КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/1312/2022
Головуючий у суді першої інстанції: Пономаренко Н.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Махлай Л.Д., Ящук Т.І.,

секретар - Лащевська Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом Міністерства оборони України в інтересах Концерну «Військторгсервіс» до ОСОБА_1 , третя особа: Північний офіс Державної аудиторської служби про стягнення матеріальної шкоди

за апеляційною скаргою представника Міністерства оборони України - Васильківського Владислава Олексійовича на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2020 року,

встановив:

у листопаді 2019 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 356 542 грн. 60 коп. (з урахуванням заяви від 17.07.2020), яка була заподіяна ним за час перебування на посаді Генерального директора Концерну «Військторгсервіс».

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2021 року в задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник Міністерства оборони України - Васильківський В.О. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права. Апелянт вважає, що судом першої інстанції не було дано належної оцінки доказам, та неповно з`ясовано всі обставини, що мають значення для справи. Позивач зазначає, що покриття шкоди працівником в розмірі, що не перевищує середнього заробітку, провадиться за розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, що має бути зроблено не пізніше двох тижнів з дня виявлення заподіяної працівником шкоди, а у решті випадків покриття шкоди проводиться шляхом подання власником або уповноваженим ним органом до суду, а тому Міністерство оборони України, будучи уповноваженим органом управління Концерну «Військторгсервіс», має законні права для стягнення з колишнього генерального директора Концерну заподіяної матеріальної шкоди.

Акт ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності Концерну «Військоторгсервісу» було складено Державною фінінспекцією в м. Києві 20.03.2013, а позивачу стало відомо про факт проведення планової ревізії лише 01.10.2019 з листа Концерну від 30.09.2019 за вих. №07/1739.

Представник позивача в судове засідання, призначене на 02.06.2022 не з`явився, повідомлений про дату, час та місце судового засідання, про причини неявки не повідомив, в зв`язку з чим суд вважає можливим розглянути справу в його відсутність.

Третя особа по справі - Північний офіс Держаудитслужби просив розглядати справу у відсутність його представника.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду в інтересах Концерну «Військторгсервіс» з даним позовом, позивач вказував, що відповідно до пп. 1.1.6.2 Плану контрольно-ревізійної роботи державної фінансової інспекції в м. Києві на ІV квартал 2012 року Державною фінансовою інспекцію у м. Києві було проведено планову ревізію окремих питань фінансово-господарської діяльності Концерну «Військторгсервіс» за період з 01.01.2009 по 01.12.2012.

Результати ревізії викладені в Акті ревізії від 20.03.2013 за № 072-30/626, в якому комісія встановила, що в бухгалтерському обліку Концерну станом на 01.12.2012 рахується безнадійна дебіторська заборгованість в сумі 361 194 грн. 86 коп., строк давності якої минув, при цьому Концерном в зазначений період не здійснювалася претензійно-позовна робота щодо стягнення дебіторської заборгованості, що стало наслідком втрати боржника у зобов`язанні та є порушенням обов`язків, покладених на генерального директора.

Пропуск строків позовної давності для стягнення заборгованості стався з вини генеральних директорів Концерну ОСОБА_1 (за період з 28.07.2005 по 02.03.2012) та ОСОБА_2 (за період з 07.03.2012 по 12.2012). Зазначеними керівниками було порушено їх посадові обов`язки, які передбачені в контракті та визначені Статутом підприємства, а також не забезпечено реалізацію права кредитора вимагати від боржника виконання його обов`язку, чим порушено ч. 1 ст. 509 ЦК України, внаслідок цього нанесено матеріальну шкоду (збитки) Концерну «Військторгсервіс» на загальну суму 356 542 грн. 60 коп.

Оскільки 27.05.2019 Окружним адміністративним судом м. Києва було видано наказ по справі № 826/14547/13-а за адміністративним позовом Державної фінансової інспекції в м. Києві до Концерну «Військторгсервіс» про зобов`язання Концерну «Військторгсервіс» виконати у повному обсязі п.п. 2-14, 18, 19, 21-27, 29-31 вимоги ДФІ у м. Києві від 04.04.2013 за № 26-072-14-14-4513, позивач просив стягнути суму збитків з відповідача.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2020 року в задоволенні позову було відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено наявність вини відповідача, та позивачем пропущено строк позовної давності.

