Справа № 548/694/22
Провадження № 2/548/403/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03.08.2022 Хорольський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді Старокожка В.П.,

за участю секретаря судового засідання Комаренко В.М.,

розглянувши у межах спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою,

В С Т А Н О В И В:

Позиція позивача та заперечення відповідача, процесуальні дії, вчинені по справі.

Позивач звернувся до Хорольського районного суду Полтавської області з позовною заявою до відповідача про стягнення боргу на підставі ст.ст. 526, 625, 1046, 1049 ЦК України.

Позовні вимоги мотивував тим, що 06.09.2021 він позичив відповідачу 4 500,00 доларів США, які відповідач зобов`язувався повернути до 31 грудня 2021 року, про що свідчить написана ним власноручна розписка. У вказаний строк відповідач борг не віддав, тому позивач просить стягнути з відповідача борг у сумі 4 500,00 в рахунок повернення суми попередньої оплати вартості непоставленого товару разом із сумою судових витрат 1 316,47 грн.

15.06.2022 відкрито провадження у вказаній цивільній справі і призначено її до судового розгляду у межах спрощеного позовного провадження.

Відповідач у визначений судом строк відзив на позов не подав, хоча вчасно та належним чином був повідомлений про час і місце судового засідання, також від відповідача не надійшло клопотання про надання додаткового строку для подачі відзиву чи про розгляд справи у порядку загального позовного провадження.

Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що за результатами розгляду справи в межах спрощеного провадження має бути ухвалене рішення, яким позовні вимоги позивача підлягають задоволенню в повному обсязі.

Фактичні обставини, встановлені судом.

Суд встановив, що ОСОБА_1 06.09.2021 було надано відповідачу позику грошові кошти в розмірі 4 500 доларів США на строк до 31.12.2021.

Зазначені обставини підтверджуються доданою до позовної заяви копією складеної власноруч та підписаної відповідачем розписки від 06.09.2021, відповідач зобов`язувався повернути позивачу позику грошові кошти в розмірі 4 500 доларів США до 31.12.2021.

Відповідач до сьогоднішнього часу ухиляється від повернення боргу, чим порушив взяті на себе зобов`язання.

Норми права, застосовані судом.

Суд погоджується з аргументами позивача щодо стягнення в солідарному порядку з відповідачів суму боргу, виходячи з наступних норм права, які підлягають застосуванню та мотиви їх застосування.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно із статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Нездійснення особою права на захист не є підставою для припинення цивільного права, що порушене, крім випадків, встановлених законом.

Згідно статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до частини першої та третьої статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно частини першої статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частина 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Із правової позиції висловленої у Постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі № 6-63цс13, вбачається, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Із статей 610, 611 ЦК України вбачається, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушення умов, визначених змістом зобов`язання. У разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема зміна умов зобов`язання.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в ухвалі від 22.04.2020 по справі № 740/4842/15-ц відступив від висновку, зробленого в постанові Верховного Суду України від 21 червня 2017 року у справі № 910/2031/16 та вказав, що еквівалент має визначатися в на день ухвалення судового рішення.

Мотивована оцінка аргументів сторін та висновки суду.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Суд зазначає, що розпискою, за якою 06.09.2021 позивач ОСОБА_1 надав у позику, а відповідач ОСОБА_2 отримав у позику 4 500,00 доларів США, підтверджується не лише факт укладення між сторонами договору позики, а й факт передачі коштів.

Зважаючи на вказане суд вважає доведеним, що зазначеною вище розпискою підтверджується укладення між сторонами саме договору позики.

Судом встановлено, що відповідач свої зобов`язання за розпискою не виконав, і кошти позивачу у розмірі 4 500,00 доларів США, не повернув.

Обставин, які відповідно до закону можуть бути підставою для звільнення відповідача від виконання зобов`язань за договором, та доказів, які їх підтверджують, відповідачем не наведено.

Приймаючи у даній справі рішення, суд також виходить з того, що відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Оскільки, Конвенція та практика Європейського Суду з прав людини є джерелом права на виконання ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людин" поняття «власність» у розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод тлумачиться дуже широко, адже воно охоплює цілу низку інтересів економічного характеру (у тому числі і гроші) та, згідно з рішеннями Суду визнавалося таким, що підпадає під захист статті 1 Першого протоколу рухоме і нерухоме майно, матеріальні та нематеріальні блага, зокрема акції, патенти, відшкодування згідно з рішенням арбітражу, право на пенсію, право землевласника на оренду плату, економічні права, пов`язані з веденням підприємницької діяльності, право займатися професійною діяльністю, повернення боргу, яке здійснюється з урахуванням правомірного очікування щодо певного стану речей у майбутньому, право вимоги, тощо. Відтак, зважаючи на правові позиції Верховного Суду України та практику Європейського суду, суд доходить до висновку, що порушене право позивача підлягає захисту та поновленню у зазначеній в цьому рішенні спосіб, оскільки рішення суду повинно бути не тільки законним, а і справедливим.

Таким чином, суд вважає доведеним факт неповернення грошових коштів позивачу, що порушує право позивача на повернення позики, а тому з метою захисту права позивача, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню.

Разом з тим, беручи до уваги, що з відповідача підлягає стягненню сума отриманої позики в розмірі 4 500,00 доларів США, що на час ухвалення рішення становить 164 520,00 грн, а враховуючи, що суд не може вийти за межі позовних вимог, якими є стягнення з відповідача боргу в розмірі 131 647,05 грн, суд приходить до переконання, що позов підлягає до задоволення в межах позовних вимог.

Розподіл судових витрат між сторонами.

Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч.ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Зважаючи на те, що позов задоволено повністю, з відповідача підлягають стягненню судові витрати у вигляді сплаченого позивачем судового збору.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 203, 509, 525, 526, 527, 655, 664, 673, 678, 1212 ЦК України, ст.ст. 141, 209 241, 259, 263 265, 268, 280 283 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1

( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_1 , ІПН: НОМЕР_2 ),

до ОСОБА_2

( ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса: с. В`язівок Лубенського району Полтавської області, паспорт серії НОМЕР_3 , ІПН: НОМЕР_4 )

про стягнення боргу за розпискою задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за розпискою від 06.09.2021 у розмірі 131 647 (сто тридцять одна тисяча шістсот сорок сім) грн 05 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, які складаються з судового збору в сумі 1 316 (одна тисяча триста шістнадцять) грн 47 коп.

Сторони мають право оскаржити рішення протягом 30 днів з дня його проголошення, шляхом подання апеляційної скарги до Полтавського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Головуючий