РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 червня 2022 року

м. Рівне

Справа № 559/587/21

Провадження № 22-ц/4815/653/22

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Гордійчук С.О.,

суддів: Боймиструка С.В.,Хилевича С.В.,

учасники справи:

позивач та відповідач за зустрічним позолвом: Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,

відповідач та позивач за зустрічним позовом: ОСОБА_1

розглянув в порядку письмового спрощеного позовного провадження у м. Рівне апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» адвоката Білоус А.В. на рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 25 січня 2022 року, ухвалене в складі судді Ральця Р.В., повний текст рішення виготовлено 31 січня 2022 року у справі № 559/587/21,

в с т а н о в и в :

У березні 2021 року Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до договору № б/н від 13.02.2012 року укладеного між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 , остання отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», Правилами користування платіжною карткою та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Також відповідач на час укладення кредитної угоди дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку.

В порушення умов кредитного договору відповідач не надав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, тому станом на 24.02.2021 року остання має заборгованість у розмірі 40001,08 грн., яка складається із: - заборгованості за тілом кредиту -33049,71 грн, заборгованість за простроченими відсотками -6951,372грн.

У зв`язку з цим позивач просив суд стягнути на його користь з відповідача 40 001, 08 грн заборгованості, а також понесені судові витрати.

ОСОБА_1 звернулась із зустрічним позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" про стягнення безпідставно набутих коштів на підставі ст. 1212 ЦК України..

Зустрічний позов мотивований тим, що 02.04.2018 року вона отримала кредит у сумі 21 428,00 грн. (двома платежами: в сумі 15065,00 грн. та в сумі 6363,00 грн.), у зв`язку з чим у неї виникло зобов`язання перед відповідачем з повернення кредитних коштів. Станом на 22.04.2019 року сума сплачених нею банку коштів стала рівною розміру отриманого нею кредиту, у зв`язку з чим вона вважала, що заборгованість повністю погашена.

Зазначає, що її заява № б/н від 13.03.2012 року не містить жодних умов та зобов`язань щодо розміру, порядку нарахування та сплати відсотків за користування кредитом, платежів за послугою «Миттєва розстрочка». Вважає, що банком з її карткового рахунку безпідставно були списані кошти в сумі 25 341,80 гривень на погашення процентів, комісії, пені, «Скарбнички», платежів за послугою «Миттєва розстрочка», страхового платежу.

Просила суд стягнути з АТ КБ "ПриватБанк" на свою користь безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 25 341,80 гривень.

Рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 25 січня 2022 року у задоволенні позовної заяви Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено за безпідставністю.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення безпідставно набутих коштів - задоволено.

Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 25 749 (двадцять п`ять тисяч сімсот сорок дев`ять) гривень 61 коп. безпідставно набутих коштів.

В апеляційній скарзі АТ КБ «Приватбанк» просить скасувати рішення в частині відмови у задоволенні його позову та у задоволенні зустрічного позову, в іншій частині рішення залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд прийшов до помилкового висновку про недоведеність позовних вимог, оскільки позивачем надано належні та допустимі докази на підтвердження факту укладення з відповідачем кредитного договору. Також надано розрахунок заборгованості по всіх складових такої заборгованості. Крім того, своїм підписом на заяві-анкеті відповідач засвідчила, що вона згодна з Умовами кредитування та отриманням кредиту.

По суті між сторонами укладений договір приєднання, який полягає в тому, що його умови визначаються однією стороною та викладаються у певних формулярах або інших стандартах, а інша сторона може лише приєднатися до таких умов, висловивши певним чином згоду на них. В даному випадку відповідач, підписавши анкету-заяву, висловив свою згоду з формою договору та його умовами.

З наведених підстав просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги АТ КБ "ПриватБанк" задовольнити, та відмовити у задоволенні зустрічного позову.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач вказує, що рішення суду законне та обґрунтоване. Просить залишити його без зміни, а скаргу без задоволення.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам судове рішення відповідає.

Встановлено, що 13.02.2012 року ОСОБА_1 , підписала анкету-заяву №б/з, згідно з умовами якої отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

У даній анкеті-заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами складають між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.

До позовної заяви, крім анкети-заяви, представник банку додав Витяг з Тарифів Витяг обслуговування кредитних карт «Універсальна», «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна contract», «Універсальна GOLD» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які не підписані позичальником (відповідачем).

Кожен вид кредитної картки передбачає пільговий період, базову процентну ставку на місяць, обов`язковий щомісячний платіж, пеню за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів.

Згідно наданої позивачем довідки про видачу кредитних карток, відповідач отрималп: 11.04.2014 року картку з терміном дії до «02/18» та 07.07.2017 року картку з терміном дії до «09/20».

Згідно наданої банком довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 , убачається, що старт карткового рахунку відбувся 11.04.2014 та встановлено кредитний ліміт у розмірі 5600,00 грн., який неодноразово змінювався та 19.12.2017 року Банк визначив кредитний ліміт: 24000,00 грн, що стверджується довідкою про зміну умов кредитування кредитної картки.