Однак такий висновок суду першої інстанції не можна визнати законним та обґрунтованим в повній мірі.

Відповідно до пп. 1.1.6.2 Плану контрольно-ревізійної роботи державної фінансової інспекції в м. Києві на ІV квартал 2012 року Державною фінансовою інспекцію у м. Києві було проведено планову ревізію окремих питань фінансово-господарської діяльності Концерну «Військторгсервіс» за період з 01.01.2009 по 01.12.2012.

В Акті ревізії від 20.03.2013 за № 072-30/626 вказано, що комісія встановила, що в бухгалтерському обліку Концерну станом на 01.12.2012 рахується безнадійна дебіторська заборгованість в сумі 361 194 грн. 86 коп., строк давності якої минув, при цьому Концерном в зазначений період не здійснювалася претензійно-позовна робота щодо стягнення дебіторської заборгованості, що стало наслідком втрати боржника у зобов`язанні та є порушенням обов`язків покладених на генерального директора.

Втрата боржників та пропущення строків позовної давності для стягнення заборгованості сталися з вини генеральних директорів Концерну ОСОБА_1 (за період з 28.07.2005 по 02.03.2012) та ОСОБА_2 (за період з 07.03.2012 по 12.2012). Зазначеними керівниками були порушені їх посадові обов`язки, які передбачені в контракті та визначені Статутом підприємства, а також не забезпечено реалізацію права кредитора вимагати від боржника його обов`язку, чим порушено ч. 1 ст. 509 ЦК України, внаслідок цього нанесено матеріальну шкоду (збитки) Концерну «Військторгсервіс» на загальну суму 361 194 грн. 86 коп.

27.05.2019 Окружним адміністративним судом м. Києва по справі № 826/14547/13-а за адміністративним позовом Державної фінансової інспекції в м. Києві до Концерну «Військторгсервіс» було видано наказ про зобов`язання Концерн «Військторгсервіс» виконати у повному обсязі п.п. 2-14, 18, 19, 21-27, 29-31 вимоги ДФІ у м. Києві від 04.04.2013 року за № 26-072-14-14-4513.

Відповідно до пп. 1.1.6.2 Плану контрольно-ревізійної роботи державної фінансової інспекції в м. Києві на ІV квартал 2012 року Державною фінансовою інспекцію у м. Києві було проведено планову ревізію окремих питань фінансово-господарської діяльності Концерну «Військторгсервіс» за період з 01.01.2009 по 01.12.2012.

Загальні правила щодо матеріальної відповідальності працівників визначаються главою ІХ КЗпП України, де закріплено як підстави й умови покладення матеріальної відповідальності на працівників, так і розмір такої матеріальної відповідальності.

За положеннями ч. 1 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.

Тобто, підставою настання матеріальної відповідальності працівників є трудове майнове правопорушення, що полягає у невиконанні або неналежному виконанні працівником покладених на нього трудових обов`язків, в результаті чого підприємству, установі чи організації була завдана майнова шкода.

У свою чергу, трудові обов`язки працівника визначаються законодавством, трудовим договором, посадовою інструкцією, наказами керівника тощо.

При покладені матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і в порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника (ч. 2 ст. 130 КЗпП України).

Таким чином, обов`язковими умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: пряма дійсна шкода; протиправна поведінка працівника; вина в діях чи бездіяльності працівника; прямий причинний зв`язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і шкодою, яка настала.

Відсутність підстав чи однієї з умов матеріальної відповідальності звільняє працівника від обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Відповідно до п. 3, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації їх працівниками» (з наступними змінами) суд у кожному випадку зобов`язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об`єктивного з`ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130, 135-3, 137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з`ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника.

Тобто, вирішуючи спори щодо відшкодування працівником майнової шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, суд повинен установити такі факти: чи укладено між сторонами трудовий договір, яка підстава покладення на працівника відповідальності за майнову шкоду, чи спричинена шкода діями працівника, в якому обсязі майнової шкоди несе відповідальність працівник за встановлених фактичних обставин, яка ступінь вини працівника за заподіяну шкоди, за яких обставин заподіяна шкода, чи спричинена шкода з корисних мотивів та чи є підстави для зменшення розміру покриття шкоди залежно від майнового стану працівника.

В ст. 138 КЗпП України закріплено, що обов`язок доведення наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника лежить на роботодавцеві.

Також, згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що позивачем не було надано до суду жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували вину відповідача у заподіянні збитків Концерну «Військторгсервіс».

Вказаний висновок суду першої інстанції не можна визнати обґрунтованим, оскільки позивач зазначив, що вказана сума збитків виникла в результаті пропуску строку позовної давності для звернення з такою вимогою до боржника, що призвело до його втрати в зобов`язанні.

Відповідно до п. 2.1 Контракту, який було укладено 28.07.2005 з ОСОБА_1 , керівник Концерну «Військторгсервіс» здійснює поточне (оперативне) керівництво Концерном та організовує його виробничо-господарську, соціально-побутову та іншу діяльність, забезпечує виконання завдань Концерну, передбачених чинним законодавством України, Статутом Концерну та цим контрактом.

В п. 2.2 Контракту закріплено, що керівник зобов`язується забезпечити виконання показників ефективності використання державного майна і прибутку, а також майнового стану Концерну згідно з додатком до контракту. В Додатку до контракту в Показниках майнового стану об`єднання зазначено як оборотний актив дебіторську заборгованість.

Той факт, що в період з 07.03.2012 по 12.2012 обов`язки Генерального директора Концерну виконував не ОСОБА_1 , а ОСОБА_2 , не впливає на обсяг відповідальності ОСОБА_1 , оскільки така безнадійна дебіторська заборгованість по контрагентам виникла в період перебування його на посаді у 2007-2009 роках і термін її виникнення станом на 01.12.2012 вже становив понад 3 роки, про що зазначено в Акті ревізії на ст. 49. В результаті вказаних обставин відбулась втрата боржника у зобов`язанні відповідно до ч. 2 ст. 222, ч. 1 ст. 223 ГК України, ст. 256, 257 ЦК України. Даних про пред`явлення претензій або позовів до ревізії подано не було. Вказане стало наслідком порушення відповідачем покладених на нього обов`язків щодо здійснення претензійно-позовної роботи по стягненню дебіторської заборгованості. В заяві від 17.07.2020 представник позивача зазначив, що просить стягнути з ОСОБА_1 шкоду в сумі 356 542 грн. 60 коп., яка була заподіяна в період перебування його на посаді генерального директора Концерну.

В даній справі суд мотивував висновки про відмову у задоволенні позову взаємовиключними підставами: як безпідставністю позовних вимог, так і пропуском позовної давності, посилаючись на положення ст. 233 КЗпП України.

Відповідно до ч. 3 ст. 233 КЗпП України для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

Представник відповідача - ОСОБА_3 подав 01.03.2020 заяву, в якій просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на пропуск позивачем строку позовної давності.

В статті 256 ЦК України закріплено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до чч. 1 і 5 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

За змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

В ч. 4 ст. 263 ЦПК України закріплено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.

Відповідно статей 256, 261 і 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц).

Позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості.

Доводи апелянта про те, що Міністерству оборони України, до сфери управління якого відноситься Концерн «Військторгсервіс», стало відомо про факт проведення Державною фінансовою інспекцією в м. Києві планової ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності Концерну за період з 01.01.2009 по 01.12.2012, результати якої були задокументовані в акті ревізії від 20.03.2013 №072-30/626, лише 01.10.2019 з листа Концерну від 30.09.2019 за вих.№07/1739 є необґрунтованими.

Вказаний лист, який апелянт додав до апеляційної скарги, адресований генеральним директором Концерну начальнику Головного управління майна та ресурсів Бікчантаєву О. В листі міститься посилання на виконавчий лист, який був виданий Окружним адміністративним судом м. Києва у справі №826/14547/13-А від 27.05.2019 за позовом Державної фінансової інспекції в м. Києві до Концерну «Військторгсервіс» про зобов`язання вчинити дії, а саме - виконати вимоги Державної фінансової інспекції в м. Києві. Оскільки матеріали ревізії в Концерні відсутні, Концерн звернувся до Північного офісу Державної аудиторської служби та за результатами ознайомлення було встановлено, що вимоги №4, 5, 7, 8 та 10 спрямовані на відшкодування матеріальних збитків Концерну. Так в п. 4 зазначено, що станом на 01.12.2012 за Концерном рахується безнадійна дебіторська заборгованість у розмірі 361 194 грн. 86 коп., термін позовної давності по якій минув, що стало наслідком втрати боржника у зобов`язанні та спричинило збитки Концерну на вказану суму. Інші пункти вимоги не стосуються предмету даного позову.

Факт направлення такого листа Концерном «Військторгсервіс» на адресу начальника Головного управління майна та ресурсів Міністерства оборони України не може бути доказом того, що до 01.10.2019 Міністерству оборони України не було відомо про факт проведення ревізії в Концерні та виявлені матеріальні збитки, нанесені внаслідок неналежного виконання своїх посадових обов`язків директорами Концерну, зокрема, дебіторську заборгованість з терміном виникнення понад 3 роки.

Відповідно до п. 2.1.2 Контракту керівник подає в установленому порядку органу управління майном, з яким укладено цей контракт, квартальні та річну фінансову звітність Концерну.

В додатку до контракту з відповідачем від 28.07.2005 було зазначено дебіторську заборгованість в розмірі 163,0 тис. грн. (а/с 30), тоді як в Додатку до контракту з керівником у редакції Додаткової угоди до контракту від 18.07.2008 зазначено дебіторську заборгованість в розмірі 6 861, 0 тис. грн.(а/с 36). В Додатку до контракту у редакції додаткової угоди до контракту від 20.01.2009 вказано розмір дебіторської заборгованості 9 499, 0 тис. грн.(а/с 43). В Додатку до контракту в редакції додаткової угоди до контракту від 28.12.2009 вказано розмір дебіторської заборгованості 14 374,0 тис. грн.

Крім того, в наказі Міністра оборони України від 06.03.2012 №124 підставою для розірвання контракту з керівником Концерну «Військторгсервіс» вказано, що ОСОБА_1 не організував високоефективну роботу Концерну в інтересах Міністерства оборони України.

З викладеного слідує, що ще до проведення ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності Концерну «Військторгсервіс» за період з 01.01.2009 по 01.12.2012 Міністерству оборони України як органу управління майном було відомо про систематичне збільшення розміру дебіторської заборгованості Концерну.

Також, звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилається на те, що він діє як орган управління державним майном, яке знаходиться у господарському віданні Концерну і відповідно до п.1. Статуту, затвердженого наказом Міністра оборони України віж 25.06.2005 №358 є державним господарським об`єднанням, яке належить до сфери управління Міністерства оборони України, і Міністерство здійснює контроль за ефективним використанням та збереженням закріпленого за Концерном державного майна.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Dacia S.R.L.» проти Молдови» від 18 березня 2008 року (Dacia S.R.L. v. Moldova, заява № 3052/04) встановив, що припис Цивільного кодексу Молдови, згідно з яким позовна давність не поширювалася на позови державних організацій про повернення державного майна з незаконного володіння інших організацій чи громадян сам по собі суперечить статті 6 Конвенції, оскільки у справі не було надано жодних аргументів на обґрунтування того, чому державні організації у цих випадках мають бути звільнені від обов`язку додержувати установлених строків давності, котрі б в аналогічних ситуаціях перешкодили розгляду позовів, поданих приватними особами чи компаніями. Це, на думку ЄСПЛ, потенційно може призводити до руйнування багатьох усталених правовідносин і надає дискримінаційну перевагу державі без будь-якої переконливої підстави (§ 76). ЄСПЛ констатував, що зміна правовідносин, які стали остаточними внаслідок спливу позовної давності або повинні були би стати остаточними, якби позовна давність була застосована без дискримінації на користь держави, є несумісним із принципом правової визначеності (§ 77).

Відповідно до ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Таким чином, рішення суду першої інстанції підлягає зміні і мотивувальну частину рішення слід викласти в редакції цієї постанови.

Керуючись ст. 367, 368, 376, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника Міністерства оборони України - Васильківського Владислава Олексійовича задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2020 року змінити, виклавши мотивувальну частині рішення в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 17 червня 2022 року.

Головуючий

Судді