Провадження № 22-ц/812/350/22 Головуючий суду першої інстанції Шолох Л.М.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 червня 2022 року м. Миколаїв Справа 2-3-3745/10

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Крамаренко Т.В., Яворської Ж.М.,

при секретарі судового засідання - Ковальському Є.В.,

без участі учасників справи,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі - АТ «УкрСиббанк», Банк) на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 26 жовтня 2021 року, постановлену під головуванням судді Шолох Л.М., в залі судового засідання в м. Миколаїв, повний текст якої складено цього ж дня, за заявою АТ «УкрСиббанк» про видачу дубліката виконавчого документа у цивільній справі та про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання у справі за позовом АТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

13 серпня 2021 року АТ «УкрСиббанк» звернулось до суду з заявою про видачу дубліката виконавчого документа та поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання за позовом АТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором.

Доводи заяви обґрунтовано тим, що рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 30 вересня 2010 року по справі № 2ц-3-3745/10 на користь АТ «УкрСиббанк» з ОСОБА_1 була стягнута кредитна заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 27 травня 2008 року в сумі 505 484, 36 грн.

03 червня 2011 року за вищезазначеним рішенням видано виконавчий лист.

Вказаний виконавчий документ в 2011 році був направлений Банком на примусове виконання до Центрального відділу державної виконавчої служби м. Миколаєва головного територіального управління юстиції у Миколаївській області (далі - Центральний ВДВС). В 2013 році вказаний виконавчий лист був повернутий Банку без виконання.

В 2014 році цей виконавчий документ був направлений на примусове виконання до Центрального ВДВС повторно.

Довгий час Банку було не відомо про хід виконавчого провадження, жодних повідомлень, запитів, заяв на адресу Банку не надходило.

22 серпня 2019 року Банком отримано лист від Центрального ВДВС в якому повідомляється, що згідно з відомостей АСВП виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2ц-3-3745/10 від 03 червня 2011 року відносно боржника ОСОБА_1 - завершено на підставі пункту 9 частини 2 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження», а виконавчий документ начебто з постановою про повернення виконавчого документу стягувачу направлено за адресою: м. Харків, пр. Московський, 60. У разі неотримання виконавчого документу з постановою про повернення виконавчого документу стягувачу, Центральний ВДВС, в свою чергу, звернеться до суду з заявою про видачу дублікату втраченого виконавчого документу.

30 серпня 2019 року АТ «УкрСиббанк» направив до Центрального ВДВС заяву № 21-6/353 в якій зазначається, що виконавчий документ з постановою про повернення виконавчого документу стягувачу Банк не отримав. Тож у заяві Банк просив звернутись із поданням до Центрального районного суду м. Миколаєва про видачу дублікату виконавчого листа № 2ц-3-3745/10 від 03 червня 2011 року, так як оригінал виконавчого документу був втрачений підрозділом ДВС

04 листопада 2019 року Банк отримав від Центрального ВДВС лист в якому повідомляється, що 09 жовтня 2019 року за вих. № 57891 вони направили до Центрального районного суду м. Миколаєва заяву про видачу дублікату виконавчого документу по справі № 2ц-3-3745/10 про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «УкрСиббанк» заборгованості.

Довгий час Банк не отримував будь-яких листів, повідомлень, запитів ані від Центрального ВДВС, ані від суду, та був змушений звернутися з окремим запитом до Центрального районного суду м. Миколаєва № 21-6/463 від 21 грудня 2019 року про стан розгляду заяви Центрального ВДВС про видачу дублікату вищевказаного виконавчого листа.

27 січня 2020 року від Центрального районного суду м. Миколаєва надійшла відповідь, що в провадженні судді Чулупа О.С. перебувають матеріали заяви державного виконавця Центрального ВДВС про видачу дублікату виконавчого листа та матеріали залишені без руху.

В зв`язку з цим, 01 березня 2021 року Банк звернувся з запитом до Центрального ВДВС про надання інформації про стан судового розгляду заяви державного виконавця Центрального ВДВС про вдачу дублікату виконавчого листа.

04 червня 2021 року Банком була отримана письмова відповідь від Центрального ВДВС про те, що за даними Автоматизованої системи виконавчого провадження виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «УкрСиббанк» боргу у сумі 505 484,36 грн перебував на виконанні з 22 вересня 2014 року та 11 березня 2016 року державним виконавцем відділу була винесена постанова про повернення виконавчого документу стягувачу з підстав визначених пунктом 9 частини 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (Законом встановлено мораторій на продаж заставного майна), а беручи до уваги факт неотримання Банком виконавчого листа після його повернення, такий виконавчий документ є втраченим ВДВС.

