Провадження №2/447/176/22
Справа №466/9943/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ У К Р А Ї Н И

(заочне)

14.06.2022 Миколаївський районний суд Львівської області в складі судді Головатого А.П., за участю секретаря судового засідання Венгер Л.М.,

розглянув у судовому засіданні у м. Миколаїв Львівської області у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін справу за позовом Акціонерного товариства «Кредобанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Процесуальні дії у справі.

26.10.2021 представник АТ «Кредобанк» звернувся до Шевченківського районного суду м. Львова з позовом до ОСОБА_1 , відповідно до якого просить стягнути на користь АТ «Кредобанк» суму заборгованості за кредитним договором №RF-62877 від 09.06.2017 у розмірі 22 035,95 грн., включаючи судові витрати, що складаються із сплаченого судового збору у розмірі 2 270,00 грн. та витрат на професійну правову допомогу у розмірі 2 203,59 грн. (10 % від ціни позову). В обґрунтування позовних вимог представник позивача покликається на те, що 09.06.2017 між АТ «Кредобанк» та відповідачкою ОСОБА_1 укладено кредитний договір №RF-62877, згідно якого останній було надано у власність грошові кошти (кредит) на умовах платності, строковості, поворотності та цільового використання за процентною ставкою 12,99 % річних у строк до 08.06.2022 у розмірі 24 350,00 грн., з яких 10 353,00 грн. на поточні потреби та 13 997,00 грн. на погашення (рефінансування) кредитної заборгованості позичальника перед ПАТ «Кредобанк». Відповідач щомісячно повинна була сплачувати по 919,00 грн. для погашення суми кредиту. Позивач взяті на себе зобов`язання згідно вказаного договору виконав у повному обсязі та виплатив суму кредиту, однак відповідач ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором належним чином не виконує. Згідно розрахунку заборгованості, така станом на 30.09.2021 становить 22 035,95 грн. Відповідач ОСОБА_1 ухиляється від виконання зобов`язання і заборгованість за договором не погашає, що є порушенням прав АТ «Кредобанк». У зв`язку із вищенаведеним представник АТ «Кредобанк» просить позовні вимоги банку задоволити.

Разом із позовом представник позивача подав клопотання щодо проведення розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами. Крім цього, вказав, що проти заочного розгляду справи не заперечує.

17.12.2021 до Миколаївського районного суду Львівської області надійшла ухвала Шевченківського районного суду м. Львова від 09.11.2021 про передачу цивільної справи за позовом АТ «Кредобанк» до ОСОБА_1 на розгляд за підсудністю на підставі ст. 27, 31 ЦПК України, оскільки згідно відповіді на запит про місце проживання (перебування) та реєстрації відповідача встановлено, що зареєстроване місце проживання ОСОБА_1 - АДРЕСА_1 (а.с. 50).

Ухвалою Миколаївського районного суду Львівської області від 20.12.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено проводити розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено судове засідання. Сторонам надано строк для подання відзиву, заперечень.

23.12.2021 відповідач ОСОБА_1 отримала копію ухвали суду від 20.12.2021, позовну заяву та додані до такої документи, що стверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, яке повернулося до суду (а.с. 59).

Відповідач у встановлений строк відзиву не подала.

17.02.2022 відповідач ОСОБА_1 подала до суду заяву щодо долучення до матеріалів справи копії квитанцій про сплату суми заборгованості перед АТ «Кредобанк» та суму судового збору. Крім цього, просила слухати справу за її відсутності (а.с. 67-70).

10.06.2022 на електронну пошту суду надійшло клопотання представника позивача щодо проведення розгляду справи за його відсутності. Позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Згідно ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відтак, на підставі ст. 280 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Суд встановив:

09.06.2017 між позивачем АТ «Кредобанк» та відповідачем ОСОБА_1 укладено кредитний договір №RF2-62877 (а.с. 22-23).

Відповідно до копії кредитного договору №RF2-62877 від 09.06.2017, на кожній сторінці якого наявний підпис відповідача ОСОБА_1 та представника банку, сторонами досягнуто згоди щодо істотних умов договору: суми валюти та кредиту - 24 350,00 грн.; строку терміну кредитування - до 08.06.2022; відсотків за користування кредитом - 12,99 %; цілі кредиту - на поточні потреби в сумі 10 353,00 грн., а також на погашення (рефінансування) кредитної заборгованості позичальника перед АТ «Кредобанк»; порядку повернення кредиту (розмір щомісячного платежі - 919 грн.; дату погашення щомісячного платежу, терміни сплати позичальником щомісячного платежу, суми комісій (а.с. 22-23).

Згідно додатку №1 до кредитного договору №RF2-62877 від 09.06.2017, сторонами досягнуто згоди щодо встановлення графіку платежів за вищевказаним кредитним договором (а.с. 24).

Відповідно до копій меморіальних ордерів №33247405 від 09.06.2017 та №33247672 від 09.06.2017, ОСОБА_1 було надано кредитні кошти у розмірі 13 997,00 грн. для погашення кредитної заборгованості позичальника та 10 353,00 грн. із призначенням платежі - надання кредиту ОСОБА_1 (а.с. 9-10).

Відповідно до наданого розрахунку заборгованості за договором кредиту №RF2-62877 від 09.06.2017, загальний розмір заборгованості станом на 30.09.2021 становить 22 035,95 грн., з яких: 12 463,98 грн. - неповернута сума кредиту; 2 679,28 грн. - сума заборгованості за відсотками; 6 892,69 грн. - прострочена сума комісії за адміністрування кредиту (а.с. 8).

Крім наведеного, на підтвердження позовних вимог представником позивача надано виписку про рух коштів по рахунку ОСОБА_1 з 09.06.2017 по 30.09.2021 (а.с. 11-22).

12.07.2021 представником АТ «Кредобанк» було направлено ОСОБА_1 досудову вимогу щодо дострокового стягнення заборгованості за кредитним договором №RF2-62877 від 09.06.2017, згідно досудової вимоги вих. №30552/2021 від 12.07.2021, копії повідомлення про вручення поштового відправлення, копії довідки про причини повернення відправлення, трекінгу відправлення, які містяться в матеріалах справи. Вказане поштове відправлення повернулося до АТ «Кредобанк» у зв`язку із закінченням терміну зберігання (а.с. 30-33).

Враховуючи наведене, встановлено, що відповідач ОСОБА_1 відповідно до укладеного договору, отримала можливість користуватися послугами банку, зокрема, використовувати кредитні кошти, перераховані на її рахунки. Банк виконав зобов`язання, надавши відповідачу можливість користуватись кредитними коштами. Відповідач, взяті на себе зобов`язання належним чином не виконувала, внаслідок чого виникла заборгованість, яка, згідно із розрахунком позивача, станом на 30.09.2021 становить 22 035,95 грн.

Оцінка суду.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно ст. 526, 530 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 536, 1048 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до п. 5.1 кредитного договору №RF2-62877 від 09.06.2017, позичальник зобов`язаний повернути банку кредит у повному обсязі в порядку і терміни,передбачені кредитним договором та/або додатками до нього.

Згідно п. 5.2 кредитного договору, позичальник щомісячно здійснює повернення суми заборгованості за кредитом, сплачує проценти за користування кредитом та комісію за обслуговування кредиту.

Отже, обов`язок повернення позичальником кредитних коштів, сплати процентів встановлені кредитним договором. Також цей обов`язок передбачений ч. 1 ст. 1048 та ч. 1 ст. 1049 ЦК України, а відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, до відносин за кредитним договором застосовуються положення про договір позики.

Згідно ч. 2 статті ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.

Частиною 2 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір укладається шляхом пропозиції (оферти) однієї сторони укласти договір і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною, тому акцептуючи пропозицію Банку відповідач підписом у заяві визнав та погодився на запропоновані банком умови користування його послугами.

Отже, існують підстави вважати, що сторонами належно обумовлено умови користування кредитними коштами і позичальнику належним чином повідомлено про умови кредитування.

Таким чином, у позичальника виник обов`язок повернути позивачу грошові кошти отримані за кредитним договором у розмірі та на умовах встановлених договором.

Водночас, судом встановлено, що відповідач 05.01.2022 сплатила заборгованість перед АТ «Кредобанк» у повному обсязі, тобто після пред`явлення позову та відкриття провадження у справі.

Однак, сама по собі сплата відповідачем заборгованості за кредитним договором після відкриття провадження у справі не може свідчити про те, що між сторонами відсутній спір, оскільки логічно-граматичне тлумачення словосполучення «відсутність предмета спору» в контексті п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, дає підстави для висновку про те, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову. Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, зокрема у зв`язку з добровільним врегулюванням спору сторонами, виконанням відповідачем заявлених до нього вимог, фізичним знищенням предмета спору тощо, то провадження у справі не може бути закрите з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування (зникненні).

Якщо предмет спору став відсутній після відкриття провадження у справі, то залежно від обставин, що призвели до зникнення такого предмета, та стадії цивільного процесу, на якій він припинив своє існування, сторони мають цілий ряд передбачених законом процесуальних можливостей припинити подальший розгляд справи, зокрема, шляхом залишення позову без розгляду, відмови від позову або від поданих апеляційних чи касаційних скарг, визнання позову відповідачем, укладення мирової угоди тощо.

Вказане викладене у постанові ВС від 23.12.2020 у справі №522/8782/16-ц, провадження №61-21649св19. А подібного правового висновку Верховний Суд прийшов у своїх постановах від 10.04.2019 у справі №456/647/18 (провадження № 61-2018св19), від 13.05.2020 у справі №686/20582/19-ц (провадження № 61-1807св20), від 09.09.2020 у справі №750/1658/20 (провадження № 61-9658св20).

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилався представник позивача, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, що містяться у справі, оцінивши їх, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають до задоволення, а саме з відповідача підлягає стягненню заборгованість у розмірі 22 035,95 грн., згідно розрахунку позивача, станом на 30.09.2021.

Щодо стягнення судових витрат суд вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів, тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Таким чином, витрати на надану професійну правничу допомогу, у разі підтвердження обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості, підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того чи їх фактично сплачено стороною.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у додатковій постанові у справі №201/14495/16-ц від 30.09.2020, провадження №61-22962св19, зазначив, що підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, її розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02.07.2020 у справі №362/3912/18 (провадження №61-15005св19).

Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.

Представник позивача додав до позовної заяви у якості підтвердження понесених витрат у розмірі 2 203,59 грн. на правову допомогу копію ордеру серії КС №573217 від 16.06.2020 (а.с. 40), копію першої та останньої сторінки договору про надання правової допомоги б/н від 11.02.2019 (а.с. 41-42), копію довіреності (а.с. 43), копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю та посвідчення адвоката (а.с. 44).

У постанові ВП ВС від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц та в постанові ВС від 03.10.2019 у справі №922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Аналогічні висновки наведено також у постановах ВС від 12.02.2020 у справі №648/1102/19 та від 11.11.2020 у справі №673/1123/15-ц.

Отже, за результатами дослідження та оцінки наданих доказів у їх сукупності, беручи до уваги, що представником позивача було обґрунтовано вимоги з приводу стягнення витрат на професійну правничу допомогу адвоката, суду надано докази, які підтверджують понесення відповідачем витрат на правничу допомогу у зазначеному у позовній заяві розмірі, суд знаходить підстави для стягнення з відповідача на користь позивача судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2 203,59 гривень.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відтак, судовий збір слід стягнути з відповідача у розмірі 2 270,00 гривень на користь позивача.

Керуючись ст. 76, 81, 89, 223, 247, 259, 263, 264, 265, 279, 280, 282, 284 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

Позов Акціонерного товариства «Кредобанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задоволити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Кредобанк» заборгованість за кредитним договором №RF2-62877 від 09.06.2017 у розмірі 22 035 (двадцять дві тисячі тридцять п`ять) гривень 95 копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2 270 (дві тисячі двісті сімдесят) гривень 00 копійок на користь Акціонерного товариства «Кредобанк».

Стягнути з ОСОБА_1 суму понесних витрат на професійну правову допомогу у розмірі 2 203 (дві тисячі двісті три) гривні 59 копійок на користь Акціонерного товариства «Кредобанк».

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач - Акціонерне товариство «Кредобанк», місцезнаходження: вул. Сахарова, 78, м. Львів, 79026, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 09807862.

Відповідач - ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Повний текст рішення складено 14.06.2022.

Суддя Головатий А.П.