РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 червня 2022 року

м. Рівне

Справа № 568/439/19

Провадження № 22-ц/4815/563/22

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчук Н. М.,

суддів: Гордійчук С. О., Шимківа С. С.

секретар судового засідання Пиляй І. С.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Крупецька сільська рада Дубенського району Рівненської області

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Радивилівського районного суду Рівненської області від 20 грудня 2021 року складі судді Троцюк В. О., ухвалене в м. Радивилів Рівненської області о 09 годині 00 хвилин повним текстом,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Крупецької сільської ради про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності на будівлю прохідної. Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 26 листопада 2012 року відбувся аукціон з продажу майна сільськогосподарського виробничого кооперативу «Хлібороб», який проводився товарної біржою «Наша». Об`єктом продажу була будівля прохідної, що знаходиться в с. Теслугів, Радивилівського району Рівненської області. Відповідно до Протоколу №3-005-43 позивач стала переможцем аукціону. Вказане майно було придбано нею за 8600 грн., оплат за придбане майно на аукціоні нею здійснена. 26 листопада 2012 року між позивачем та арбітражним керуючим (ліквідатором) СВК «Хлібороб» було укладено договір купівлі-продажу та складено акт приймання-передавання майна. У зв`язку із придбанням нерухомого майна, позивач звернулася до державного реєстратора з приводу реєстрації права власності на придбане майно. Однак їй було відмовлено, з тих підстав, що подані нею документи не відповідають вимогам та не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують. СВК «Хлібороб» ліквідовано, у зв`язку із чим не має можливості нотаріально посвідчити укладений договір купівлі-продажу. Просила суд визнати дійсним договір купівлі-продажу від 26 листопада 2012 року, укладений між нею та Сільськогосподарським виробничий кооперативом «Хлібороб» щодо купівлі приміщення прохідної в АДРЕСА_1 та визнати за нею право власності на вказане майно.

Рішенням Радивилівського районного суду Рівненської області від 20 грудня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції вмотивоване положеннями ст.. 657 ЦК України, яка визначає обов`язковість нотаріального посвідчення та державної реєстрації договорів купівлі-продажу нерухомого майна укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та обґрунтовано тим, що договір купівлі-продажу, укладений між позивакою ОСОБА_1 та СВК «Хлібороб» не був нотаріально посвідчений, що в силу ст.ст. 210 та 640 ЦК України не створює прав та обов`язків для сторін.

Вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку. У поданій апеляційній скарзі пояснює, що 26 листопада 2012 року нею було придбано на аукціоні будівлю прохідної, що знаходиться в с. Теслугів, Радивилівського (Дубенського) району Рівненської області, і яка належала СВК «Хлібороб». Додає, що кошти в сумі 8600 грн. нею було сплачено, і 26 листопада 2012 року між нею та арбітражним керуючим (ліквідатором) СВК «Хлібороб» було укладено договір купівлі-продажу та складено акт приймання-передачі майна. Стверджує, що фактично договір купівлі-продажу відбувся, однак у зв`язку з припиненням СВК Хлібороб» відсутня можливість посвідчити спірний договір нотаріально та здійснити подальшу державну реєстрацію. Акцентує увагу на тому, що державна реєстрація не є способом набуття права власності, а лише засобом підтвердження факту набуття речових прав на нерухоме майно. Зазначає, що на момент укладення спірного договору діяло законодавство, яке не передбачало обов`язкової реєстрації прав власності, а тому відмова з цих підстав у задоволенні позову необґрунтована. Зазначає, що оскільки вона визнана у встановленому законом порядку переможцем аукціону, сплатила кошти за майно, яке згідно акту приймання-передачі було їй передане у власність від СВК «Хлібороб», то відбулося повне виконання сторонами договору купівлі-продажу від 26.11.2012 року, а відтак неможливість його нотаріального посвідчення і державної реєстрації не може вважатися достатньою підставою для того, щоб її права покупця і власника не були захищені в судовому порядку. З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що 26 листопада 2012 року ОСОБА_1 . взяла участь у відкритих прилюдних торгах (аукціоні) із реалізації нерухомого майна сільського господарського виробничого кооперативу «Хлібороб», які проводились товарною біржею «Наша». Об`єктом продажу була будівля прохідної, що знаходиться в с.Теслугів Дубенського району Рівненської області.

Відповідно до Протоколу №3-005-43 від 26.11.2012 ОСОБА_1 стала переможцем торгів на придбання будівлі прохідної, що знаходиться в с.Теслугів Дубенського району Рівненської області.

Того ж дня, 26 листопада 2012 року між арбітражним керуючим (ліквідатором) СВК «Хлібороб» та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу будівлі прохідної в с.Теслугів Дубенського району Рівненської області вартістю 8600 гривень.

ОСОБА_1 та арбітражний керуючий (ліквідатор) СВК «Хлібороб» підписали 26.11.2012 року акт прийому-передачі вказаного майна (а.с.10).

26.11.2012 року позивачка ОСОБА_1 внесла СВК «Хлібороб» кошти за будівлю прохідної в розмірі 8600,00 гривень, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера (а.с.11).

