ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2022 року

м. Хмельницький

Справа № 686/21929/19

Провадження № 22-ц/4820/882/22

Хмельницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Корніюк А.П. (суддя доповідач), П`єнти І.В., Талалай О.І., секретар судового засідання Філіпчук О.В.

за участю позивачки ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 686/21929/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 лютого 2022 року (суддя Чевилюк З.А., повне судове рішення складено 28 лютого 2022 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивачки - Комунальне підприємство Хмельницької міської ради Управляюча муніципальна компанія «Південно-Західна» про визнання особи такою, що втратила право користування житлом.

Заслухавши доповідача, пояснення учасника справи та представників учасників справи, дослідивши доводи апеляційної скарги і матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 зазначала, що з часу одруження із відповідачем вони проживали разом в кв. АДРЕСА_1 , проте після розірвання шлюбу 08.12.2014 стосунки не підтримують, ОСОБА_3 не навідується до квартири, перевіз всі свої речі, створив нову сім`ю та почав проживати в дачному масиві « ІНФОРМАЦІЯ_1 ». В цій квартирі проживають та зареєстровані ОСОБА_1 , дочка сторін, а також зареєстрованим рахується ОСОБА_3 . Позивачка вказує, що відповідач участі у витратах на житло не бере, всі комунальні платежі вона сплачує самостійно, хоч і неодноразово повідомляла ОСОБА_3 про необхідність брати участь у сплаті комунальних послуг. Також, позивачка посилається на те, що у неї накопичуються значні борги за рахунками по утриманню квартири і жодної домовленості стосовно того, що відповідач буде надалі проживати в спірній квартирі між сторонами не має. Так як ОСОБА_3 добровільно не бажає знятися з місця реєстрації, тому позивачка просила суд визнати відповідача таким, що втратив право на користування квартирою АДРЕСА_1 .

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 серпня 2020 року зупинено провадження у справі до вирішення справи №686/33307/19 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення.

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 28 грудня 2021 року поновлено провадження у цивільній справі №686/21929/21.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 лютого 2022 року позов задоволено. Визнано ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, квартирою АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 768,40 грн.

Задовольняючи позовні вимоги суд виходив з того, що відповідачем не доведено наявність перешкод у користуванні спірною квартирою, він не є членом сім`ї позивачки, не несе витрат на утримання спірного житла, а також суд врахував факт не проживання ОСОБА_3 за адресою квартири понад рік з 2015 року та наявність у відповідача іншого легітимного місця проживання.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судом законодавчих норм, якими регулюються відповідні цивільні відносини та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Так, позивач вказує, що судом першої інстанції не взято до уваги, що позивачка не навела та не підтвердила доказами, яким чином реєстрація відповідача у спірній квартирі порушує її права та інтереси, а відповідно також за захистом яких прав та інтересів вона звернулася до суду. Також, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що саме відповідач є наймачем спірної квартири, а позивачка була зареєстрована та вселилась в квартиру як дружина наймача, будучи членом його сім`ї. Апелянт посилається на те, що суд залишив поза увагою наявність між сторонами неприязних стосунків після припинення шлюбних відносин, у зв`язку із чим позивачка перешкоджає відповідачу проживати у спірній квартирі, а також й те, що ОСОБА_3 за специфікою своєї роботи (періодичні відрядження) щоденно не може проживати в житловому приміщенні в силу виконання своїх трудових обов`язків.

Також, апелянт зазначає про не врахування судом відсутності у нього іншого житла, саме тому його син ОСОБА_5 , 2017 року народження також зареєстрований у спірній квартирі. Крім того, апелянт вказує, що висновки суду про те, що позивачем доведено належними та допустимими доказами факт відсутності відповідача понад встановлені ст. 71 ЖУ УРСР строки у спірному житлі без поважних причин є безпідставними, оскільки не проживання ОСОБА_3 у спірній квартирі протягом тривалого часу було зумовлено саме перешкодами зі сторони позивачки. Поміж того, суд першої інстанції прийняв оскаржуване рішення без врахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі №490/12384/16 та від 28 липня 2021 року у справі №754/15542/19.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

ОСОБА_1 та КП Хмельницької міської ради УМК «Південно-Західна» відзив на апеляційну скаргу не подали.

2.Мотивувальна частина

Позиція суду апеляційної інстанції

У відповідності до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.

Частинами 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду не відповідає.

Заслухавши пояснення учасника справи та представників учасників справи, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд немає обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи,їхніх представників. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом(ч.ч.1, 4 ст. 82 ЦПК).

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 08 грудня 2014 року (справа №686/21541/14-ц) розірвано шлюб, зареєстрований 15.11.2009 між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 і встановлено, що між сторонами шлюбні відносини існують формально, оскільки вони разом не проживають. Спільне життя між ними не склалося через несумісність характерів, що призводить до частих суперечок між ними.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 15 червня 2021 року (справа №686/33307/19) за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користування житловим приміщенням та вселення, що набрало законної сили 21.12.2021 встановлено, що ОСОБА_3 (наймач), ОСОБА_1 (дружина), ОСОБА_6 (донька) зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 .

Довідкою №Г-03-31192 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, що видана ОСОБА_1 17.07.2019 (а.с.6) підтверджується, що ОСОБА_3 є наймачем квартири АДРЕСА_1 і зареєстрований в ній з 04.05.2006, а ОСОБА_1 та ОСОБА_6 зареєстровані в цій квартирі, як члени сім`ї наймача з 30.08.2011.

