КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/4232/2022
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 червня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Білич І.М., Коцюрби О.П.,

за участю секретаря судового засідання Хоменко О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Журавель Тетяни Сергіївни в інтересах ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2021 року у складі судді Чех Н.А.,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Київської міської територіальної громади в особі Київської міської ради, третя особа: ОСОБА_1 про визнання права власності на квартиру та за зутрічним позовом третьої особи ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину квартири,-

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2020 року ОСОБА_2 звернувся у суд із позовом у якому просила визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позов обґрунтовано тим, ОСОБА_3 чоловік позивача, разом зі своїм батьком ОСОБА_4 набули в рівних долях право власності на вищевказану квартиру, проживали та були зареєстровані в ній.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4 , на момент його смерті син ОСОБА_3 проживав і продовжував користуватися спірною кватирою та всіма речами, що знаходилися в ній, сплачував комунальні платежі та фактично вступив в свої права як спадкоємець після смерті свого батька, прийнявши спадщину на підставі ч. 1 ст. 549 ЦК України, який діяв на той час, але свідоцтво про право на спадщину не оформив.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , тому позивач вважається є спадкоємцем за законом після смерті чоловіка.

Всі дії позивача, які були направлені на отримання спочатку дублікату правовстановлюючого документу на спірну квартиру, а потім і спадщини після смерті чоловіка, виявилися безрезультатними, так як оригінал документу було втрачено, а у видачі дублікату їй було відмовлено. Імовірно оригінал правовстановлюючого документу було втрачено під час проведення ремонтних робіт в квартирі, або був загублений. З метою виявлення місця знаходження документів на житло позивач зверталася до поліції.

Також зазначено, що донька ОСОБА_4 - ОСОБА_1 після смерті свого батька майже через 20 років робила спроби в суді поновити строк на отримання спадщини після його смерті, проте рішенням суду їй було відмовлено.

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернулася у суд із позовом, у якому просила визнати за нею Ѕ квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_4 .

Позов обґрунтовувала тим, що на момент смерті батька ОСОБА_4 , у нього було троє спадкоємців першої черги спадкування: дружина ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , син ОСОБА_3 , який, помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочка ОСОБА_1 .

Вказує, що фактично вступила в управління майном, оскільки після смерті батька доглядала за матір`ю, братом, які проживала в цій квартирі, допомагала по господарству, інші спадкоємці першої черги померли та за життя заяв про прийняття спадщини за померлим ОСОБА_4 не подавали.

20 вересня 2018 року державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом через те, що було пропущено строк для прийняття спадщини.

Після чого 06 листопада 2018 року нею було подано до Дніпровського районного суду міста Києва заяву про визначення додаткового строку для прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_4 , проте рішенням суду було відмовлено в її задоволенні.

У зв`язку з чим позивач звернуся до суду для захисту свого порушеного права.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2021 року з урахуванням ухвали цього ж суду від 08 листопада 2021 року позовні ОСОБА_2 задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі адвокат Журавель Т.С. в інтересах ОСОБА_1 посилаючись на порушення норм процесуального права, неповне встановлення обставин справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2 та задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 .

Вказано, що районний суд задовольняючи позов ОСОБА_2 посилався лише на те, що ОСОБА_1 не має права на спадкування, не досліджуючи при цьому законність та обґрунтованість вимог самої ОСОБА_2 .

Зазначено, що суд першої інстанції не повно дослідивши обставини у справі, застосував норми ЦК України 2003 року щодо автоматичного спадкування майна особами, які спільно проживали з померлим, до відносин, які мали б регулюватись ЦК УРСР 1963 року, де були відсутні положення про автоматичне, без подання відповідної заяви про прийняття спадщини, особами що спільно проживали з померлим.

Інші доводи та обґрунтування апеляційної скарги тотожні з позовними вимогами.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить рішення районного суду залишити в силі, а апеляційну скаргу без задоволення.

Зазначає, що її покійний чоловік ОСОБА_3 фактично та одноособово прийняв спадщину після смерті батька, інші спадкоємці не зверталися до органів нотаріату та не були зареєстровані в спірній квартирі, а отже не прийняли спадщину.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 21 квітня 2022 року заяву про забезпечення позову адвоката Войнової Т.М. в інтересах ОСОБА_1 задоволено частково, накладено арешт на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .

Відповідач КМР та третя особа (позивач за зустрічним позовом) ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилися, про дату розгляду справи судом повідомлялися у встановленому законом порядку (а.с. 63), тому колегія суддів відповідно до вимог ч.1 ст.223 ЦПК України вважає за можливе розглядати справу у їх відсутність.