Даним листом було запропоновано АТ «УкрСиббанк» звернутися до суду з відповідною заявою про видачу дублікату виконавчого листа.

26 липня 2021 року АТ «УкрСиббанк», у відповідь на свою скаргу, отримав від Центрального районного суду м. Миколаєва достовірні відомості про те, що заява державного виконавця Центрального ВДВС про видачу дублікату виконавчого листа по цій справі суддею Чулупом О.С. була повернута заявнику ухвалою суду від 23 листопада 2020 року.

При цьому, за усним повідомленням канцелярії Центрального ВДВС, за період з жовтня 2019 року та до теперішнього часу Центральний ВДВС не отримував від судді Центрального районного суду м. Миколаєва Чулупа О.С. жодного процесуального документу, та про існування ухвали суду від 15 жовтня 2019 року та від 23 листопада 2020 року Центральному ВДВС відомо не було.

АТ «УкрСиббанк» ані постанов про повернення виконавчого листа, ані оригіналу виконавчого документу не отримував. Тому, заявник вважає, що виконавчий документ по цій справі було втрачено підрозділом Державної виконавчої служби. Втрата виконавчого листа позбавляє стягувача права на повторне звернення рішення суду до виконання.

Таким чином, АТ «УкрСиббанк» позбавлений прав, гарантованих Конституцією України та іншими нормативно-правовими актами, стосовно повного та належного виконання рішення з причин ймовірної втрати виконавчого документа та обставин, які об`єктивно не залежать від його волі.

Посилаючись на викладене заявник просив суд видати дублікат виконавчого листа по справі № 2ц-3-3745/10 про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «УкрСиббанк» кредитної заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 27 травня 2008 року в сумі 505 484, 36 грн та поновити строк для його пред`явлення.

Ухвалою Центрального районного суду м.Миколаєва від 26 жовтня 2021 року у задоволенні вищезазначеної заяви відмовлено.

Ухвала суду мотивована тим, що суд не знаходить підстав для поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання, оскільки заявником не наведено поважності причин пропуску такого строку.

Заявником не надано належних доказів втрати виконавчого листа. Зазначення заявником обставин примусового виконання судового рішення у справі № 2-3-3745/10 та відповідей державного виконавця з цього питання не можна вважати належними доказами втрати виконавчого листа.

Не погодившись з ухвалою суду, АТ «УкрСиббанк» подало апеляційну скаргу, де посилаючись на незаконність та необґрунтованість ухвали суду, порушення судом норм процесуального права, просило її скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити вимоги заяви в повному обсязі.

Суд першої інстанції не врахував, що відділ державної виконавчої служби повідомив Банк про те, що 16 серпня 2016 року державним виконавцем ВДВС, керуючись пунктом 9 частини 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу. Надати більш детальну інформацію ВДВС не зміг у зв`язку з тим, що виконавчі провадження передані до архіву знищуються за закінченням строків зберігання після передачі до архіву.

Однак, АТ «УкрСиббанк» постанови про повернення виконавчого документу стягувачу та оригіналу виконавчого листа не отримував, що раніше також визнавала державна виконавча служба.

Таким чином, Банк позбавлений прав, гарантованих Конституцією України та іншими нормативно-правовими актами, стосовно повного та належного виконання рішення з причин ймовірної втрати виконавчого документа та обставин, які об`єктивно не залежать від його волі.

Отже, втрата виконавчого документу та пропущений строк його пред`явлення відбулось за умов, що не залежали від АТ «УкрСиббанк» та не було обумовлено його діями.

Повернення ВДВС документа засобами поштового зв`язку не на юридичну адресу юридичної особи, відсутність у ВДВС доказів отримання адресатом надісланої йому адресної кореспонденції за обставинами, які доводять втрату виконавчого документу ВДВС, не з вини стягувача.

За таких обставин, слід виходити з того, що має місце втрата виконавчого документа, так як іншого не встановлено. Втрата виконавчого документа є підставою для видачі дубліката виконавчого документа.

