Справа №639/384/21
Провадження №2/639/391/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2022 року Жовтневий районний суд м. Харкова

в складі: головуючого судді Баркової Н.В.,

за участю секретаря - Волкової С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 і просить суд визнати за нею право приватної власності на 1/2 частину 1-кімнатної квартири АДРЕСА_1 , житловою площею 16,6 метрів квадратних, а загальною 22,6 метрів квадратних та судові витрати покласти на відповідача.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що у період з 15.05.2014 року по 03.10.2018 року ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 , який було розірвано на підставі рішення Ленінського районного суду м. Харкова № 642/2566/2018 від 03.10.2018 року. За час спільного проживання з позивачем у зареєстрованому шлюбі ними було придбано 1-кімнатну квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 16,6 метрів квадратних, а загальною площею 22,6 метрів квадратних на підставі договору купівлі-продажу від 06.12.2016 року, укладеного між ОСОБА_3 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець). Вказану нерухомість було придбано за 48 161,00 грн., про що вказано в самому договорі купівлі-продажу. Відповідно до відомостей, включених до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, єдиним власником вказаної квартири записаний відповідач. Однак позивач вважає, що вказана квартира належить їй з відповідачем на праві спільної сумісної власності, оскільки була придбана у шлюбі і позивач також надавала згоду на її придбання, про що вказано у п. 4 Договору купівлі-продажу. Квартира була придбана за кошти сімейного бюджету, позивач вказує, що працювала та перебувала у декретній відпустці по догляду за дитиною. Оскільки з часу розірвання шлюбу та до цього часу позивач позбавлена можливості володіти та користуватися квартирою, вона змушена орендувати квартиру для свого проживання з дочкою. Отже, керуючись своїм правом на поділ майна, що належить подружжю на праві спільної сумісної власності, позивач вимушена звернутися до суду з вказаним позовом.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 03.02.2021 року прийнято позов до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Призначено підготовче засідання.

22.03.2021 року ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова у задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Попова Віктора Андрійовича про об`єднання справ в одне провадження відмовлено. Провадження у цивільній справі №639/384/21 (провадження №2/639/845/21) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у цивільній справі №639/6077/20 (провадження №2/639/297/21) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особистою власністю майна.

Рішення по цивільній справі №639/6077/20 (провадження №2/639/297/21) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особистою власністю майна набрало законної сили 12.05.2021 року, відтак ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 24.05.2021 року поновлено підготовче провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Призначено підготовче засідання.

12.08.2021 року відповідачем ОСОБА_2 подані заперечення на позовну заяву, в яких відповідач просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, оскільки стверджує, що квартира була придбана на кошти, які він позичив у своїх родичів і сам повертав вказаний борг. Крім того відповідач зазначає, що спірна квартира придбана ним для проживання їх дочки, тому під час розлучення позивачці відповідач передав 10000 доларів США для того, щоб ОСОБА_1 не претендувала на спірну квартиру

Разом з тим, 17.08.2021 року позивачем ОСОБА_1 подано відповідь на заперечення відповідача, в яких позивач підтримує позовні вимоги і стверджує, що спірна квартира була придбана за кошти сімейного бюджету на позовну заяву.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 05.10.2021 року підготовче провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя закрито. Призначено справу до судового розгляду по суті. Клопотання відповідача ОСОБА_2 про виклик свідка задоволено. Викликано в судове засідання свідків: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

У судове засідання 08.02.2022 року учасники справи не з`явилися, повідомлені про дату, час та місце судового засідання належним чином. Позивач ОСОБА_1 надала письмову заяву, в якій просила розглянути справу у її відсутність, вимоги підтримала. Відповідач ОСОБА_2 надав письмову заяву, в якій просив розглянути справу у його відсутність без виклику свідків.

У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, судом не здійснювалося.

Суд, дослідивши письмові докази, приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи 15.05.2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції 16.05.2014 року Прізвище дружини після державної реєстрації шлюбу - ОСОБА_7 (а.с. 12).

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилася дитина ОСОБА_8 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції 15.05.2014 року (а.с. 13).

06.12.2016 року ОСОБА_2 придбав 1-кімнатну квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 16, 6 кв.м., загальною площею 22, 6 кв.м. на підставі договору купівлі-продажу квартири, який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Погребняк Н.В. та зареєстрованим в реєстрі за № 4427. При цьому у пункті 3 договору зазначено, що продаж здійснено за 48161 гривень, що збігається із ринковою вартістю відчужуваної квартири, про що свідчить пункт 4 договору, де також вказано, що цей договір укладається за згодою дружини покупця ОСОБА_1 , згода якої засвідчена ОСОБА_9 , приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу 06.12.2016 року за реєстровим №4423 (а.с. 8).

Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності підтверджується, що право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_2 (а.с. 9)

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 03.10.2018 року розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с.10-11).

Судовим наказом Ленінського районного суду м. Харкова від 26.03.2020 року заяву ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини - задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_4 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , аліменти на утримання малолітньої доньки, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в розмірі 1/4 від заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку з дати подачі цієї заяви, починаючи з 19 березня 2020 року і до повноліття дитини (а.с.14).

Позивач ОСОБА_1 була орендатором квартири АДРЕСА_4 , що підтверджується копією договору оренди квартири №01/117 від 01.07.2020 року. Строк договору оренди з 01.07.2020 року по 01.07.2021 року (а.с.15-16).

Як вбачається з копії трудової книжки ОСОБА_1 та відповідно до довідки ТОВ «Фірма Трейдсервіс» від 20.01.2021 року №12, ОСОБА_1 працювала у зазначеному товаристві з 01.06.2013 року по 23.06.2017 року на посаді менеджера. В період з 23.06.2014 року по 22.06.2017 року ОСОБА_1 перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3-х річного віку (а.с.12, 17-19).

Крім того, відповідно до роздруківок по картковому рахунку ОСОБА_10 у період з 2014 року по 2016 рік вона отримувала грошові кошти у вигляді соціальної допомоги по догляду за дитиною. (а.с. 22-23).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова по цивільній справі №639/6077/20 від 02.04.2021 року, яке набрало чинності 12.05.2021 року, у задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особистою власністю майна відмовлено. При цьому у рішенні надана оцінка доказів і встановлено, що всупереч зазначеним вимогам закону позивачем по справі не було надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірне нерухоме майно, а саме1-кімнатна квартира АДРЕСА_1 , була придбана за його особисті кошти, наприклад одержаних від продажу особистого майна, тощо. Матеріалами справи дійсно підтверджується, що відповідач по справі на момент купівлі спірної квартири, не працювала та не отримувала доходу, оскільки знаходилась у відпустці по догляду за дитиною до досягнення трьох років, матеріальне забезпечення сім`ї здійснював позивач по справі. Однак, враховуючи презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, суд не знаходить підстав для задоволення позову ОСОБА_2 та визнання спірного нерухомого майна його особистою власністю (а.с.61-65).

Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 12 ЦПК України та згідно з ч.ч. 1, 5 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною 2 статті 78 ЦПК України зазначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути зокрема визнання права.

Суд зазначає, що дійсно відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частинами 1, 4, 5 ст. 71 СК України передбачено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Однак, за змістом пункту третього частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Пунктами 23 та 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірванні шлюбу, визнанні його недійсним і поділі спільного майна чоловіка й жінки» визначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, зокрема, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто, статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма ст.60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

За змістом п.25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 №11, вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності таких осіб, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення чч.4, 5 ст.71 Сімейного кодексу щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим відповідної суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 Цивільного кодексу, за умови звернення подружжя (одного з них) із таким позовом (ст.11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної суми.

Якщо жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу й залишає майно в їх спільній частковій власності.

В даному випадку вимоги про поділ в натурі неподільної речі та стягнення грошової компенсації позивачем не заявлені.

В п. 27 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Таким чином, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обов`язок подавати докази покладається на сторони процесу, а суд позбавлений можливості визначати коло доказів за власною ініціативою і зобов`язаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державах учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (Проніна проти України, №63566/00, пр.23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 р.).

Враховуючи викладені положення закону на підставі досліджених доказів, судом встановлено, що спірна 1-кімнатна квартира АДРЕСА_1 , житловою площею 16,6 метрів квадратних, загальною площею 22,6 метрів квадратних придбана сторонами під час шлюбу та є спільною сумісною власністю подружжя. Докази того, що майно набуто виключно або частково за кошти, які належали особисто відповідачу ОСОБА_2 або на підставі договору дарування чи в порядку спадкування не надані. Більш того, рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова по цивільній справі №639/6077/20 від 02.04.2021 року, яке набрало чинності 12.05.2021 року, у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особистою власністю майна (зазначеної спірної квартири) А всі обставини, встановлені вказаним рішенням суду, яке набрало законної сили, не доказуються, оскільки інше не встановлено законом.

За таких обставин, суд виходить із презумпції права спільної сумісної власності подружжя на спірне майно, оскільки протилежне не доведено відповідачем, і вважає за необхідне позов ОСОБА_1 задовольнити і в порядку поділу майна визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на 1/2 частину 1-кімнатної квартири АДРЕСА_1 , житловою площею 16,6 метрів квадратних, загальною площею 22,6 метрів квадратних.

Окрім того, відповідно до ст.141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

У зв`язку із задоволенням позову на підставі вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений позивачем судовий збір у розмірі 908,00 грн. (а.с.1).

З огляду на викладене та керуючись ст.ст. 6, 7, 12, 13, 43, 76-89, 131, 141, 247, 258, 259, 263-265 ЦПК України, ст.ст. 57, 60, 70, 71 СК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на 1/2 частину 1-кімнатної квартири АДРЕСА_1 , житловою площею 16,6 метрів квадратних, загальною площею 22,6 метрів квадратних.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) гривень 00 копійок.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: НОМЕР_4 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 , адреса фактичного проживання: АДРЕСА_6 ;

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_7 .

Повне рішення складено 22.06.2022 року.

Суддя Н.В. Баркова