Справа № 161/4168/20
Провадження № 2/161/2432/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 грудня 2022 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі :

головуючого судді Філюк Т.М.

за участі секретаря судових засідань Октисюк С.В.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача Луцької міської ради Панасюк Н.М.

представника відповідача ПАТ « Гнідавський цукровий завод» Ворошика С.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Гнідавський цукровий завод», Луцької міської ради про усунення перешкод у приватизації житла, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся в Луцький міськрайонний суд Волинської області з позовними вимогами до Приватного акціонерного товариства «Гнідавський цукровий завод», Луцької міської ради про усунення перешкод у приватизації житла. Позов мотивує тим, що він є колишнім працівником «Гнідавського цукрового комбінату», який в подальшому був реорганізований в ПрАТ «Гнідавський цукровий завод». У 1980 році на підставі відповідного ордера він отримав для проживання квартиру, що складається з однієї кімнати площею 13,5 кв.м та кухні загальної у АДРЕСА_1 . Пізніше, у грудні 2002 року за наказом голови правління товариства йому було надано додаткову житлову площу 24,8 кв.м та внаслідок перебудов і перепланувань змінено номер квартири на АДРЕСА_2 . На даний час це приміщення має адресу: АДРЕСА_2 , у зв`язку з перейменуванням вулиці та включення с. Вересневе до складу м. Луцька.

Позивач зазначає, що бажає скористатися своїм правом на приватизацію житла, в якому проживає, та у 2016 році звернувся до ПрАТ "Гнідавський цукровий завод" із проханням видати довідку про склад сім`ї, яка була обов`язковою на той час для вирішення питання приватизації житла.

Однак отримав відмову у видачі йому відповідної довідки, мотивуючи це тим, що приміщення, в якому проживає позивач, обліковується на балансі підприємства як приміщення пожежного посту, яке є нежитловим та передано на баланс підприємства в процесі приватизації у 1994 році, та не підлягає приватизації.

Позивач також вказував, що квартира, в якій він проживає, є власністю територіальної громади міста Луцька, тому він має право на приватизацію цього майна. На підтвердження цих обставин зазначав, що власник квартири АДРЕСА_3 , який є його сусідом, приватизував зазначену квартиру у 2002 році.

На підставі викладеного, ОСОБА_1 просив: зобов`язати ПрАТ «Гнідавський цукровий завод» як балансоутримувача замовити будівельно-технічну інвентаризацію житлового будинку АДРЕСА_4 ; зобов`язати ПрАТ «Гнідавський цукровий завод» видати позивачу довідку про склад його сім`ї, що проживає у квартирі АДРЕСА_5 ; зобов`язати Луцьку міську раду визнати квартиру АДРЕСА_5 власністю територіальної громади міста Луцька та об`єктом приватизації, на який поширюється компетенція органів приватизації Луцької міської ради.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 березня 2021 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено. Постановою Волинського апеляційного суду від 18 серпня 2021 року рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 березня 2021 року залишено без змін.

Постановою Верховного суду від 09 лютого 2022 року рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 березня 2021 року та постанову Волинського апеляційного суду від 18 серпня 2021 року скасовано, справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Гнідавський цукровий завод», Луцької міської ради про усунення перешкод у приватизації житла направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 квітня 2022 року дана справа надійшла до провадження судді Філюк Т.М.

Ухвалою судді від 04 травня 2022 року справу прийнято до провадження з призначенням підготовчого засідання.

Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити.

Представник відповідача Луцької міської ради Панасюк Н.М. заперечувала щодо задоволення позовних вимог.

Представника відповідача ПАТ « Гнідавський цукровий завод» Ворошик С.О. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги до задоволення не підлягають з наступних підстав.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За змістом частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до положень статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 41 Конституції України визначено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Статтею 47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частин першої, другої статті 4 Житлового Кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української РСР, утворюють житловий фонд.