За приписами пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини право на суд захищено статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високо Договірної сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалось невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Було б незрозуміло, якби стаття детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо тлумачити статтю 6 як таку, що стосується виключно допуску до судового органу та судового провадження, то це могло б призводити до ситуації, що суперечить принципу верховенства права, який договірні держави зобов`язались поважати, ратифікуючи Конвенцію. Для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як складова частина «судового розгляду» (рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі до Греції», рішення від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України»)

На день слухання справи від інших учасників справи відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

В судове засідання учасники справи не з`явилися, повідомленні судом належним чином про дату час та місце розгляду справи. При цьому від представника АТ «УкрСиббанк» - Безушко В.В. надійшла заява про слухання справи без її участі. З урахуванням цих обставин суд апеляційної інстанції допустив розгляд справи без учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 30 вересня 2010 року стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ПАТ «Укрсиббанк» заборгованість за основним та простроченим кредитом в сумі 464 070 грн 35 коп., заборгованість за строковими та простроченими процентами в сумі 44 028 грн 66 коп. та судові витрати в розмірі 1 820 грн.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 23 грудня 2010 року рішення Центрального районного суду м. Миколаєва змінено та стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсиббанк» 505 484 грн 36 коп. заборгованості за кредитним договором № 0 від 27 травня 2008 року та судовий збір в розмірі по 606 грн 66 коп. з кожного.

Ухвалою вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 квітня 2011 року рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 30 вересня 2010 року та рішення апеляційного суду Миколаївської області від 23 грудня 2010 року залишено без змін.

За інформацією Центрального відділу Державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області станом від 14 серпня 2017 року, від 03 квітня 2018 року та Центрального відділу Державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південно міжрегіанального управління Мінстерства юстиції (м. Одеса) від 26 березня 2021 року за даними Автоматизованої системи виконавчого провадження, виконавчий лист по справі № 2-ц-3-3745/10 від 03 червня 2011 року про стягнення з боржника ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» боргу у сумі 505 484.36 грн, перебував на виконанні з 22 вересня 2014 року.

11 березня 2016 року державним виконавцем відділу винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, визначених пунктом 9 частини 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За приписами частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду.

Оскаржуване судове рішення таким вимогам закону не відповідає.

Основною конституційною засадою судочинства, серед іншого, є обов`язковість судового рішення (пункт 9 частина 2 статті 129 Конституції України), що є однією із важливих складових принципу правової визначеності, а також права на справедливий суд, закріпленого, зокрема, у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно зі статтею 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими для всіх органів державної влади і органів міцевого смоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громодян та підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Аналогічні положення викладені у статті 14 ЦПК України в редакції до 15 грудня 2017року, чинній на момент ухвалення судового рішення у цій справі та видачі судом на його виконання виконавчого листа.

Виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції (частина 1 статті 431 ЦПК України). Аналогічні положення були передбачені статтею 368 ЦПК України в редакції до 15 грудня 2017 року, чинній на момент набрання законної сили судовим рішенням у цій справі та видачі судом на його виконання виконавчого листа.

За змістом статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій, визначених у цьому Законі, органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Закон України «Про виконавче провадження» визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина 1 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» строки у виконавчому провадженні - це періоди часу, в межах яких учасники виконавчого провадження зобов`язані або мають право прийняти рішення або вчинити дію.

Строки у виконавчому провадженні встановлюються законом, а якщо вони не визначені законом - встановлюються виконавцем.

Будь-яка дія або сукупність дій під час виконавчого провадження повинна бути виконана не пізніше граничного строку, визначеного цим Законом.

Строки, встановлені цим законом, обчислюються в робочих днях, місяцях і роках, а також можуть визначатися посиланням на подію, яка повинна неминуче настати.

Порядок вирішення питання щодо видачі дубліката виконавчого документа до дня початку функціонування Єдиного державного реєстру виконавчих документів визначено підпунктом 17.4 пункту 15 розділу ХІ Перехідних положень ЦПК України.

Відповідно до підпункту 17.4 пункту 15 розділу XI Перехідних положень ЦПК України у разі втрати виконавчого документа суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий документ, може видати його дублікат, якщо стягувач або державний виконавець, приватний виконавець звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання. Про видачу дубліката виконавчого документа постановляється ухвала у десятиденний строк із дня надходження заяви.

Дублікат виконавчого документа - це документ, що видається замість втраченого оригіналу та має силу первісного документа. Від оригіналу зазначений документ відрізняється лише спеціальною позначкою "Дублікат".