Станом на 01.04. 2018 року заборгованість за кредитним договором відсутня. Наявна переплата у сумі 696,02 грн.

02.04.2018 року ОСОБА_1 отримала кредит в розмірі 21 428,00 грн. двома платежами: в сумі 15 065,00 грн. та 6 363,00 грн.

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість за вказаним кредитним договором, станом на 24.02.2021 року становить 40001,08 грн., яка складається із: - заборгованості за тілом кредиту -33049,71 грн, заборгованість за простроченими відсотками -6951,372 грн.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту, стягнути складові його повної вартості, зокрема, заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) приєднується до тих умов, з якими він безпосередньо ознайомлений.

Отже, надані позивачем умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

В анкеті-заяві про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в «Приватбанку» від 13.02.2012 року процентна ставка не зазначена. Крім того в анкеті-заяві не зазначені умови та порядок нарахування та сплати процентів за користування кредитом.

Заперечуючи проти позову, АТ КБ «ПриватБанк» зазначав про те, що відповідач погодилася з Умовами та правилами надання банківських послуг, розміщеними на сайті банку www.privatbank.ua, які разом із анкетою-заявою складають договір банківського обслуговування.

Однак судом встановлено, що матеріали справи не містять підтверджень того, що анкета-заява від 13.02.2012 містить відомості про те, що відповідач погодилась на надання послуги «Миттєва розстрочка», а укладаючи оспорюваний договір з банком була ознайомлена з Умовами та правилами надання банківських послуг, які містяться у матеріалах справи, і саме ці Умови та правила надання банківських послуг розуміла, погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання позивачкою кредитних коштів взагалі містили умови кредитування та застосування програм розстрочення заборгованості.

Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді застосування сервісу «Миттєва розстрочка», в результаті застосування якого було укладено оспорюваний правочин, а також узгодили усі істотні умови цього правочину.

Роздруківка із сайту позивача не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Подібні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

У даному випадку неможливо поза розумним сумнівом та з належною для стороннього добросовісного спостерігача достовірністю з`ясувати належність доданих позивачем до справи доказів, витягів з названих документів, тому колегія суддів погоджується з висновками суду про недоведеність того факту, до яких істотних умов договору приєднався позичальник при підписанні анкети-заяви, текст якої не містить істотних у розумінні ст. 1054 ЦК України умов договору кредиту.

За таких обставин підстави вважати, що між сторонами було укладено договір споживчого кредиту із досягненням згоди щодо усіх істотних умов кредитування, в тому числі застосування програм розстрочення заборгованості відсутні.

Із розрахунку заборгованості та виписки по особовому рахунку, в якому міститься повна інформація про рух коштів на рахунку, відображення всіх операцій за кредитним договором за даними балансу, суми надходжень та їх розподілення на погашення складових заборгованостей вбачається, що відповідачем було отримано та витрачено коштів на загальну суму 21 428,00 грн., а внесено на погашення заборгованості за період з 02.04.2018 року по 30.11. 2020 року - 47 177,61 грн.

Частину із сплачених коштів позивачем безпідставно було спрямовано на погашення відсотків у сумі 40 482,91 грн., комісійні в сумі 540 грн., пеня 50 грн., «Скарбничка» 12 грн., платіж за послугою «Миттєва розстрочка» в сумі 25 341,80 грн. та страховий платіж 20 грн., всього 66 446,71 грн, між тим, анкета-заява від 13.02.2012 не містить визначення домовленості сторін про сплату цих складових.

За таких обставин, всі суми, що сплачувалися відповідачем в межах погашення заборгованості за анкетою-заявою від 13.02.2012 року слід зараховувати на погашення тіла кредиту у розмірі 21 428,00 грн. отриманого відповідачем.

Враховуючи, що має місце переплата банку грошових коштів в сумі 25 749,61грн. віднесених банком на щомісячний платіж за послугою «Миттєва розстрочка» суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність заборгованості за первісним позовом та наявність підстав для задоволення зустрічних позовних вимог на підставі положень статті 1073 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Банком не надано доказів про те, що відповідач доручає банку проводити договірне списання з усіх своїх відкритих в Банку рахунків на погашення кредитної заборгованості.

Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді договірне списання коштів з рахунків позичальника на погашення кредитної заборгованості і що ОСОБА_1 дійсно скористалася послугами «миттєвої розстрочки» та внаслідок цього утворилась заборгованість перед Банком у вигляді тіла кредиту та відсотків, оскільки отримання цих коштів остання заперечувала, а Банк, у свою чергу, відповідних доказів на підтвердження позову в цій частині не надав.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги АТ КБ «Приватбанк», оскільки його доводи щодо відповідності укладеного між сторонами договору про надання банківських послуг вимогам закону, законності дій по списанню грошових коштів на платіж за послугою «Миттєва розстрочка» є необґрунтованими та спростовуються встановленими обставинами справи.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищевикладеного, апеляційний суд не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування законного по суті рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381- 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - адвоката Білоус А.В. залишити без задоволення.

Рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 25 січня 2022 року залишити без зміни.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду лише у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 09 червня 2022 року.

Головуючий :

Судді :