КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 лютого 2022 року

справа № 757/47711/19-ц

провадження № 22-ц/824/1916/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Музичко С.Г.,

суддів: Болотова Є.В., Кулікової С.В.,

при секретарі: Русинчук І.І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - акціонерне товариство «Українська залізниця»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 лютого 2021 року, постановленого під головуванням судді Остапчук Т.В. у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням розмірів її виплати,

в частині позовних вимог ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням термінів їх виплати

В С Т А Н О В И В :

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 04 лютого

2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати у загальному розмірі 29 935,58 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 18 липня 2017 року по 20 серпня 2019 року без утримання податків, зборів та інших обов`язкових платежів у розмірі 127 416,32 грн, компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати у розмірі 4 243,35 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 08 жовтня 2020 року рішення Печерського районного суду міста Києва від 04 лютого 2020 року в частині розміру стягнення змінено.

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати у загальному розмірі 32 721,51 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 18 липня 2017 року по 20 серпня 2019 року без врахування податків і зборів та інших обов`язкових платежів у розмірі 212 874,24 грн, компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати у розмірі 7 980,37 грн. В решті рішення суду залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 01 вересня 2021 року постанову Київського апеляційного суду від 08 жовтня 2020 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Апеляційний суд переглядає рішення суду першої інстанції в частині, яка була направлена Верховним Судом постановою від 01 вересня 2021 року для перегляду до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі представник АТ «Українська залізниця» просить рішення суду в частині стягнення із відповідача на користь позивача суми заборгованості по заробітній платі у розмірі 29935,58 грн. середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 26.07.2017 року по 20.08.2019 року у розмірі 127416,32 грн, компенсації втрати частини грошових доходів у розмірі 4243,35 грн скасувати. Ухвалити у відповідній частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що позивачем порушено ч.9 ст.83 ЦПК України, оскільки останньою не було надіслано відповідачу представлені до суду докази, відтак такі докази не могли братися до уваги. Крім того, подані докази не можна вважати належними та допустимими. Суд безпідставно не взяв до уваги існування форс-мажорних обставин, підтверджених Торгово-промисловою палатою України. Вважає, що відсутність у висновку Торгово-промислової палати України назви «сертифікат» не свідчить про те, що даний доказ є неналежним.

Зазначає, що відповідач не проводив нарахування позивачу заробітної плати із 17.03.2017 року у зв`язку із відсутністю первинних документів обліку робочого часу, які підтверджують факт виходу позивача на роботу та виконання ним своїх посадових обов`язків за спірний період.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить змінити рішення суду першої інстанції в частині стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням термінів її виплати та стягнути з відповідача на користь позивача:

-середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні починаючи з 18.07.2017 року по час винесення судом рішення

-компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням термінів її виплати в розмірі 7980,37 грн;

-заборгованість із заробітної плати в розмірі 32721,51 грн;

-в іншій частині рішення залишити без змін.

Вимоги обґрунтовані тим, що судом при проведенні обрахунку допущено ряд помилок та неточностей.

В судове засідання представник відповідача не з`явився, про час та місце розляду справи повідомлений належним чином.

В судове засідання призначене на 23.02.2022 року представник позивача не прибув, надав до суду письмові пояснення, де підтримав доводи апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника відповідача підлягає частковому задоволенню, у задоволенні апеляційної скарги позивача слід відмовити з наступних підстав.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач здійснив виплату позивачу заробітної плати по червень 2016 року, а тому заборгованість із заробітної плати підлягає стягненню за липень 2016 року та з березня 2017 по 17 липня 2017 у розмірі 29 935,58 грн. Суд вважав, що у зв`язку із порушенням строків виплати заробітної плати та всіх сум, які належать позивачу при звільнені, відповідач має сплатити середній заробіток за весь час затримки за період з 18 липня 2017 року по 20 серпня 2019 року, виходячи з розміру середньоденного заробітку позивача за травень - червень 2017 року, який становить 248,86 грн. Також суд вважав за можливе частково стягнути з відповідача компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати за період липень 2016 року та з березня 2017 року по 17 липня 2017 року у розмірі 4 243,35 грн.

Колегія суддів частково погоджується з висновком суду, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що з вересня 1983 року по липень 2016 року ОСОБА_1 працювала на ДП «Донецька залізниця» на різних посадах.

Відповідно до Закону України «Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», постанови Кабінету Міністрів України від 25 червня 2014 року № 200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», ДП «Донецька залізниця» було реорганізовано шляхом злиття у регіональну філію «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця».

Згідно з наказом від 13 липня 2016 року у зв`язку з реорганізацією

ДП «Донецька залізниця» з позивачем продовжено дію безстрокового трудового договору на посаді головного бухгалтера виробничого підрозділу «Луганська дистанція електропостачання».

На підставі наказу від 17 липня 2017 року позивача

з 17 липня 2017 року було звільнено з займаної посади на підставі

пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату працівників.

Згідно з наданими позивачем розрахунками належних до виплати сум при звільненні заборгованість із виплати заробітної плати становить:

червень 2016 року - 3 778,14 грн;

липень 2016 року - 4 194,60 грн;

березень 2017 року - 7 777,93 грн;

квітень 2017 року - 4 977,28 грн;

травень 2017 року - 4 977,28 грн;

червень 2017 року - 4 977,28 грн, всього 48 651,45 грн

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною четвертою статті 43 Конституції України передбачено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оплату праці», частиною першою 94 Кодексу законів про працю України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Статтею 47 КЗпП України передбачено обов'язок власника уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

У частині першій статті 116 КЗпП України визначено, що при звільненні Працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше вступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно з частиною першою статті 113 КЗпП України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) час простою не з вини працівника виплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу).

Частиною першою статті 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати звини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Статтею 110 КЗпП України встановлено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати.

Отже, виходячи з положень КЗпП України, Закону України «Про оплату праці» заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання ними функціональних обов'язків на підставі укладеного трудового договору дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку) тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадженняпідприємством господарської діяльності. Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного облікупраці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та норми праці, наказита розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель використаного часу, розрахунково-платіжна відомість.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється засадах змагальності сторін.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 12, частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цихКодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов'язки щодо збирання доказів і доказування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.

Згідно положень статей 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець, але це не звільняє позивача процесуального обов'язку доведення наявності права на отримання відповідних сум.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 910/5953/17 (провадження № 12-98гс19) дійшла висновку, що АТ «Укрзалізниця» є правонаступником ДП «Донецька залізниця» з дати державної реєстрації АТ «Укрзалізниця» (21 жовтня 2015 року).

При перегляді справи в касаційному порядку Верховний Суд звернув увагу на те, що матеріали справи не містять належним чином складених табелів обліку робочого часу за заявлені позивачем місяці роботи (червень, липень 2016 року, березень-червень 2017 року), в результаті чого визначити кількість часу, відпрацьованого працівником, неможливо, а надані нею розрахунки не можуть бути доказом нарахування заробітної плати, оскільки вони не містять підпису уповноваженої особи та штампу чи печатки підприємства.

Відповідно до рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15 березня 2017 року «Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національної безпеці України», введеного в дію Указом Президента від 15 березня 2017 року № 62/2017, нарахування заробітної плати працівникам підприємства було припинено. Наслідком вищевказаного рішення є відсутність зв'язку з виробничими підрозділами структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця», а також відсутність передачі з непідконтрольної території первинних документів, які є підставою бухгалтерського обліку господарських операцій.

Сампо собі факт звільнення позивача з АТ «Українська залізниця» не може бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникові за виконану роботу, а не за факт перебування у трудових відносинах.

Подібний правовий висновок висловлено колегією суддів Касаційного цивільного суду у постанові від 11 квітня 2019 року у № 408/2445/17-ц (провадження № 61-36644св18).

Закон України «Про тимчасові заходи на період проведенняантитерористичної операції» не скасовує обов`язків роботодавця, визначених статтями 47, 116 КЗпП України, та не передбачає особлиі щодо строків розрахунку при звільненні, встановлених статтею 116 України.

Відповідно до статті 10 Закон України «Про тимчасові заходи на проведення антитерористичної операції» єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касації цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 243/2071/18 вказано, що зважаючи на вимоги позивача - виплата заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, компенсацію за затримку видачі трудової книжки та середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, а також встановлені форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), застосуванню підлягають положення трудового і цивільного законодавства.

Статтею 617 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія.

Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов'язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, і ця подія завдала збитків.

Відповідно до статті 117 КЗпП України підставою відповідальності власника за затримку розрахунку при звільненні є склад правопорушення, який включає два юридичних факти: порушення власником строку розрахунку при звільненні та вина власника.

Згідно зі статтею 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об'єктивно унеможливлюють виконання зобов'язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов'язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи, але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, езлади тощо (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово- промислові палати в Україні»).

У постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2019 року у справі № 266/4637/18 (провадження 61-7583св19) вказано, що встановивши, що у трудових правовідносинах між позивачем та відповідачем з 20 березня 2017 року виникли обставини, відповідач не міг передбачити чи відвернути, та у період існування яких останній об`єктивно, з незалежних від нього причин був позбавлений можливостівиконати зобов`язання, передбачені умовами договору (контракту, угоди тощо), обов'язки згідно із законодавчими та іншими нормативними актами щодо своїх працівників, у тому числі щодо позивача дійшов обґрунтованого висновку про відсутність вини ПАТ «Укрзалізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» у несвоєчасній виплаті заробітної плати, у зв'язку з чим відмовив у задоволенні позову.

Такі ж висновки висловлені у постанові Верховного Суду у складі Касаційного| цивільного суду від 03 серпня 2020 року у справі № 266/6853/18 (провадження № 61-9549св19).

Подібний правовий висновок висловлено Верховним Судом України постановах від 11 листопада 2015 року у справі № 6-2159 цс15,від 23 березня 2016 року у справі № 6-364цс16, від 11 травня 2016 справі № 6-383цс15, від 25 травня 2016 року у справі № 6-948цс16.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постанові Верховного Суду.

Відповідно до висновку Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2 щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні (звільненні) працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) відносно АТ «Укрзалізниця», засвідчено настання форс-мажорних обставин при здійсненні господарської діяльності на території, непідконтрольній українській владі, у тому числіу м. Донецьку.

З 20 березня 2017 року господарська діяльність тауправління виробничими потужностями відповідача унеможливлено неправомірнимидіями третіх осіб. Майно АТ «Укрзалізниця», що знаходиться в тому числі території Донецької області, перебуває у незаконному володінні під контролемтретіх осіб. Фактично відповідач втратив контроль і доступ до своїх виробничих потужностей та іншого майна, у тому числі, до трудових книжок працівників, оригіналів наказів про затвердження та введення в дія штатного розпису, особових справ працівників. Початком дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) є 20 березня 2017 року. Унеможливлення виконання АТ «Укрзалізниця», регіональною «Донецька залізниця» обов'язків, передбачених законодавством України працю, зокрема, статей 47, 83,115,116 КЗпП України, спричинено впливом форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), а саме актами тероризму на території Донецької області, тривалими перервами в роботі транспорту, регламентними умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, які продовжують діяти і дату закінчення їх дії встановити неможливо. Ці форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) є надзвичайними, непередбачуваними і мають неминучий характер, їх дії не можна уникнути за звичайних обставин при всій обачливості зобов'язаної сторони за трудовим договором.

Отже, ухвалюючи рішення у справі, суд апеляційної інстанції враховує висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у вищеперелічених постановах Верховного Суду та Верховного Суду України, та бере до уваги розділ V1 узагальнені висновки науково-правового висновку ТПП України від 16.01.2018 року № 126/2/21-10.2 обставини неперебрної сили для Луганської дирекції, де працювала позивач, виникли з 12 квітня 2017 року.

Заявлений позивачем розмір заробітної плати частково підтверджується довідкою пенсійного фонду України за формою ОК-7 (а.с. 192-193), згідно з якою відповідач здійснив нарахування заробітної плати за липень 2016 року в сумі 4095,26 гривень та березень 2017 року в сумі 7777,93 гривень.

Оскільки зазначені нарахування були здійснені відповідачем до настання обставин непереборної сили, а також підтверджені відомостями викладеними у довідці пенсійного фонду, відтак вказані суми підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Статтею 617 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

На час звільнення позивача діяли обставини непереборної сили, а тому відповідач звільнений від зобов`язань щодо сплати середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку із порушенням термінів їх виплат.

Таким чином, судом першої інстанції не в повній мірі досліджено усі обставини, неправильно застосовані норми матеріального права, тому колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає скасуванню з постановленням нового про часткове задоволення позову.

Згідно ст. 376 ЦПК підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; недоведеність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 лютого 2021 року в частині задоволених позовних вимог щодо стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 29 935,58 грн, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 127 416,32 грн та компенсації втрати частини грошових доходів, у зв`язку із порушенням термінів їх виплати в сумі 4243,35 грн скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Стягнути з акціонерного товариства «Українська залізниця» (03150, м. Київ, вул. Тверська,5, ЄРДПОУ 40075815) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) заборгованість по заробітній платі сумі 11873,19 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 03 червня 2022 року.

Суддя-доповідач

Судді