Аналіз змісту підпункту 17.4 пункту 15 розділу ХІ Перехідних положень ГПК України свідчить, що основними критеріями для задоволення заяви про видачу дубліката виконавчого документа є: втрата виконавчого документа (загублення, викрадення, знищення, істотне пошкодження, вилучення у виконавця або стягувача, що унеможливлює його виконання, тощо) та звернення до суду з заявою до закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Суд зауважує, що ЦПК України не надає суду права відмовити у задоволенні заяви про видачу дубліката наказу з мотивів її необґрунтованості та не зобов`язує стягувача наводити причини втрати наказу. За умови встановлення факту невиконання судового рішення видача дубліката наказу не порушує прав боржника та не покладає на нього додаткових зобов`язань, оскільки дублікат наказу має повністю відтворювати втрачений виконавчий лист, у тому числі містити дату його видачі. Натомість відсутність виконавчого документу у стягувача унеможливлює виконання рішення суду та порушує його права.

Отже, умовою для видачі дубліката виконавчого листа є подання відповідної заяви до суду відповідно до підпункту 17.4 пункту 15 розділу ХІ Перехідних положень ЦПК України впродовж строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання, який повинен обчислюватися з урахуванням переривання цього строку та/або його зупинення.

Ураховуючи викладене, під час вирішення питання про можливість видачі судом дубліката виконавчого документа на підставі звернення особи до суду з такою заявою обов`язковому з`ясуванню підлягають обставини дотримання заявником строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Якщо строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання не сплив або суд його поновив, то заява про видачу дубліката втраченого документа вважається поданою у межах встановленого для пред`явлення його до виконання строку. Натомість, коли строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання сплив, і суд його не поновив, то за результатами розгляду заяви про видачу дубліката втраченого виконавчого документа суд відмовляє у задоволенні цієї заяви (висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 2-836/11).

Щодо строку пред`явлення виконавчого документа до виконання необхідно зазначити таке.

На момент видачі виконавчого листа Центральним районним судом м. Миколаєва від 03 червня 2011 року у справі № 2ц-3-3745/10 діяв Закон України "Про виконавче провадження" від 21 квітня 1999 року № 606-XIV, який передбачав, що виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання протягом року, якщо інше не передбачено законом.

Строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються пред`явленням виконавчого документа до виконання (пункт 2 частини 1 статті 22, пункт 1 частини 1 статі 23 Закону України "Про виконавче провадження" від 21 квітня 1999 року № 606-XIV).

Водночас 05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України "Про виконавче провадження" від 02 червня 2016 року №1404-VIII.

Пунктом 5 розділу XIII Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про виконавче провадження" №1404-VIII від 02 червня 2016 року визначено, що виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.

Згідно з частиною 1 статті 12 Закону України "Про виконавче провадження" від 02 червня 2016 року № 1404-VIII виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника - з дня закінчення строку дії відповідної заборони (частина 5 статті 12 Закону України "Про виконавче провадження" від 02 червня 2016 № 1404-VIII). Аналогічна норма міститься у частині 3 статті 23 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV.

З матеріалів справи встановлено, що за інформацією Центрального відділу Державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області станом від 14 серпня 2017 року, від 03 квітня 2018 року та Центрального відділу Державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південно міжрегіанального управління Мінстерства юстиції (м. Одеса) від 26 березня 2021 року за даними Автоматизованої системи виконавчого провадження, виконавчий лист по справі № 2-ц-3-3745/10 від 03 червня 2011 року про стягнення з боржника ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» боргу у сумі 505 484.36 грн, перебував на виконанні з 22 вересня 2014 року.

11 березня 2016 року державним виконавцем відділу винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, визначених пунктом 9 частини 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження».

Така ж інформація міститься в заяві державної виконавчої служби до Центрального районного суду м. Миколаєва від 09 жовтня 2019 року про видачу дублікату виконавчого листа, де зазначаються підстави повернення виконавчого листа у зв`язку з наявною забороною встановленою Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». В цій же заяві державна виконавча служба обгрунтовує своє звернення до суду з таким питанням тим, що виконавчий лист помилково направлено стягувачу простим поштовим повідомленням внаслідок чого при пересилці було втрачено. За результатами цього звернення ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 листопада 2020 року зазначена заява повернута заявника у зв`язку несплатою судового збору.

Відповідно до статті 31 Закону України "Про виконавче провадження" від 21 квітня 1999 року № 606-XIV копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1 - 4 частини 9 статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі. Такіж вимоги містяться в статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII.

У вказаній статті чітко визначено перелік документів виконавчого провадження, які надсилаються виконавцем сторонам та іншим учасникам рекомендованим поштовим відправленням, зокрема і постанова про повернення виконавчого документа стягувачу.

Згідно з частиною 2 статті 78 ЦПК України допустимість доказів полягає у тому, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Аналізуючи вказані норми, апеляційний суд вважає, що належним доказом надіслання органом виконавчої служби постанови про повернення виконавчого документа стягувачу є квитанція, касовий чек або інший розрахунковий документ пошти про оплату рекомендованого поштового відправлення.

Проте у цій справі суду не було надано доказів направлення на адресу ПАТ «УкрСиббанк» постанови про повернення виконавчого документа стягувачу та виконавчого листа стосовно боржника ОСОБА_1 , водночас державна виконавча служба визнала, що при надісланні зазначеної постанови вимог статті 28 зазначеного Закону дотримано не було.

У постанові Верховного Суду України від 05 жовтня 2016 року у справі № 910/18165/13 зроблено висновок, що після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання у зв`язку з його пред`явленням до виконання перебіг строку починається заново з наступного дня після його повернення (отримання стягувачем постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження). Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується.

Подібний за змістом висновок про перебіг, переривання строку пред`явлення наказу суду до виконання викладений у постановах Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 723/3410/15-ц та від 29 січня 2020 у справі № 344/19847/18.

Отримавши постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження або постанову виконавця про повернення виконавчого документу (що має місце у цій справі), стягувач стає обізнаним про відсутність примусового виконання судового рішення, що надає йому можливість реалізувати свої правомочності стягувача, вжити заходи щодо подальшого виконання чинного рішення суду.

Враховуючи те, що строк пред`явлення виконавчого документу у цій справі переривався пред`явленням до виконання, рішення суду виконано не було, а стягувач дізнався про винесення постанови про повернення виконавчого документу 08 вересня 2017 року, перебіг строку пред`явлення такого документа до виконання починається заново з 09 вересня 2017 року (отримання стягувачем інформації про вчинення державним виконавцем відповідної дії - винесення постанови про повернення виконавчого документу), і становить три роки.

Між тим, суд першої інстанції взагалі не визначився з датою початку перебігу нового строку пред`явлення виконавчого листа до виконання та дійшов помилквого висновку, що стягувач мав право знайомитися з матеріалами виконавчого провадження, а тому міг би бути обізнаним про повернення виконавчого листа.

Частина 5 статті 12 Закону України "Про виконавче провадження" від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (аналогічна норма права міститься у частині 3 статті 23 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV) «не може тлумачитися як така, що передбачає обчислення нового строку пред`явлення виконавчого документу до виконання після повернення з дати винесення відповідної постанови виконавцем, а не з дати отримання стягувачем відомостей про повернення виконавчого документу/постанови про повернення виконавчого документу, оскільки у разі такого її тлумачення (застосування) обмежуються права стягувача на повторне пред`явлення виконавчого документу до виконання після переривання такого строку. У разі виникнення певних недоліків виконавчого провадження в частині своєчасного направлення стягувачу постанови про повернення виконавчого документу разом з наказом, втрати поштового відправлення з відповідними постановою та наказом, нівелюється можливість виконання рішення суду за відсутності вини та впливу стягувача».

До таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 20 липня 2021 року у справі № 910/20594/15.

Більш того, суд першої інстанції залишив поза увагою підстави для повернення виконавчого листа стягувачу, а саме пункт 9 частини 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV) та частину 3 статті 23 цього Закону щодо переривання строку давності пред`явлення виконавчого документу до виконання з цих підстав.

Як встановлено постановою державного виконавця від 11 березня 2016 року зазначений виконавчий лист повернуто стягувачу на підставі пункту 9 частини 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника.

Зазначену постанову державного виконавця сторони виконавчого провадження не оскаржували.

На час повернення цього виконавчого листа із зазначених підстав діяв Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року, яким було встановлено певну заборону на примусове стягнення нерухомого житлового майна.

23 квітня 2021 року набув чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів», де пунктом 2 розділу II Прикінцевих та перехідних положень передбачено, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року втрачає чинність через п`ять місяців з дня набрання чинності цим Законом. Такої датою є 23 вересня 2021 року.

