ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/945/22 Доповідач - Парандюк Т.С.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 листопада 2022 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Парандюк Т.С.

суддів - Шевчук Г. М., Храпак Н. М.,

за участі секретаря Панькевич Т.І.

та сторін представника апелянта ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та її адвоката Колцуняка Ю.В., представника третьої особи Валіон Н.Т.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/23708/21 за апеляційною скаргою Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Івано-Франківськ), в інтересах ОСОБА_3 на рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 25 серпня 2022 року, ухваленого суддею Сіянко В.М., повний текст рішення складено 06 вересня 2022 року, у справі за позовом Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Івано-Франківськ), в інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про забезпечення повернення малолітньої дитини до Латвійської Республіки, -

В С Т А Н О В И В:

в грудні 2021 року Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Івано-Франківськ), в інтересах ОСОБА_3 звернулося в суд із позовом до ОСОБА_2 , у якому просили визнати незаконним вивезення та утримання відповідачкою на території України малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зобов`язати відповідачку повернути малолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до постійного місця проживання в Латвійській Республіці протягом 10 днів з дати отримання повного тексту рішення, у разі невиконання відповідачкою рішення відібрати дитину і передати батькові ОСОБА_5 для забезпечення повернення дитини до місця постійного проживання в АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову посилаються на те, що з жовтня 2015 року ОСОБА_6 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі. Після одруження сторони постійно проживали в Латвійській Республіці, де у них народився син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Згодом батьки вирішили розлучитися (свідоцтво про розірвання шлюбу від 19.04.2021), однак перед розлученням уклали Угоду подружжя від 17.03.2021року про спільне піклування над неповнолітньою дитиною, про право спілкування, про засоби на утримання дитини, про розподіл спільного майна.

Дитина від народження проживала в Латвійській Республіці, відвідувала місцевий приватний дошкільний освітній заклад, спостерігалася у сімейного лікаря. Згідно з умовами Угоди після розлучення дитина проживала почергово з позивачем та відповідачкою за графіком. Рішення про зміну місця проживання дитини, якщо воно знаходиться поза межами Латвії, батьки повинні приймати спільно (п. 2.3.1 Угоди).

У липні 2021 року відповідачка повідомила позивача про те, що він не побачить сина, оскільки вона з дитиною тепер живуть в Україні. Згоди на переїзд дитини на постійне місце проживання в Україну позивач не надав, а тому вважає, що відповідачка самостійно змінила місце проживання спільної малолітньої дитини, з порушенням батьківських прав позивача.

01 вересня 2021 року до Міністерства юстиції України надійшла заява ОСОБА_7 про сприяння поверненню дитини до Латвійської Республіки. Південно-Західним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Тернопіль) було вжито заходи реагування щодо повернення дитини до постійного місця проживання. Із пояснень відповідачки встановлено, що від добровільного вирішення питання вона відмовилась.

Рішенням Підволочиського районного суду Тернопільської області від 25 серпня 2022 року в позові Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Івано-Франківськ), в інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про забезпечення повернення малолітньої дитини до Латвійської Республіки відмовлено.

В апеляційній скарзі представник Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Івано-Франківськ) просить скасувати рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 25 серпня 2022 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги представник апелянта зазначила, що суд першої інстанції не дослідив і помилково не встановив обставини, які мають значення для справи, а саме: в позовній заяві було зазначено, що дитина постійно проживала у Латвійській Республіці, а відповідач незаконно вивезла дитину та продовжує здійснювати незаконне утримання дитини на території України, що підпадає під дію Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, оскільки своїми діями відповідачка порушила право позивача на піклування про дитину, внаслідок чого він позбавлений можливості належно виконувати свої батьківські права та обов`язки щодо дитини, тому у зв`язку з цим питання щодо правовідносин між батьками і дитиною повинні вирішуватись законодавством Латвії.

Суд першої інстанції вийшов за межі предмету доказування у даній категорії справ, визначивши зокрема, що формальне порушення відповідачкою угоди подружжя про спільне піклування від 17.03.2021 року має менше негативних наслідків, ніж примусове відібрання дитини від матері та переміщення малолітнього в невідомі умови проживання.

Таким чином, в контексті розгляду судом першої інстанції позову, поданого в рамках Конвенції 1980 року про повернення дитини, який є відмінним від провадження щодо батьківської опіки, поняття найкращих інтересів дитини та визначення місця проживання дитини, повинне оцінюватися у світлі винятків, передбачених Конвенцією 1980 року.

Судом також не враховано практику ЄСПЛ, зокрема рішення у справі Мамуссе і Вашингтон проти Франції від 12.07.2007 року, у якому Європейський Суд визначив, що суди не можуть відмовляти у прийняті рішення про повернення дитини на підставі підпункту b пункту 1 статті 13 Конвенції 1980 року посилаючись на те, що розлучення дитини з матір`ю порушує право на сімейне життя. Адже, рішення про повернення дитини не перешкоджає матері дитини супроводжувати її при поверненні і звертатися до компетентних органів для вирішення питання по суті. Також, Європейський Суд дійшов висновку, що вирішення питань піклування, опіки над дитиною належить до виключної держави, в якій було постійне місце проживання дитини до протиправного переміщення, та, що захист найвищих інтересів дитини є головним у Конвенції 1980 року, і підтримав головне правило цієї Конвенції захистити дітей від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримання і забезпечити їх негативне повернення до держави їхнього постійного проживання.

Судом першої інстанції не встановлено обставин, що свідчать про існування серйозного ризику того, що повернення дитини до держави її постійного місця проживання поставить під загрозу заподіяння їй фізичної чи психологічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку. Письмові докази, які долучені до матеріалів справи відповідачкою, свідчать про наявність конфлікту між батьками дитини, проте не свідчать про наявність загрози для дитини.

Суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки про правовідносини, пов`язані із встановленням місця проживання дитини разом із матір`ю, позивачем не заявлявся. Підставою звернення до суду було повернення дитини в Латвію і вже по нормам законодавства цієї країни вирішувати всі питання щодо дитини.

Представник ОСОБА_2 адвокат Колцуняк Ю.В. подав відзив на апеляційну скаргу представника Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Івано-Франківськ), у якому зазначив, що представник апелянта, посилається на норми Конвенції, основним аргументом нібито незаконного перетину кордону Латвійської Республіки малолітньою дитиною ОСОБА_8 лише право вирішувати спір про місце проживання дитини з одним із батьків за законами зазначеної держави. Проте апелянт не хоче звертати увагу на той факт, що дитина є також і громадянином України і проживала як на території Латвійської республіки, так і проживає на території України весь час і постійно по сьогоднішній день з матір`ю.

Дане бажання апелянта повернути сина на територію Латвійської Республіки є нічим іншим як черговим засобом самоствердитись та принизити відповідачку. Адже посилаючись на норми зазначеної Конвенції, апелянт чомусь категорично заперечує обставину того, що в період проживання відповідачки з сином на території Латвійської Республіки, він зробив усе можливе, щоб дитина не отримувала його батьківської турботи, голодувала, а ставлення до сина було байдужим, що і вплинуло на емоційний стан малолітнього ОСОБА_9 . Син боявся залишатись із апелянтом на одинці.

Права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й насамперед повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи з об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

Тому суд першої інстанції вірно прийшов до переконання, відмовивши у позові адже на перше місце поставив добробут, вік, індивідуальні психологічні властивості, рівень розумового розвитку на даний час та інші особливості та інші обставини щодо участі апелянта у вихованні дитини і не вийшов жодним чином за межі предмету доказування.

Україна на підставі Закону України про приєднання до Конвенції від 14 вересня 2006 року № 136-V ратифікувала Конвенцію про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей, вчинену 19 жовтня 1996 року в м. Гаазі (набрала чинності для України 01 лютого 2008 року).

Гаазька конвенція про батьківську відповідальність 1996 року застосовується до дітей з моменту їхнього народження до досягнення ними 18 років.