Колегія суддів, заслухавши адвоката Яціва О.Р. в інтересах ОСОБА_2 , який просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Як убачається з матеріалів справи, що згідно свідоцтва про право власності від 17.12.1998 квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в рівних долях (а.с. 12 т.1)

ОСОБА_4 є батьком ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_1 ).

Згідно свідоцтва про шлюб 26.08.1988 укладено шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (прізвище дружина не міняла) (а.с. 11 т.1).

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджено свідоцтвом про смерть (а.с. 17 т.1).

З витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі убачається, що спадкова справа щодо померлого ОСОБА_4 заведена в Дванадцятій київській державній нотаріальній конторі 20.09.2018 (а.с. 18, 82-110 т.1) за заявою ОСОБА_1 , поданої 20.09.2018 (а.с. 83 т.1). Інші спадкоємці заяв на прийняття спадщини не подавали. У видачі свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_1 відмовлено з підстави пропуску встановленого законодавством шестимісячного терміну для прийняття спадщини.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 06.02.2020 відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини після смерті її батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Підставами відмови в задоволенні позову зазначено те, що враховуючи дату смерті спадкодавця (2002 рік), слід керуватися нормами ЦК в редакції 1963 року, які не передбачали надання спадкоємцю додаткового строку для прийняття спадщини (а.с. 25-28 т. 1)

Убачається, що ОСОБА_1 зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 з 19.03.91 (а.с.87 т.1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. 9 т.1).

Спадкова справа щодо майна померлого ОСОБА_3 відкрита Сьомою київською нотаріальною конторою 04.10.2018 (а.с.51-79 т.1).

ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 , був зареєстрований за адресою: квартира АДРЕСА_1 22.07.1982 по 06.07.2018 (дата смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ) (а.с. 16 на звороті, 53 т.1)

Відповідно до Постанови від 27.10.2020 Державний нотаріус Сьомої київської державної нотаріальної контори Гасс В.Ю. відмовив ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину на майно, що належало ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 з тих підстав, що відсутній правовстановлюючий документ на спірну квартиру (а.с. 79 т.1).

Встановлено, що інших спадкоємців, окрім ОСОБА_2 (дружини) щодо майна померлого ОСОБА_3 , не має.

Убачається, що станом на 21.06.2002 в спірній квартирі, 1/2 частина якої є спадковим майном померлого ОСОБА_4 , була зареєстрована одна особа - син померлого ОСОБА_3 .

17.08.2020 Управління житлово-комунального господарства Дніпровської районно в місті Києві державної адміністрації надало відповідь на лист Сьомої Київської державної нотаріальної контори, в якій повідомили, що відсутні правові підстави для оформлення та видачі дубліката Свідоцтва про право власності на спірну квартиру, оскільки власник даної квартири померли (а.с. 23 т.1).

25.08.2020 ОСОБА_2 зверталася до Дніпровського управління поліції з заявою про проведення необхідних дій, пов`язаних з можливістю отримання дублікату правовстановлюючого документу на спірну квартиру. 27.09.2020 була надана відповідь на дане звернення та рекомендовано звернутися з питання відновлення документу до органу його попередньої видачі (а.с. 24).

Задовольняючи вимоги ОСОБА_2 про визнання права власності на квартиру, районний суд виходив з того, що обставини та факти свідчать про те, що 1/2 частину спірної квартири, яка була спадковою масою майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 , успадкував відповідно до вимог ЦК УРСР в редакції 1963 року ОСОБА_3 , що в свою чергу свідчить про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , яка є спадкоємцем першої черги щодо майна померлого чоловіка ОСОБА_3 , яка своєчасно, у визначений законодавством шестимісячний строк подала заяву до нотаріальної контори для прийняття спадщини.

Так, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , районний суд виходив з того, що остання у встановлений законом строк не зверталася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті батька, в спірній квартирі, яка була місцем проживання спадкодавця, зареєстрованою не була, з батьком не проживала, судові рішення про продовження строку для прийняття спадщини не приймалися.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

При вирішенні спору суд керується наступними положеннями закону.

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, можуть бути - визнання права.

Згідно зі ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За правилами статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. (ч. 1 ст. 1261 ЦК України).

У відповідності до ч. 1, 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згідно з частиною 5 статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Також згідно ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Як убачається зі справи, ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , був батьком ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_1

ОСОБА_2 - дружина ОСОБА_3 , з яким перебувала у шлюбі з 26.08.1988 (а.с.11 т.1).

Встановлено, що ОСОБА_3 мав на праві власності 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , а також прийняв спадщину - іншу 1/2 частину вказаної квартири, яка відкрилась після смерті ОСОБА_4 .