Отже, виконавчий документ, виданий 03 червня 2011 року Центральним районним судом м. Миколаєва у справі № 2ц-3-3745/10 про стягнення на користь ПАТ «УкрСиббанк» з ОСОБА_1 заборгованісті за договором про надання споживчого кредиту від 27 травня 2008 року в сумі 505 484, 36 грн було повернуто стягувачу у зв`язку з неможливістю його виконання з підстав дії вказаного мораторію, а тому саме з дня втрати чинності Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», тобто з 23 вересня 2021 року встановлюється строк для пред`явлення виконавчого документу до виконання після переривання цього строку та цей виконавчий документ може бути пред`явлено до виконання протягом трьох років.

Таким чином, виходячи з дня закінчення строку дії заборони, визначеної для повернення виконавчого листа 03 березня 2016 року, на день звернення стягувача із заявою про видачу дублікату виконавчого листа, а саме 13 серпня 2021 року, трирічний строк для його пред`явлення до виконання, передбачений статтею 12 Закону України "Про виконавче провадження", не сплинув, а тому заява вважається такою, що подана у межах строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання, що не було враховано судом першої інстанції.

Дійшовши помилкових висновків про сплив строку пред`явлення виконавчого документу до виконання, суд першої інстанції зосередився на дослідженні обставин пропуску такого строку, з`ясуванні наявності поважних причин його поновлення, чого вчиняти необхідності не було.

Звернення стягувача до суду першої інстанції з заявою про видачу дубліката виконавчого листа у цій справі перш за все обумовлено фактом втрати цього виконавчого листа.

Колегія суддів відзначає, що для мети отримання дублікату наказу, виданого на виконання чинного рішення, стягувач не повинен доводити фізичної втрати оригіналу виконавчого листа, а має доводити відсутність у нього виконавчого документу, який йому було видано, та, як наслідок, відсутність у нього можливості звернутися до органів виконання, оскільки його прагненням є виконання чинного судового рішення.

Матеріали справи не містять доказів повернення на адресу АТ «УкрСиббанк» виконавчого листа стосовно боржника ОСОБА_1 після фактичного припинення примусового виконання рішення суду та винесення постанови про повернення виконавчого документу стягувачу від 11 березня 2016 року, зокрема рекомендованим листом у порядку, визначеному у статті 28 Закону України "Про виконавче провадження".

За таких обставин, висновок суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення заяви АТ «УкрСиббанк» про видачу дубліката виконавчого документа (виконавчого листа) щодо боржника ОСОБА_1 у справі № 2ц-3-3745/10 є помилковим.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при розгляді скарги порушені норми процесуального права та неправильно застосовані норми матеріального права щодо встановлення обставин справи та надання їм належної правової оцінки, а тому на підставі пункту 4 частини 1 статті 376 КПК України ухвала підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення заяви стягувача тільки в частині щодо видачі дублікату виконавчого листа.

Щодо поновлення пропущеного строку на примусове виконання, то колегія суддів вважає, що строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання з огляду на викладене не пропущено.

Згідно із підпунктом "в" пунктом 4 частини 1 статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається крім іншого, і з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Таким чином, встановлено дискреційне повноваження суду зазначити в резолютивній частині судового рішення про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції. Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України.

З огляду на те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, витрати АТ «УкрСиббанк» зі сплати судового збору при зверненні до суду із заявою та за подання апеляційної скарги у загальній сумі 2 446.95 (68.10 + 2 378.85) грн підлягають стягненню з боржника ОСОБА_1 .

Керуючись статтями 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «УкрСиббанк» задовольнити частково.

Ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 26 жовтня 2021 скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення.

Заяву Акціонерного товариства «УкрСиббанк» про видачу дублікату виконавчого документу щодо боржника ОСОБА_1 у справі № 2ц-3-3745/10 задовольнити частково.

Видати дублікат виконавчого листа, виданого Центральним районним судом м. Миколаєва від 31 січня 2018 року у справі № 2ц-3-3745/10, про стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «УкпСиббанк» боргу за кредитним договором.

Стягнути з ОСОБА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 на користь Акціонерного товариства «УкрСиббанк», місцезнаходження якого за адресою: 04070 м. Київ вул. Андріївська, 2/12, витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 446 грн 95 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді Т.В. Крамаренко

Ж.М. Яворська