Відповідно до частини першої статті 5 Гаазької конвенції про батьківську відповідальність 1996 року судові або адміністративні органи Договірної Держави звичайного місця проживання дитини мають юрисдикцію вживати заходів, спрямованих на захист особи чи майна дитини.

Під час здійснення свої юрисдикції згідно з положеннями Розділу ІІ органи Договірних Держав застосовують своє національне право. Однак, якщо це вимагається для захисту особи чи майна дитини, вони можуть як виняток застосовувати або враховувати право іншої Держави, з якою ситуація має істотний зв`язок (частина перша та друга статті 15 Гаазької конвенції про батьківську відповідальність 1996 року).

Враховуючи вказані норми міжнародного і цивільного права, а також те, що на момент пред`явлення позову, син ОСОБА_10 проживає на території України разом із матір`ю, що свідчить про те, що Україна є звичайним місцем його проживання в розумінні частини першої статті 5 Гаазької конвенції про батьківську відповідальність 1996 року, спір між сторонами підлягає під юрисдикцію суддів України.

У судовому засіданні представник Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Івано-Франківськ) Мулик С.С. апеляційну скаргу підтримала з мотивів, викладених в ній.

ОСОБА_2 та її адвокат Колцуняка Ю.В апеляційну скаргу представника Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Івано-Франківськ) не визнали, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим. ОСОБА_11 пояснила, що причиною розлучення стало вживання ОСОБА_12 спиртних напоїв, негативне відношення до неї та її родини, як українців, оскільки батьки колишнього чоловіка росіяни. Їх син більше року проживає в Україні, розмовляє українською мовою, латвійської мови не знає, ходить в садочок, має коло друзів, адаптувався до середовища, в якому на даний час перебуває. Перевезення його до Латвії буде сильним стресом для дитини.

Представник органу опіки та піклування Скалатської міської ради Валіон Н.Т. апеляційну скаргу представника Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Івано-Франківськ) не визнала, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим. Також зазначила, що часто спілкувалась із ОСОБА_10 і коли мова заходила за батька, то він замикався в собі, не хотів говорити про нього, ховався під стіл. Даниїл адаптувався на Україні, є розвинутим хлопчиком, має коло друзів у садочку, приймає активну участь у всіх заходах і повернення його у Латвійську республіку до батька є недоцільним, оскільки це буде великим стресом для дитини, так як невідомо в яких умовах проживає батько, чи має доходи і чи є нормальні умови для проживання та розвивання сина.

Розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, доповідача, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що 24 жовтня 2015 року між ОСОБА_12 та ОСОБА_13 ( ОСОБА_14 ) зареєстровано шлюб (копія свідоцтва про шлюб НОМЕР_1 , виданого Зіемельським відділом реєстрації актів цивільного стану міста Риги, т. 1 а.с .22-23).

ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_6 у м. Рига, Латвія, батьками якого є ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , дитині присвоєно персональний код 3(т. 1 а.с. 20-21).

ОСОБА_6 є громадянином України (паспорт НОМЕР_2 , орган, що видав, 2LVA, т. 1 а.с. 61,62).

Деклароване місцем проживання ОСОБА_4 - «Мікелі», Сілакрогс, Ропажський край, LV-2133, Латвія (т. а.с. 26-27).

Малолітній ОСОБА_6 з народження знаходився під наглядом практики сімейного лікаря АДРЕСА_2 ). Згідно з випискою з медичної карти пацієнта ОСОБА_4 , у відвідуванні лікаря приймають участь обоє батьків, останній візит 18.07.2021-23.07.2021, дитину привів батько (т. 1 а.с. 27-29).

ОСОБА_6 відвідував приватний дошкільний освітній заклад «Грегуціс» у Сілакрогсі з 28 червня по 28 липня 2021 року (т. 1 а.с. 30-31).

17 березня 2021 року в м. Рига між ОСОБА_15 та ОСОБА_12 було укладено угоду подружжя про спільне піклування над неповнолітньою дитиною, про право на спілкування, про засоби на утримання дитини, про розподіл спільного майна (т. 1 а.с. 40-47).

19.04.2021 року за спільною заявою ОСОБА_7 та ОСОБА_2 шлюб розірвано (свідоцтво про розірвання шлюбу, реєстр № 4699, т. 1 а.с. 24-25).

В серпні 2021 року ОСОБА_6 подав до Міністерства юстиції Латвійської Республіки заяву про повернення протиправно вивезеної чи утримуваної дитини згідно з Гаазькою конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей (т. 1 а.с. 8-18).

01 вересня 2021 року до Міністерства юстиції України як Центрального органу з виконання на території України Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року через Центральний орган Латвійської Республіки надійшла вказана заява та почалась процедура, передбачена п. 12 Порядку виконання на території України Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10.07.2006 року № 952, спрямована на отримання добровільної згоди відповідачки щодо повернення дитини. ОСОБА_2 відмовилась добровільно повернути дитину (пояснення, т.1, а.с.49-51).

ОСОБА_2 (власник будинку згідно договору даруваання від 16.07.2009 року) разом з ОСОБА_8 зареєстровані та проживають в АДРЕСА_3 . Сім`я проживає в цегляному двоповерховому будинку загальною площею 226 кв м, у власності відповідачки перебувають земельні ділянки площею 0,0297 га для ведення особистого підсобного господарства, та площею 0,1 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. У будинку зроблений сучасний ремонт, облаштована ванна кімната, кухня, вітальня, спальні та велика дитяча кімната площею 30 км м. Для дитини є ліжко, особиста шафа, комод з дитячими речами, стіл, крісло, килим, ящики з іграшками (т. 1 а.с. 66, 67, 77-82,86-87,89).

Згідно договорів дарування від 04.07.2009 року ОСОБА_11 є власницею земельних ділянок площами 0,1 га та 0,0297 га, що знаходяться по АДРЕСА_3 (т.1,а.с. 84-87).

ОСОБА_15 офіційно працевлаштована на території України (контракт з КП «Ремшлях-Буд-Скалат» від 07.07.2021 року) (т.1, а.с. 58-59). Розпорядженням Скалатського міського голови № 132 від 11 жовтня 2021 року ОСОБА_2 призначена керівником відділу соціального захисту населення міста з посадовим окладом 6900 грн та відповідними надбавками, а з 05.05.2022 року переведена на посаду керівника економічного відділу (т.1, а.с. 288, 289, 292, 293).

ОСОБА_6 зарахований у Скалатський ДНЗ з 01.09.2021 року. Даниїл в групі орієнтується добре. Бере участь в ігровій та навчально-виховній діяльності. Сприйняття у дитини, розвиток уваги та пам`яті, мислення та мова відповідають віку дитини. У спілкуванні з дорослими йде на контакт, реагує на зауваження. У спілкуванні з однолітками добрий, діти підтримують з ним хороші відносини. Під час ігор Даниїл проявляє позитивні емоції, радіє, прагне гратись. Під час навчально-виховного процесу дитина приймає посильну участь, проявляє інтерес до нового, невідомого. Дитина фізично добре розвинена, просторова орієнтація у нормі. Трудові доручення виконує охоче (т. 1 а.с. 63,64).

ОСОБА_6 знаходиться на обліку в лікаря-педіатра НКП «Амбулаторія, групова практика Скалатської міської ради», що підтверджується декларацією № 0001-ЕТМ2-72А0 (т. 1 а.с.65).

Згідно з частиною другою статті 2 ЦПК України якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлено цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору.

У частині четвертій статті 10 ЦПК України визначено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі -ЄСПЛ) як джерело права.

Правовідносини щодо повернення дітей, які незаконно утримуються в державі, відмінній від держави їх постійного проживання, порядок та умови захисту дітей від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримування урегульовані положеннями Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, укладеної 25 жовтня 1980 року в м. Гаага (далі - Гаазька Конвенція 1980 року), до якої Україна приєдналася згідно із Законом України від 11 січня 2006 року № 3303-IV «Про приєднання України до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей».

Статті 3, 12, 13, 20 Гаазької Конвенції містять вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити в поверненні дитини до місця постійного проживання. Суд може відмовити в поверненні дитини у наступних випадках: якщо в ході розгляду справи виявить, що особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримування чи заявник дав мовчазну згоду на переміщення або утримання (пункт «а» частини першої статті 13); або з моменту переміщення пройшло більше року й дитина прижилась у новому середовищі (частина друга статті 12); або існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку (пункт «b» частини першої статті 13); або якщо дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості,при якому слід брати до уваги її думку (частина друга статті 13); або якщо повернення не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод (стаття 20).

Відповідно до статті 12 цієї Конвенції, якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини.

Судовий і адміністративний орган, навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після сплину річного терміну, про який йдеться в попередньому пункті, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі.

Якщо судовий або адміністративний орган в запитуваній державі має підстави вважати, що дитина була переміщена до іншої держави, він може зупинити процедури або відмовити в прийнятті заяви про повернення дитини.

Згідно із статтею 8 Гаазької Конвенції будь-яка особа, установа або інший орган, які стверджують, що дитина була переміщена або утримується з порушенням прав піклування, може звернутися з заявою до Центрального органу за місцем постійного проживання дитини або до Центрального органу будь-якої іншої Договірної держави за допомогою у забезпеченні повернення дитини.

Договірна держава визначає Центральний орган для виконання функцій, покладених Конвенцією на такі органи (стаття 6 Гаазької Конвенції).

Цілі цієї Конвенції досягаються шляхом співпраці компетентних органів в державах-учасницях. В Україні Центральним органом для виконання передбачених Конвенцією функцій, а також співробітництва з іноземними центральними органами визначено Міністерство юстиції, яке діє безпосередньо або через територіальні управління юстиції.

Функції та механізм взаємодії залучених до її виконання органів влади визначається Порядком.

Як вбачається із матеріалів справи процедура щодо повернення незаконно утримуваних малолітніх дітей розпочата в адміністративному органі, а саме Міністерстві юстиції України у вересні 2021 року.

При вирішенні даної категорії справ необхідно керуватися дотриманням найкращих інтересів дитини, перевірити сімейну ситуацію і врахувати ряд факторів, зокрема, емоційного, психологічного, матеріального і медичного характеру, та надати розумну оцінку інтересам кожного із батьків та інтересам дитини, які мають найважливіше значення, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 18 червня 2014 року у справі № 6-58цс14.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Частиною першою статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонічний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до статті 8 цієї Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоровая чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.

Так, рішенням у справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.

У § 54 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

При цьому, при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини.

Стосовно питання про взаємозв`язок між Конвенцією про права дитини та Гаазькою Конвенцією ЄСПЛ уже зазначав, що у сфері міжнародного викрадення дітей зобов`язання, які накладаються статтею 8 на Договірні держави, повинні тлумачитися у світлі вимог Гаазької конвенції (справа «Ignaccolo-Zenide», § 95; «Iglesias Gil та A.U.I. проти Іспанії», № 56673/00, § 51; та «Maumousseau та Washington», § 60) і вимог Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (справи «Maire», § 72; «Maumousseau та Washington», і «Neulinger та Shuruk», § 132), а також відповідних норм і принципів міжнародного права, застосовних у відносинах між Договірними державами (справа «Demir та Baykara проти Туреччини», № 34503/97, § 67).

Цей підхід включає в себе комбіноване і гармонійне застосування міжнародних документів, зокрема Конвенції про права дитини та Гаазької Конвенції, беручи до уваги їх мету та наслідки для захисту прав дітей та батьків.

Вирішальним питанням є те, чи було забезпечено в межах свободи розсуду, що надається державам у таких питаннях, справедливий баланс, який повинен існувати між конкуруючими інтересами, що стоять на кону: інтереси дитини, батьків та громадського порядку (справа «Maumousseau та Washington», § 62), беручи при цьому до уваги те, що найкращі інтереси дитини повинні отримати першочергову увагу і що цілі попередження та негайного повернення відповідають певній концепції «найкращих інтересів дитини».Принцип додержання найкращих інтересів дитини також закладений і в Гаазькій конвенції. Неповернення дитини до країни проживання іноді може бути виправдане в силу об`єктивних причин, які відповідають інтересам дитини, на які вказують передбачені у цій Конвенції виключення, зокрема, у випадку серйозного ризику того, що повернення дитини завдасть їй фізичної чи психічної шкоди.

Задля досягнення означеної вище легітимної мети та найкращого задоволення інтересів дитини за існування встановленого судом на підставі належних, допустимих і достатніх доказів серйозного ризику того, що повернення дитини поставить її під загрозу заподіяння шкоди психіці, відмова у позові є виправданою.

Указане узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 13 квітня 2021 року у справі № 2-4237/12 (провадження № 14-21звц21) про перегляд за виключними обставинами постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 серпня 2018 року у зв`язку із встановленням ЄСПЛ у рішенні у справі «Сатановська та Роджерс проти України» (Satanovska and Rodgers v. Ukraine, заява № 12354/19) порушення Україною міжнародних зобов`язань за статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при вирішенні судом справи.

Як роз`яснив ЄСПЛ у рішенні «Рабан проти Румунії», порушення права на повагу до сімейного життя і втручання у сімейне життя має місце, якщо застосовані національні засоби перешкоджають взаємному спілкуванню дитини і батьків.

Колегія суддів також ураховує й висновки, викладені у рішенні ЄСПЛ у справі «Х проти Латвії», заява № 27853/09, рішення від 26 листопада2013 року, в якому зазначено, що гармонійне тлумачення Європейської конвенції та Гаазької конвенції може бути досягнуте за умови дотримання наступних двох умов. По-перше, запитуваний суд повинен по-справжньому брати до уваги фактори, які можуть становити виключення до негайного повернення дитини в застосування статей 12, 13 і 20 зазначеної конвенції, особливо якщо вони згадуються однією із сторін судового провадження. Такий суд потім повинен ухвалити рішення, яке є достатньо аргументованим з цього питання, з тим щоб Суд мав змогу перевірити, що ці питання були належним чином розглянуті. По-друге, ці фактори повинні бути оцінені у світлі статті 8 Конвенції (справа «Neulinger та Shuruk», § 133) (§ 106).

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що даний спір необхідно вирішувати виходячи з найкращих інтересів малолітньої дитини. Матеріалами справи доведено, що малолітній ОСОБА_10 уже прижився у своєму новому середовищі, відвідує дитячий садочок, перебуває на обліку у сімейного лікаря. Сім`я проживає у власному двоповерховому приватному будинку з усіма зручностями; дитина має власну кімнату. Помешкання вмебльоване, наявна необхідна побутова техніка. ОСОБА_6 забезпечений усім необхідним для навчання, відпочинку та розвитку, одягом, взуттям, відповідно до сезону, предметами гігієни, харчуванням, книгами та навчальним приладдям, іграшками.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України).

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Із матеріалів справи вбачається, що малолітній ОСОБА_6 виїхав з матір`ю з Латвії у віці до 3 (трьох) років і більше року проживає в Україні. За цей період дитина з батьком не спілкувалася. Між колишнім подружжям склалися вкрай неприязні відносини, із-за того, що ОСОБА_6 зловживав алкоголем, ним нерідко застосовувалося фізичне, психологічне та економічне насилля відносно матері на очах сина.

26.02.2021 року ОСОБА_2 , проживаючи з дитиною в м. Рига, змушена була звернутися до Сирітського суду Риги з приводу призначення їй державної допомоги, оскільки вказану допомогу отримував її чоловік ОСОБА_6 , з яким на той час півроку мешкали окремо на квартирі свого рідного брата; так як, в тому місці, де проживала сім`я, антисоціальні умови, чоловік отримуючи допомогу, грошей на продукти та на утримання дитини не надавав.

В серпні 2020 року ОСОБА_2 зверталася до різних організацій в Латвії за допомогою, оскільки на той час опинилася в скрутній ситуації: чоловік не допомагає фінансово, вона безробітна, доглядає за дитиною (якій на той час було 2 роки), допомогу отримує лише від брата, у якого вона разом з сином проживає. Також позивачка просила допомогу як жінці, яка постраждала від емоційного та фінансового насилля в сім`ї (т.1, а.с. 264-272).

Відповідно до педагогічної характеристики дитини дошкільника, заповненої ОСОБА_16 дошкільним навчальним закладом 08.04.2022 року, ОСОБА_6 , прибувши 01.09.2021 до закладу, важко звикав до нових умов, погано йшов на контакт з однолітками, а особливо з дорослими, уникав спілкування з чужими людьми, але при зустрічі з мамою та бабусею ставав активним. При проведенні роботи практичного психолога та вихователів ОСОБА_6 звик до нових умов, приймає участь в ігровій та навчально-виховній діяльності, відвідує дитячий садок із задоволенням (т. 1, а.с. 275).

20 червня 2022 року за місцем проживання ОСОБА_17 за участю вихователя та начальника служби у справах дітей проведено бесіду з дитиною в присутності матері, про що складено відповідну довідку. Під час зустрічі дитина проявила знаки уваги вихователю, на питання, чи хоче він до садочку, ОСОБА_10 відповів «так», на питання « ОСОБА_18 поїхати до батька?», хлопчик відвернувся та сховався за спиною матері. Під час гри дитина розповідала про подарунки, поїздки з матір`ю та дідусем; згадки про батька не було жодного разу. На питання про батька дитина замикалася, не хотіла спілкуватися.

Відповідно до психолого-педагогічної характеристики на ОСОБА_17 , 2018 р.н., психофізичний розвиток дитини відповідає віковій нормі. Мати приділяє максимум уваги вихованню сина. Символом авторитетної фігури у хлопчика виступає дідусь, якого він сприймає як джерело тепла й сили. Оскільки хлопчик відмовився спілкуватися про свого батька ставлення дитини до ОСОБА_7 не встановлене (т.1, а.с. 294).

Згідно висновку органу опіки та піклування Скалатської міської ради щодо повернення малолітнього ОСОБА_17 до Латвійської Республіки № 14 від 10 серпня 2022 року, затвердженого рішенням Скалатської міської ради № 127 від 10.08.2022 року, вбачається, що службою проведено обстеження матеріально-побутових умов проживання ОСОБА_17 та його матері ОСОБА_2 , досліджено всі обставини та зроблено висновок про недоцільність повернення малолітнього ОСОБА_17 до Латвійської Республіки (т.1, а.с. 300, 301).

З матеріалів справи вбачається та сторонами не спростовується той факт, що відповідач проживає в мобільному тимчасовому будинку площею 33 кв.м., який має дві кімнати.

При повернення дитини до Латвійської Республіки, враховуючи технічні характеристики житла позивача, спільне проживання при умові, що з дитиною приїде і мати ОСОБА_2 в одному будиночку відповідачки та позивача є неможливим. Отже, існують реальні ризики того, що повернення дитини до Латвійської Республіки негативно вплине на її відносини з матір`ю, спричинить дитині психічну шкоду та не сприятиме забезпеченню якнайкращих інтересів малолітніх дітей.

ОСОБА_17 є громадянином України. На час розгляду справи дитині виповнилось чотири роки, із яких більше року проживає в Україні, занадто прив`язаний до матері та її родини, вільно розмовляє українською мовою, на якій спілкуються громадяни України, що є досить важливим для дитини цього віку. Латвійської мови не знає.

Для його проживання в Україні створені належні умови, відповідачка має у власності двоповерховий будинок, в якому вона проживає вдвох з дитиною, ОСОБА_17 відвідує дошкільний дитячий навчальний заклад відповідно до віку, дитина отримує належне медичне та побутове забезпечення, тобто малолітня дитина прижилася у новому середовищі, адаптована до соціального оточення.

Повернення ОСОБА_17 до Латвійської Республіки, з урахуванням його вікових особливостей, емоційного стану, індивідуальних психологічних властивостей, рівня розумового розвитку на цей час, з психологічної точки зору, не є доцільним.

Також потрібно врахувати те, що малолітній ОСОБА_17 протягом тривалого часу не бачив батька, не пам`ятає його, та не спілкувався з ним, а тому є наявні серйозні ризики психологічного травмування дитини у разі повернення його до батька та розлучення з матір`ю.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що відповідачка не мала можливості перебувати в Латвійській Республіці, оскільки не мала там нормального житла, роботи, позбавлена була можливості створити належні умови для проживання дитини. Натомість в Україні вона має власний будинок, дві земельні ділянки, працевлаштована, має стабільний дохід.

Вивозячи без дозволу батька ОСОБА_7 діяла в інтересах дитини, з меншою шкодою для малолітнього сина, ніж якби дотримувалась умов Угоди подружжя про спільне піклування від 17.03.2021. Крім того, ОСОБА_6 є громадянином України, а тому жодних перешкод для його виїзду до України не було, тим більше Угодою визначено основне місце проживання дитини саме з матір`ю.

Ні до суду першої інстанції, ні до апеляційного суду позивачем не надано жодних доказів створення ним належних умов для проживання дитини та її розвитку в Латвії, оскільки сам позивач проживає у тимчасовому вагончику вдалині від необхідної інфраструктури.

Відсутні будь-які перешкоди участі позивача у житті сина та відвідування його за місцем проживання дитини.

Проаналізувавши матеріалами справи, колегія суддів вважає правильним висновок суду щодо відмови у позові, оскільки доведено тісний емоційний зв`язок ОСОБА_10 із матір`ю. Існує емоційна і психологічна прихильність сина до матері, яка обумовлена увагою, турботою, ніжністю, ласкою, і, звичайно любов`ю, спрямованою від матері до сина. Розлука сина, якому чотири роки, з матір`ю і зміна місця проживання з України до Латвії, де він не знає нікого із родини батька, не володіє латвійською мовою, оскільки розумує лише українську мову, яку чує від матері і сімейного середовища, від вихователів дошкільного закладу та своїх друзів, з якими спілкується під час гри, буде для нього стресовою, фруструючою ситуацією, яка призведе до порушення розвитку мовлення та негативно вплине на його як психологічний так і на фізичний розвиток.

Також у своєму віці ОСОБА_10 має коло значущих для нього людей, це люди, які становлять його сімейне оточення, в процесі взаємодії з якими відбувається процес соціальної та тендерної ідентичності: мати та її родина: бабуся та дідусь до яких він емоційно прив`язаний і з якими постійно взаємодіє. Так само до кола таких людей можна віднести вихователів дошкільного закладу та його друзів, з якими грається та спілкується як у садочку, так і на дитячому ігровому майданчику.

Суд першої інстанції, з яким погоджується і апеляційний суд, при вирішенні спору врахував сімейну ситуацію подружжя, ряд факторів емоційного, матеріального та медичного характеру, дослідив усі додані, що додані до матеріалів справи та надав розумну оцінку балансу інтересів сторін в світлі як найкращого врахування в першу чергу інтереси дитини.

Посилання апелянта на порушення його прав як батька малолітньої дитини не заслуговують на увагу, оскільки рішення суду у справі про повернення сина до держави її постійного проживання повинно забезпечувати не тільки права одного з батьків, а й відповідати найкращим інтересам дитини.

Безпідставними є посилання апелянта на порушення судом норм матеріального права, оскільки при вирішенні спору судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи і застосовано норми матеріального права, які їх регулюють.

Голослівними є твердження апелянта на те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки при вирішенні спорів, що стосуються дітей, визначальне значення мають насамперед інтереси дитини, як на території нашої держави, так і в європейських державах.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування, за наведеними у скарзі доводами, апеляційний суд не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Івано-Франківськ), в інтересах ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 25 серпня 2022 року без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 18 листопада 2022 року.

Головуюча Т.С. Парандюк

Судді: Н.М. Храпак

Г.М. Шевчук