Відповідно до справи, померлі разом постійно проживали та були зареєстровані у спірній квартирі й померлий ОСОБА_3 продовжив проживати та користуватися спадковим майном до своєї смерті.

У строк, визначений законом ОСОБА_2 звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, зазначивши, що спадковим майном є квартира АДРЕСА_1 в цілому.

Частиною 1 статті 1273 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Крім того, у відповідності до 2 ст. 1274 ЦК України спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги.

Відповідно до частин 4,5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (редакція 2004 року) відносини спадкування регулюються, якщо спадщина відкрилася не раніше 01.01.2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 01.01.2004 року), або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, то до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК Української РСР 1963 року.

Так, відповідно до ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця (ст. 526 ЦК УРСР).

Відповідно до ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями за законом першої черги є, в рівних частках, діти (в тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР встановлено, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 550 ЦК УРСР строк для прийняття спадщини, встановлений статтею 549 цього Кодексу може бути продовжений судом, якщо він визнає причини пропуску строку поважними. Спадщина може бути прийнята після закінчення зазначеного строку і без звернення до суду при наявності згоди на це всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину.

Встановлено, що з заявою про прийняття спадщини після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 батька, ОСОБА_1 , звернулася 20.09.2018, тобто більше чим через 16 років.

А ОСОБА_3 успадкував Ѕ частини спірної квартири, яка була спадковою масою майна померлого ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідно до вимог ЦК УРСР в редакції 1963 року .

Таким чином, єдиним спадкоємцем після смерті свого чоловіка ОСОБА_3 є його дружина ОСОБА_2 , яка за відсутності у неї правовстановлюючого документа на право власності на спірну квартиру в цілому за спадкодавцем позбавлена можливості в позасудовому порядку оформити свої спадкові права у зв`язку із чим звернулась до суду із позовом.

Тобто позовні вимоги позивачки об`єктивно підтверджуються як поясненнями свідків, так і письмовими доказами.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (ч. 1 ст. 82 ЦПК України).

Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України, однією з умов виникнення прав та обов`язків учасників цивільних правовідносин є рішення суду.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Згідно ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно з ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно частини третьої статті 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що законодавець розмежовує поняття "виникнення права на спадщину" та "виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини", і пов`язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину та не здійснив державну реєстрацію права.

Вказаний правовий висновок викладений в постанові Верховного суду від 14 серпня 2019 року по справі № 523/3522/16-ц, та в силу положень частини 4 статті 263 ЦПК України враховується при прийнятті рішення по справі.

Отже, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 та відмовляючи ОСОБА_1 суд враховує, що відсутність правовстановлюючих документів на квартиру за спадкодавцем ОСОБА_3 , не є перешкодою для реалізації позивачкою права на прийняття спадщини після його смерті, який проживав разом із спадкодавцем на момент відкриття спадщини і вважається таким, що фактично прийняв спадщину як єдиний спадкоємець, оскільки виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця.

З долученого до справи рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 06.02.2020 у справі за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, третя особа ОСОБА_2 про визначення додаткового строку прийняття спадщини, убачається, що судовим рішенням відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 про визначення додаткового строку прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 її батька ОСОБА_4 (а.с.102-105 т.1).

Тобто, матеріалами справи не доведено набуття ОСОБА_1 права спадкування майна, яке залишилося після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 .

Доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права не знайшли свого підтвердження та не спростовують обґрунтованих висновків суду першої інстанції по суті спору.

Таким чином, при вирішенні справи місцевий суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Інших вагомих та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 376 ЦПК України могли б бути підставою для його скасування, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Крім того, ухвалою Київського апеляційного суду від 21 квітня 2022 року заяву адвоката Войнової Т.М. в інтересах ОСОБА_1 задоволено частково, накладено арешт на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .

За ч. ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову, яке допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ч. ч. 1, 9, 10 ст. 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи, у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову, у такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.

Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

Колегія суддів враховуючи залишення без змін рішення суду першої інстанції, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , дійшов обґрунтованого висновку про те, що заходи забезпечення позову підлягають скасуванню. Питання про скасування заходів забезпечення позову може вирішуватись як з ініціативи учасників справи, так і за ініціативою суду.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Журавель Тетяни Сергіївни в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2021 року залишити без змін.

Скасувати заходи забезпечення позову вжиті ухвалою Київського апеляційного суду від 21 квітня 2022 року, якою накладено арешт на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з моменту складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 15 червня 2022 року.

Суддя-доповідач:

Судді: