Дата документу 21.06.2022 Справа № 335/4805/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 335/4805/21
Провадження №22-ц/807/1468/22
Провадження №22-ц/807/1468/22-2
Головуючий в 1-й інстанції Геєць Ю.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2022 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С. В.,
суддів:Крилової О.В., Полякова О.З.,
секретарБєлова А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за

апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 15 лютого 2022 року, ухвалене у м. Запоріжжі у справі за позовом ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 , до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання припиненим кредитного договору та договору іпотеки,-

апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника адвоката Антонець Ірини Валеріївни на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 06 квітня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 , до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання припиненим кредитного договору та договору іпотеки, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2021 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 , до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання припиненим кредитного договору та договору іпотеки. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 13.02.2008 року між Акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , було укладено кредитний договір № ZPS0GL000000002, за умовами якого банк зобов`язався надати кредит у розмірі 64500 доларів США на термін до 13.02.2023 року, а ОСОБА_1 зобов`язалась повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та порядку, встановленими кредитним договором. З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між Банком та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір від 13.02.2008 року, посвідчений приватним нотаріусом ЗМНО Грибановою О.В. 13.02.2008 року, № в реєстрі 402, за умовами якого ОСОБА_1 передала в іпотеку банку належне їй на праві власності нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 . Банк скористався своїм правом на дострокове повернення кредитних коштів, звернувшись у квітні 2016 року до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягненні всієї суми кредитної заборгованості. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26.04.2018 року у справі №335/4005/16-ц, яке набрало законної сили, позов задоволено частково, з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» стягнуто достроково заборгованість за кредитним договором у сумі 8722,15 доларів США, що еквіваленті 222 502,04 грн. та судовий збір у розмірі 3 335,75 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. На виконання вищевказаного рішення суду банку було видано виконавчий лист №335/4005/16-ц від 14.11.2018 року, на підставі якого державним виконавцем було відкрито виконавче провадження № 58987904. ОСОБА_1 виконала рішення суду у повному обсязі, у зв`язку з чим на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем Вознесенівського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) було винесено постанову №58987904 від 21.02.2020 року про закінчення виконавчого провадження. Крім того, 05.10.2020 року Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя ухвалене рішення у справі №335/4148/20 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № ZPS0GL000000002 від 13.02.2008 року, яке набрало законної сили 18.12.2020 року, відповідно до якого позов ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості залишено без задоволення. Згідно з інформаційною довідкою Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 255355539 від 05.05.2021 року, у Державному реєстрі іпотек міститься запис № 6584760 від 13.02.2008 року, вчинений приватним нотаріусом Грибановою О.В. про державну реєстрацію іпотеки - квартира за адресою: АДРЕСА_2 . Іпотекодержателем є ЗАТ КБ «ПриватБанк» (код 14360570). У Єдиному реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна міститься запис № 6584922 від 13.02.2008 року, вчинений приватним нотаріусом Грибановою О.В. про заборону відчуження квартири за адресою: АДРЕСА_2 . На адресу АТ КБ «ПриватБанк» було направлено заяву про вчинення дій щодо звернення до приватного нотаріуса ЗМНО Грибанової О.В. із заявою про зняття заборони відчуження та обтяження майна у зв`язку з відсутністю заборгованості за основним зобов`язанням кредитним договором № ZPS0GL000000002 від 13.02.2008 року, яка відповідачем залишена без задоволення. Посилаючись на те, що за належного виконання у повному обсязі забезпеченого іпотекою основного зобов`язання за кредитним договором припиняється як це зобов`язання, так і зобов`язання за договором іпотеки, які є похідними від основного зобов`язання, позивач просив:

визнати припиненим кредитний договір № ZPS0GL000000002 від 13.02.2008 року, укладений між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк»;

визнати припиненим договір іпотеки від 13.02.2008 року, укладений між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк», посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Грибановою О.В. 13.02.2008 року за № в реєстрі 402;

виключити з Державного реєстру іпотек запис № 6584760 від 13.02.2008 року, вчинений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Грибановою О.В., про державну реєстрацію іпотеки квартири за адресою: АДРЕСА_2 ;

виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис № 6584922 від 13.02.2008 року, вчинений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Грибановою О.В., про заборону відчуження квартири за адресою: АДРЕСА_2 ;

стягнути з відповідача понесені судові витрати.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 15 лютого 2022 року, позовні вимоги ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 , до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання припиненим кредитного договору та договору іпотеки задоволено.

Визнано припиненим кредитний договір № ZPS0GL000000002 від 13.02.2008 року, укладений між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк».

Визнано припиненим договір іпотеки від 13.02.2008 року, укладений між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк», посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Грибановою О.В. 13.02.2008 року за № в реєстрі 402.

Виключено з Державного реєстру іпотек запис № 6584760 від 13.02.2008 року, вчинений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Грибановою О.В., про державну реєстрацію іпотеки квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

Виключено з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис № 6584922 від 13.02.2008 року, вчинений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Грибановою О.В., про заборону відчуження квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) суму сплаченого судового збору у розмірі 3632 грн.

22.02.2022 року від представника позивача ОСОБА_1 адвоката Антонець І.В. надійшла заява про ухвалення додаткового рішення, згідно до якої сторона позивача просила стягнути з відповідача витрати пов`язані із наданням професійної правничої допомоги у розмірі 17500,00 грн.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 06 квітня 2022 року, заяву представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 про стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 17500,00 грн. залишено без розгляду.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні вимог позову у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що позивачем обрано невірний спосіб захисту порушеного права. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке набрало законної сили не припиняє правовідносин сторін кредитного договору. Рішення суду виконано боржником через півтора року, що не є належним виконанням рішення і не може бути підставою для припинення зобов`язань за договором.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок винесено обґрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції ОСОБА_1 в особі представника адвоката Антонець Ірини Валеріївни подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення вимог заяви.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що позивачем дотримано процедуру подання доказів на відшкодування витрат на правову допомогу і суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні заяви.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок винесено обґрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції від 15 лютого 2022 року та обставини справи в межах доводів апеляційних скарг і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 13.02.2008 року між Акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , було укладено кредитний договір № ZPS0GL000000002, за умовами якого банк зобов`язався надати кредит у розмірі 64500 доларів США на термін до 13.02.2023 року, а ОСОБА_1 зобов`язалась повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та порядку, встановленими кредитним договором.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між Банком та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір від 13.02.2008 року, посвідчений приватним нотаріусом ЗМНО Грибановою О.В. 13.02.2008 року, № в реєстрі 402, за умовами якого ОСОБА_1 передала в іпотеку банку належне їй на праві власності нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 .

Банк скористався своїм правом на дострокове повернення кредитних коштів, звернувшись у квітні 2016 року до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягненні всієї суми кредитної заборгованості.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26.04.2018 року у справі №335/4005/16-ц, яке набрало законної сили, позов задоволено частково, з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» стягнуто достроково заборгованість за кредитним договором у сумі 8722,15 доларів США, що еквіваленті 222 502,04 грн. та судовий збір у розмірі 3 335,75 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

На виконання вищевказаного рішення суду банку було видано виконавчий лист №335/4005/16-ц від 14.11.2018 року, на підставі якого державним виконавцем було відкрито виконавче провадження № 58987904.

ОСОБА_1 виконала рішення суду у повному обсязі, у зв`язку з чим на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем Вознесенівського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) було винесено постанову №58987904 від 21.02.2020 року про закінчення виконавчого провадження.

Крім того, 05.10.2020 року Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя ухвалене рішення у справі №335/4148/20 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № ZPS0GL000000002 від 13.02.2008 року, яке набрало законної сили 18.12.2020 рою, відповідно до якого позов ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості залишено без задоволення.

Згідно з інформаційною довідкою Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 255355539 від 05.05.2021 року, у Державному реєстрі іпотек міститься запис № 6584760 від 13.02.2008 року, вчинений приватним нотаріусом Грибановою О.В. про державну реєстрацію іпотеки - квартира за адресою: АДРЕСА_2 . Іпотекодержателем є ЗАТ КБ «ПриватБанк» (код 14360570).

У Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна міститься запис № 6584922 від 13.02.2008 року, вчинений приватним нотаріусом Грибановою О.В. про заборону відчуження квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

На адресу АТ КБ «ПриватБанк» було направлено заяву про вчинення дій щодо звернення до приватного нотаріуса ЗМНО Грибанової О.В. із заявою про зняття заборони відчуження та обтяження майна у зв`язку з відсутністю заборгованості за основним зобов`язанням кредитним договором № ZPS0GL000000002 від 13.02.2008 року, яка відповідачем залишена без задоволення.

Задовольняючи вимоги позову, суд першої інстанції виходив з того, що пред`явивши вимогу (позов до суду) у справі №335/4005/16-ц про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання. Таким чином, враховуючи, що ОСОБА_1 виконала рішення суду від 26.04.2018 року у справі №335/4005/16-ц про стягнення з неї кредитної заборгованості, договір іпотеки підлягає припиненню, а обтяження предмета іпотеки зняттю. Записи про державну реєстрацію обтяжень нерухомого майна, а також іпотеки за належного виконання у повному обсязі забезпеченого іпотекою основного зобов`язання за кредитним договором є перешкодами у реалізації власником права розпорядження відповідним майном, у зв`язку із чим у даному випадку вони підлягають виключенню.

З вказаними висновками суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої та другої статті 509 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього кодексу (частина друга статті 509 ЦК України). Однією з таких підстав є договори (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою (частина перша статті 546 ЦК України).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (частина перша статті 575 ЦК України).

Поняття іпотеки деталізує абзац третій статті 1 Закону України "Про іпотеку", який визначає, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3, абзаци другий і сьомий частини першої статті 17 Закону України "Про іпотеку", пункт 1 частини першої і речення друге цієї частини статті 593 ЦК України).

Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК України). Однією з таких підстав, встановлених законом, є виконання, проведене належним чином (стаття 599 ЦК України).

За належного виконання у повному обсязі забезпеченого іпотекою основного зобов`язання за кредитним договором припиняється як це зобов`язання, так і зобов`язання за договором іпотеки, які є похідними від основного зобов`язання (аналогічний висновок сформулював Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 14 лютого 2018 року у справі № 910/16461/16; див. також пункт 61 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15-ц).

Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

Таким чином, з ухваленням рішення Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя від 26 квітня 2018 року у справі № 335/4005/16-ц про стягнення заборгованості, зобов`язання позичальника сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та тривало до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання 21 лютого 2020 року (дата повного виконання рішення суду). Тому кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за весь час прострочення, тобто до 21 лютого 2020 року.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), а тому 21 лютого 2020 року (дата остаточного погашення заборгованості, стягнутої за судовим рішенням) і є датою, коли зобов`язання позичальника перед банком за кредитним договором припинилося.

Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19).

З огляду на викладене, оскільки основне зобов`язання припинилося виконанням 21 лютого 2020 року, також обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про визнання припиненою іпотеки.

Банк не визнавав факт закінчення строку дії кредитного договору та продовжував здійснювати нараховування відсотків і пені. Обумовлене частиною другою статті 625 ЦК України право банк не реалізував. Матеріали справи не містять доказів пред`явлення кредитором вимог до позичальника відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Кредитор має право порушувати питання про стягнення з позивача коштів на підставі статті 625 ЦК України за період невиконання рішення суду. Однак таке право кредитора виникає в силу Закону, а не договору.

Визнання судом першої інстанції у цій справі припиненими зобов`язань за кредитним договором та іпотеки за іпотечним договором не припинило правовідносин сторін кредитного договору і не припинило зобов`язання в цілому та не позбавило кредитора права на отримання сум, визначених статтею 625 ЦК України, однак вказані правовідносини та зобов`язання продовжують існувати в силу Закону, а не договору, тоді як договірні зобов`язання є припиненими, що відповідає наведеному вище правовому висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19).

Щодо виключення відповідних записів з державних реєстрів, то слід зазначити наступне.

Обмеження речових прав на нерухоме майно (обтяження нерухомого майна) - це обмеження або заборона розпорядження нерухомим майном, установлена відповідно до правочину (договору), закону або актів органів державної влади, місцевого самоврядування, їх посадових осіб, прийнятих у межах повноважень, визначених законом (абзац п`ятий частини першої статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" у редакції, чинній на момент укладення іпотечного договору).

Судом встановлено, що, посвідчивши іпотечний договір, нотаріус наклав заборону відчуження квартири.

Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку (частина друга статті 593 ЦК України, частина третя статті 17 Закону України "Про іпотеку").

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Записи про державну реєстрацію обтяжень нерухомого майна, а також іпотеки за належного виконання у повному обсязі забезпеченого іпотекою основного зобов`язання за кредитним договором є перешкодами у реалізації власником права розпорядження відповідним майном.

Суд першої інстанції, задовольнив вимогу позивача про виключення з Державного реєстру іпотек запису № 6584760 від 13.02.2008 року, вчиненого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Грибановою О.В., про державну реєстрацію іпотеки квартири за адресою: АДРЕСА_2 ; та про виключення з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запису № 6584922 від 13.02.2008 року, вчиненого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Грибановою О.В., про заборону відчуження квартири за адресою: АДРЕСА_2 ;

Враховуючи, що належне виконання основного зобов`язання припиняє іпотеку й обтяження нерухомого майна, що є предметом іпотеки, суд першої інстанції обґрунтовано зняв заборону відчуження квартири шляхом виключення відповідних записів з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек.

Зазначені висновки узгоджуються із позиціями викладеними у постанові Великої палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі №711/4556/16-ц та постанові Верховного Суду від 16 лютого 2022 року у справі №344/17498/20.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Що стосується оскарження ухвали Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 06 квітня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 , до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання припиненим кредитного договору та договору іпотеки, то слід зазначити наступне.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

Залишаючи без розгляду заяву представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 про стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 17500,00 грн., суд першої інстанції виходив із того, що представником позивача не було у строк встановлений процесуальним законодавством подано заяву про намір стягнення витрат на правничу допомогу.

Між тим з такими висновками суду першої інстанції не можна погодитись, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; судом не вирішено питання про судові витрати; суд не допустив негайного виконання рішення. Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення. Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача.

Частинами 1, 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Так, за текстом позову ОСОБА_1 зазначено, що попередній розрахунок судових витрат пов`язаних із наданням правничої допомоги складає 13000,00 грн.

Заява про ухвалення додаткового рішення з наданням підтверджуючих документів щодо понесення витрат на правничу допомоги подані позивачем через систему «Електронний суд» 21 лютого 2022 року, тобто у строки передбачені процесуальним законодавством.

Враховуючи викладене у суду першої інстанції були відсутні підстави для залишення заяви без розгляду.

На підтвердження повноважень адвоката Антонець І.В., яка представляє інтереси ОСОБА_1 , а також на підтвердження понесених судових витрат було надано ордер на надання правової допомоги серія АР №1046236, який виданий на підставі договору про надання правової допомоги № б/н від 09.11.2020 року; договір про надання правової допомоги б/н від 09.11.2020 року; додатковий договір №1 від 21 квітня 2021 року до договору про надання правової допомоги №б/н від 09 листопада 2020 року; акт приймання-передачі послуг за результатами надання правової допомоги від 16 лютого 2022 року на загальну суму 17500,00 грн.

Відповідно до п.5 Договору про надання правової допомоги б/н від 09.11.2020 року, перелік послуг, вартість послуг, порядок розрахунків, строки надання правової допомоги та інші аспекти виконання Договору визначаються відповідно до Додатка №1 до цього Договору та/або додатковими договорами до цього Договору, які є частинами цього Договору.

Відповідно до п.п. 2.2, 2.3 Додаткового договору №1 від 21 квітня 2021 року до договору про надання правової допомоги №б/н від 09 листопада 2020 року, сторони домовились, що гонорар за правову допомогу, визначену у п. 1.1 цього Додаткового договору складає фіксований розмір 10000,00 грн. сторони домовились, що гонорар за наступну правову допомогу складає фіксований розмір, а саме представництво інтересів клієнта у місцевому суді в одному судовому засіданні незалежно від тривалості засідання 2500,00 грн.

Відповідно до акту приймання-передачі послуг за результатами надання правової допомоги від 16 лютого 2022 року, зафіксовано надання відповідних послуг передбачених договором з фіксованою сумою гонорару 10000,00 грн. та 7500,00 грн. - сума гонорару за участь у трьох судових засіданнях.

Відповідно до матеріалів справи адвокат Антонець І.В. приймала участь у трьох судових засіданнях 09.08.2021 року, 21.012022 року; 15.02.2022 року.

Згідно ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Враховуючи надані заявником докази на підтвердження понесення витрат на правничу допомогу, колегія суддів апеляційного суду доходить до висновку про обґрунтованість та доведеність вимог щодо компенсації судових витрат на професійну правничу допомогу, які були понесені заявником у зв`язку із розглядом справи в суді першої інстанції.

Вирішуючи питання щодо розміру таких витрат колегія суддів зазначає наступне.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята, шоста статті 137 ЦПК України).

Така правова позиція щодо права суду зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони узгоджується з висновком, викладеним у постановах Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі № 211/1674/19 (провадження № 61-2679св20), від 19 серпня 2020 року у справі № 195/31/16-ц (провадження № 61-15811св19).

Банком обґрунтованого клопотання про зменшення розміру витрат на правову допомогу, про яку було заявлено апелянтом подано не було.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з розміром витрат на професійну правничу допомогу, який заявлено до стягнення, оскільки розмір цих витрат є співмірним зі складністю справи, доведений належними та допустимими доказами, не спростованими позивачем у справі.

Враховуючи викладене, оскаржувана ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення у справі про задоволення вимог заяви про відшкодування витрат на правничу допомогу.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 15 лютого 2022 року у цій справі залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Антонець Ірини Валеріївни задовольнити.

Ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 06 квітня 2022 року у цій справі скасувати та прийняти нову постанову наступного змісту.

Заяву представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 про стягнення витрат на правничу допомогу задовольнити.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати на правову допомогу у розмірі 17500,00грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 22 червня 2022 року.

Судді: С. В. Кухар

О.В. Крилова

О.З. Поляков