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 вказувала на порушення своїх прав власності та зазначала, що 26.12.2018 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Радивилівської міської ради Бойко Т.В. прийнято рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень. Рішення реєстратора вмотивоване тим, що укладений за наслідками аукціону договір підлягає нотаріальному посвідченню, якого в цьому випадку не було здійснено.

Конституцією України закріплено презумпцію правомірності та непорушності права власності.

Згідно з частиною першою ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно до статті 30 частини 1 та 2 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом (в редакції станом на момент укладання Договору купівлі-продажу), після проведення інвентаризації та оцінки майна банкрута ліквідатор розпочинає продаж майна банкрута на відкритих торгах, якщо комітетом кредиторів не встановлено інший порядок продажу майна банкрута. Ліквідатор забезпечує через засоби масової інформації оповіщення про порядок продажу майна банкрута, склад, умови та строки придбання майна. Порядок продажу майна банкрута, склад, умови та строки придбання майна погоджуються з комітетом кредиторів. При цьому продаж майна підприємств-банкрутів. заснованих на державній власності, здійснюється з урахуванням вимог Закону України «Про приватизацію державного майна» та інших нормативно-правових актів з питань приватизації.

Продаж майна банкрута оформляється договорами купівлі-продажу, які укладаються між ліквідатором і покупцем відповідно до законів України (ч. 10 ст. 30 цього Закону).

Згідно ст. 650 ЦК України, особливості укладення договорів на організованих ринках капіталу, організованих товарних ринках, аукціонах, конкурсах тощо встановлюються відповідними актами законодавства.

Відповідно до ч. 4 ст. 656 ЦК України, до договору купівлі-продажу на біржах, конкурсах, аукціонах (публічних торгах), договору купівлі-продажу валютних цінностей і цінних паперів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті.

Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (ст. 657 ЦК України).

Відповідно до Положення про порядок проведення аукціонів (публічних торгів) з реалізації заставленого майна, Тимчасовим положенням про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна і Порядком реалізації арештованого майна договір купівлі-продажу не укладається (крім договору купівлі-продажу земельної ділянки за результатами земельних торгів, які проводяться у формі аукціону - статті 135, 137 ЗК). Чинне законодавство передбачає певний порядок оформлення результатів прилюдних торгів, а саме: складання державним виконавцем або організатором аукціону акту про проведені прилюдні торги (аукціон); затвердження його начальником відповідного органу державної виконавчої служби або судом, який прийняв рішення про звернення стягнення на заставлене майно, або нотаріусом, що вчинив виконавчий напис. На підставі зазначеного акту нотаріус видає переможцю свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів. Підставою для вчинення цієї нотаріальної дії є звернення до нотаріуса набувача майна та подання документів, які безспірно підтверджують факт набуття права власності на це майно внаслідок проведення прилюдних торів (аукціону). Видача свідоцтва є посвідченням факту про належність переможцю на праві власності майна, яке придбане з прилюдних торгів (аукціону).

За загальним правилом право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 334 ЦК).

Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним (ч. 3 ст. 334 ЦК).

Нотаріальне посвідчення правочинів, що вчиняються у письмовій формі, є обов`язковим лише у випадках, передбачених законом (ч. 1 ст. 209 ЦК України).

Відповідно до частини 2 статті 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Разом з тим, як роз`яснив Верховний Суд України у Постанові Пленуму №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», положення ч.2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають їх нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.ст. 210 та 640 ЦК України пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін.

Стаття 657 ЦК України передбачає, що договір купівлі-продажу нерухомого майна укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Стаття 640 ч.3 ЦК України встановлює, що договір, який підлягає нотаріальному посвідченню і державній реєстрації є укладеним з моменту державної реєстрації.

Як зазначено вище, між ОСОБА_1 та ліквідатором СВК «Хлібороб» було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, складено акт приймання-передавання майна цього майна в день проведення аукціону, однак в порушення вимог зазначених правових норм не здійснено нотаріального посвідчення правочину.

Відхиляючи апеляційну скаргу, апеляційний суд враховує, що чинним законодавством передбачена окрема процедура придбання у власність майна з торгів (Положення про порядок проведення аукціонів (публічних торгів) з реалізації заставленого майна, Тимчасове положенням про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, Порядок реалізації арештованого майн), за якою договір купівлі-продажу не укладається, а право власності на придбане з торгів майно посвідчується свідоцтвом про придбання майна з прилюдних торгів, котре видає переможцю нотаріус, і яке є підтвердженням факту про належність переможцю на праві власності майна, яке придбане з прилюдних торгів (аукціону), і така процедура не була виконана сторонами.

Оцінивши обставини справи у взаємозв`язку із нормами закону, що регулює дані правовідносини, апеляційний суд приходить до переконання, що місцевим судом обґрунтовано відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом

на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Радивилівського районного суду Рівненської області від 20 грудня 2021 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови буде складено 17 червня 2022 року.

Головуючий Н. М. Ковальчук

Судді: С. О. Гордійчук

С. С. Шимків