саме по собі незнання про заповіт на користь спадкоємця першої черги без установлення інших об`єктивних, непереборних, істотних труднощів на вчинення дій щодо прийняття спадщини не свідчить про поважність пропуску зазначеного строку.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи та не заперечувалося позивачем, він дізнався про наявність заповіту у свою користь у серпні 2020 року, однак звернувся до суду з даним позовом тільки в листопаді 2021 року, тобто повторно з пропуском встановленого законом шестимісячного строку прийняття спадщини.

Таким чином, встановивши, що у позивача право на спадкування майна спадкодавця ОСОБА_3 виникло як на підставі заповіту (про необізнаність щодо якого вказує позивач), так і на підставі закону - як спадкоємця першої черги. Право прийняття спадщини позивач міг реалізувати незалежно від того, чи був обізнаний про наявність заповіту, чи ні.

Виходячи з вище викладеного апеляційний суд приходить до висновку що у ОСОБА_1 були відсутні об`єктивні, непереборні, істотні труднощі для своєчасного прийняття спадщини, тому суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову в задоволенні позову про визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів стосовно встановлених обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (§ 23 рішення у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року № 63566/00).

При цьому апеляційний суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. Рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 07 квітня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 червня 2022 року.

Судді: В.Д.Фединяк

Л.В. Василишин

І.О. Максюта