КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 755/4268/21 Головуючий у І інстанції Арапіна Н.Є.
Провадження №22-ц/824/3412/2022 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

07 лютого 2022 рокуКиївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Таргоній Д.О., Голуб С.А., Писаної Т.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати,-

УСТАНОВИВ:

у березні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом, який мотивований тим, що остання працювала у ФОП ОСОБА_3 на посаді консультанта з 20 жовтня 2015 року до 30 серпня 2019 року. При моніторингу відомостей особистого пенсійного кабінету виявилась різниця між сумою нарахованого і виплаченого доходу боржником на користь заявника за серпень 2019 року.

Згідно довідки по формі ОК-5 від 29 вересня 2020 року, загальна сума заробітку заявника для нарахування пенсії за серпень 2019 року по ФОП ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , становить 29 023,00 грн., а згідно довідки по формі ОК-7 від 01 жовтня 2020 року, загальна сума фактичного заробітку/доходу заявника за серпень 2019 року становить 24 850,92 грн. Тобто боржником фактично було виплачено заявнику зарплату у розмірі 24 850,92 грн., різниця між нарахованою і виплаченою заробітною платою становить 4 173 грн.

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача на свою користь нараховану, але не виплачену заробітну плату за серпень 2019 року в розмірі 4173,00 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 16 вересня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким повністю задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що відповідач здійснив нарахування єдиного внеску на суму 29023,92 грн. і відповідно саме ця сума належала до виплати позивачу в якості заробітної плати, згідно відомостей з державного реєстру фізичних осіб-платників податків ДФС України від 12 листопада 2020 року, а згідно довідки ОК-7 сума виплаченого доходу позивачу за серпнь 2019 року становить 24850,92 грн., тобто відповідач нарахував і не виплатив заробітну плату позивачу в розмірі 4173,00 грн.

Посилаючись в апеляційній скарзі на висновок, викладений в постанові Верховного Суду у справі №273/212/16-ц від 23 січня 2018 року, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 вказує на те, що відповідач не довів належними та допустимими доказами, що сума вказаних позовних вимог це сума різниці між розміром мінімальної заробітної плати та фактично нарахованою заробітною платою за звітний місяць, доплата до мінімального страхового внеску.

Крім того, скаржник вказує на те, що відповідч не мав жодних правових підстав здійснювати доплату до мінімального страхового внеску.

16 грудня 2021 року на адресу Київського апеляційного суду від адвоката Зарицького А.Д., який представляє інтереси ФОП ОСОБА_3 , надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому представник відповідача просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 вересня 2021 залишити без змін.

Відзив обгрунтований тим, що мотивація позову та апеляційної скарги зводяться до співставлення довідки № ОК-5 від 29 вересня 2020 року та довідки № ОК-7 від 01 жовтня 2020 року.

Звертає увагу суду, що в серпні 2019 року позивачу не нараховувалась та не виплачувалась заробітна плата, оскільки останній був відсутній на робочому місці та не виконував трудові обов`язки протягом місяця, що підтверджується довідкою від 06.05.2021 № Г00000003, однак позивач намагається стягнути саме 4 173,00 грн. в якості нарахованої, але не виплаченої заробітної плати.

Увідзиві, також, звернуто увагу на те, що підчас розгляду справи в суді першої інстанції позивачем не подано заяви про визнання письмових доказів неналежними та недопустимими, не достовірними або фальшивими, та не подано інших доказів, що спростовують відомості, зазначені в документах відповідача.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частини 1 статті 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів частини 13 статті 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено наявність заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі за серпень 2019 року у розмірі 4 173,00 грн., чим не виконано вимоги ст. 12 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що в період з 20 жовтня 2015 року по 30 серпня 2019 року позивач працювала на посаді консультанта у фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (а.с. 9, 10, 11).

Відповідно до наказу № 12/-К від 30 серпня 2019 року, ОСОБА_1 була звільнена з посади консультанта на підставі п. 1 ч.1 ст. 36 КЗпП України (а.с. 65, 66).

Пунктом 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України передбачено, що підставами припинення трудового договору є: зміни в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

У відповідності зі ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до статті 110 КЗпП України при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати.

Отже, виходячи з положень КЗпП України, Закону України «Про оплату праці», заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання ними своїх функціональних обов`язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності.

Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розпис, розцінки та норми праці, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель обліку використаного часу, розрахункова-платіжна відомість.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 12, частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.

Водночас відповідно до положень КЗпП України та вимог Закону України «Про оплату праці» обов`язок доказування відсутності заборгованості перед позивачем із заробітної плати покладається на роботодавця.

На виконання зазначених вимог представник відповідача надав суду наказ № 12/-К від 30 серпня 2019 року про звільнення ОСОБА_1 (а.с. 65, 66), звіт про суми нарахованої заробітної плати (а.с. 67-70), відомості про нарахування заробітної плати (а.с. 71), відомості про трудові відносини осіб та період проходження військової служби (а.с. 72), штатний розпис (а.с. 74-75, 76-77, 78-79, 80-81, 82-83), витяг з журналу обліку робочого часу за серпень 2019 року, відповідно до якого позивач була відсутня на робочому місці з 01 по 30 серпня 2019 року (а.с. 84), довідки про доходи з розшифровкою по видам виплат і відрахувань за період з 20 жовтня 2015 року по 30 серпня 2019 року, відповідно до яких позивачу було нараховано заробітну плату за серпень 2019 року у розмірі 0,00 грн. (а.с. 85-87).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» платниками єдиного внеску є: роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» облік осіб, зазначених у пунктах 1, 4, 5 частини першої статті 4 цього Закону, ведеться в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування, а щодо застрахованих осіб, які є учасниками накопичувальної системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування (далі - учасниками накопичувальної пенсійної системи), - з національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, та Пенсійним фондом.

Взяття на облік осіб, зазначених у пунктах 1, 4, 5 частини першої статті 4 цього Закону, здійснюється органом доходів і зборів шляхом внесення відповідних відомостей до реєстру страхувальників.

Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.

Відповідно до ч. 5 ст. 8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Згідно ч. 8 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця.

Відповідно до абз. 2 ч. 8 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» при цьому платники, зазначені у пункті 1 частини першої статті 4 цього Закону, під час кожної виплати заробітної плати (доходу, грошового забезпечення), на суми якої (якого) нараховується єдиний внесок, одночасно з видачею зазначених сум зобов`язані сплачувати нарахований на ці виплати єдиний внесок у розмірі, встановленому для таких платників (авансові платежі). Винятком є випадки, якщо внесок, нарахований на ці виплати, вже сплачений у строки, встановлені абзацом першим цієї частини, або за результатами звірення платника з органом доходів і зборів за платником визнана переплата єдиного внеску, сума якої перевищує суму внеску, що підлягає сплаті, або дорівнює їй. Кошти перераховуються одночасно з отриманням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплату доходу, грошового забезпечення), у тому числі в безготівковій чи натуральній формі. При цьому фактичним отриманням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплату доходу, грошового забезпечення) вважається отримання відповідних сум готівкою, зарахування на рахунок одержувача, перерахування за дорученням одержувача на будь-які цілі, отримання товарів (послуг) або будь-яких інших матеріальних цінностей у рахунок зазначених виплат, фактичне здійснення з таких виплат відрахувань згідно із законодавством або виконавчими документами чи будь-яких інших відрахувань.

Як на підставу своїх позовних вимог, позивач надала довідку форми ОК-5 від 29 вересня 2020 року, з якої вбачається, що загальна сума заробітку позивача за серпень 2019 року становить - 29 023,92 грн. (а.с. 6) та довідку форми ОК-7 від 01 жовтня 2020 року, з якої вбачається, що загальна сума фактичного заробітку/доходу позивача за серпень 2019 року становить - 24 850,92 грн. (а.с. 7).

Водночас, із доданого до позовної заяви витягу з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків від 12 листопада 2020 року (а.с.8) вбачається, що сума 4 173 грн, яка заявлена до стягнення, це сума утриманого податку із нарахованих ОСОБА_1 роботодавцем виплат в загальному розмірі 29 023,92 грн., які складаються з: 6350,92 грн. - компенсації за невикористану відпустку та 18500 грн. - вихідної допомоги при звільненні.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги про підтвердження безспірності заборгованості наявним у матеріалах справи довідками за формами ОК-5 та ОК-7 є безпідставними та необгрунтованими.

Доказів не належності та неправомірності поданих відповідачем доказів направлених на спростування позовних вимог, позивачем не надано та в матеріалах справи не міститься.

Посилання в апеляційній скарзі на правовий висновок Верховного Суду, який викладений в постанові від 23 січня 2018 року у справі №273/212/16-ц, де вказано, що обов`язок доведення в трудових спрах покладається на роботодавця, не можуть бути взяті до уваги, оскільки не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Інших доводів щодо неправильності оскаржуваного судового рішення апеляційна скарга не містить.

За таких обставин колегія суддів вважає, що висновок суду про відмову в задоволенні позову є правильним та обґрунтованим.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 07 лютого 2022 року.

Суддя-доповідач Д.О. Таргоній

Судді: С.А. Голуб

Т.О. Писана