Встановлено, що спірна квартира була отримана дідом ОСОБА_3 і станом на даний час не приватизована. Ці обставини визнаються сторонами та в силу ч. 1 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають.

Також, відповідно до довідки від 17.07.2019, ОСОБА_7 , проживаюча в квартирі АДРЕСА_3 , підтвердила, що ОСОБА_3 не проживає з 2015 року за адресою АДРЕСА_2 (а.с.5).

Довідкою Управління СБУ у Хмельницькій області №72/21/202/5895 від 23.10.2019 (а.с. 30) інформується про те, що з грошового забезпечення ОСОБА_3 щомісяця утримується ј частина аліментів на користь ОСОБА_1 на дитину ОСОБА_6 та згідно до постанови про звернення стягнення на заробітну плату ВП №58723344 від 07.05.2019 заборгованість на користь ОСОБА_1 в сумі 1500 грн та виконавчий збір в сумі 600 грн.

Як слідує із довідки про реєстрацію місця проживання від 22.06.2021 малолітній ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьками якого є ОСОБА_9 та ОСОБА_10 (а.с.89), зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1 .

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Так, статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 379 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Згідно з статтею 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до частини першої статті 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

У частині третій статті 71 ЖК Української РСР наведено випадки, у яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців.

Аналіз норм статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням за одночасної наявності двох умов: непроживання особи в житловому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин на це. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Вичерпного переліку поважних причин непроживання в житловому приміщенні законодавством не встановлено, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи і правил ЦПК України щодо оцінки доказів.

Згідно зі статтею 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, пункт 47).

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

У матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які встановлюють на основі достовірних даних строк відсутності відповідача у спірній квартирі та інформацію про причини його непроживання у спірному приміщенні. Сам факт непроживання ОСОБА_3 у вказаній квартирі не є підставою для його визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням, оскільки відповідно до статті 71 ЖК Української РСР підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є непроживання понад шість місяців в житловому приміщенні саме без поважних причин.

У позовній заяві ОСОБА_1 просила визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою з тих підстав, що він не проживає у спірній квартирі понад шість місяців з часу розлучення, створив нову сім`ю, квартирою не цікавиться, не сплачує комунальні послуги та перевіз речі, що згідно з статтями 71, 72 ЖК Української РСР є наслідком визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Оскільки підстави позову позивачка у встановленому порядку не змінювала, то під час вирішення спору з`ясуванню підлягали обставини, за наявності яких вказаною правовою нормою передбачена можливість визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням.

Зазначений висновок узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 січня 2021 року по справі № 753/22334/16-ц.

Оцінивши у відповідності з вимогами ст. 89 ЦПК України надані учасниками справи та їх представниками докази, встановивши, що спірна квартира була надана дідові ОСОБА_3 , останній на час ухвалення рішення судом першої інстанції є наймачем цієї квартири і з 04.06.200 є зареєстрованим в ній; у зв`язку із розірванням шлюбу із позивачкою та наявністю неприязних стосунків між сторонами відповідач змінив місце проживання; позивачці нараховуються кошти саме за спожиті нею і спільною донькою сторін комунальні послуги за показами лічильників, відповідач сплачує позивачці аліменти на утримання неповнолітньої дитини апеляційний суд приходить до висновку, що ОСОБА_3 не проживає постійно у спірній квартирі з поважних причин. Незважаючи на зміну місця проживання у 2015 році у зв`язку з сімейними обставинами, квартира АДРЕСА_1 є єдиним законним місцем проживання відповідача. Доказів того, що ОСОБА_3 буде надано рівноцінне житло при втраті права користування спірною квартирою, матеріали справи не містять.

А надана позивачкою довідка КП УМК «Південно-Західна» від 17.07.2019 про не проживання ОСОБА_3 з 2015 року у спірній квартирі, не свідчить про наявність підстав для задоволення позову, адже така довідка підтверджує лише обставини на день її складення. Крім того, саме по собі не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Причини не проживання відповідача у квартирі з цієї довідки встановити неможливо.

Колегія суддів зазначає, що у своїй сукупності доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, так, як збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.

Отже, колегія суддів, приходить до висновку, що суд першої інстанції вирішуючи спір, прийшов до передчасного висновку, щодо задоволення позову.

З огляду на вищенаведене доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції прав ОСОБА_3 на житло, порушення принципу «пропорційності», як складову верховенства права, недоведеність позовних вимог судова колегія вважає обґрунтованими та такими, що спростовують висновки суду першої інстанції про наявність законних підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням.

Суд першої інстанції не звернув уваги на зазначені обставини та з порушенням норм матеріального і процесуального права дійшов помилкового висновку про відсутність поважних причин не проживання відповідача у спірній квартирі.

3. Висновки суду апеляційної інстанції та межі розгляду справи

При вирішенні позову ОСОБА_1 суд першої інстанції не врахував усі обставини справи, не дотримався норм матеріального та процесуального закону, внаслідок чого оскаржуване судове рішення підлягає до скасування.

Щодо судових витрат

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частини 2 статті 141 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню судовий збір, сплачений останнім за подання апеляційної скарги у розмірі 1152,60 грн (квитанція №0.0..1 від 04.05.2022).

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382 384, 389, 390 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 лютого 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В задоволені позову ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ; АДРЕСА_2 ) 1152 (одна тисяча сто п`ятдесят дві) грн 60 коп судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 16 червня 2022 року.

Судді А.П. Корніюк

І.В. П`єнта

О.І. Талалай