Житловий фонд включає: жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі (державний житловий фонд); жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать колгоспам та іншим кооперативним організаціям, їх об`єднанням, профспілковим та іншим громадським організаціям (громадський житловий фонд); жилі будинки, що належать житлово-будівельним кооперативам (фонд житлово-будівельних кооперативів); жилі будинки (частини будинків), квартири, що належать громадянам на праві приватної власності (приватний житловий фонд); квартири в багатоквартирних жилих будинках, садибні (одноквартирні) жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях усіх форм власності, що надаються громадянам, які відповідно до закону потребують соціального захисту (житловий фонд соціального призначення).

Стаття 6 ЖК Української РСР передбачає, що жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків. Надання приміщень у жилих будинках для потреб промислового характеру забороняється.

Згідно з частиною третьою статті 9 ЖК Української РСР громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

Відповідно до статті 380 ЦК України житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання.

Згідно з частиною першою статті 382 ЦК України квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання.

Правові основи приватизації державного житлового фонду визначені Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму.

Згідно з частинами першою, третьою статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Громадяни можуть набути право власності лише на житлові приміщення, в яких вони постійно проживають на умовах найму.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 18 серпня 2021 року у справі № 161/4168/20.

Судом встановлено, що на підставі наказу директора Гнідавського цукрового комбінату № 140 від 13.10.1980 року ОСОБА_1 , як працівнику заводу, було видано ордер № 41 від 13.10.1980 року на право зайняття ним квартири, що складається з однієї кімнати площею 13,5 кв.м та кухні загальної, а також госпбудівель в в АДРЕСА_1 .

10.12.2002 року наказом голови правлення ВАТ «Гнідавський цукровий завод» № 144 для спрощення перебудови квартири по АДРЕСА_2 кімнату площею 12 кв.м, що належить ОСОБА_1 , було передано ОСОБА_3 , взамін кімнати площею 13 кв.м., що належить йому.

На підставі наказу голови правління ВАТ «Гнідавський цукровий завод» ОСОБА_1 було виділено додаткову житлову площу 24,8 кв.м., загальна площа квартири ОСОБА_1 46,3 кв.м.

Зі змісту Статуту ПрАТ "Гнідавськийцукровий завод" слідує, що Гнідавський цукровий завод в подальшому був перетворений на орендне підприємство «Гнідавський цукровий завод», на базі якого на підставі Декрету Кабінету Міністрів України від 17 травня 1993 року №57/93 «Про особливості приватизації майна в агропромисловому комплексі» та рішення засновників товариства від 28 листопада 1996 року в процесі приватизації було створене Відкрите акціонерне товариство «Гнідавський цукровий завод» (на даний час Приватне акціонерне товариство «Гнідавський цукровий завод»).

З матеріалів справи слідує, що процес приватизації майна колишнього орендного підприємства «Гнідавський цукровий завод» зі створенням на його базі ВАТ «Гнідавський цукровий завод» фактично відбувався на підставі наказу Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Волинській області від 20 грудня 1994 року №209, наказу Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Волинській області від 19 липня 1999 року №307.

В ході приватизації Регіональним відділенням Фонду Державного майна України по Волинській області був складений перелік нерухомого майна, переданого у власність ВАТ «Гнідавський цукровий завод»

Відповідно до балансової довідки ПрАТ "Гнідавський цукровий завод" приміщення, в якому проживає позивач, обліковується як будівля пожежного поста та перебуває на балансі підприємства, починаючи з 1979 року, однак відповідно до технічної документації будівля пожежного поста має один поверх, в той час як позивач, що не заперечувалось представниками відповідача, проживає на другому поверсі.

В ході розгляду справи судом представником відповідача було надано суду для огляду технічну документацію на приміщення за адресою АДРЕСА_6 , з якої вбачається, що будівля пожежного поста , яка є власністю ПАТ «Гнідавський цукровий завод», є одноповерховою будівлею. Як пояснив в судовому засіданні представник відповідача, при виготовленні технічної документації помилково не було внесено інформацію про наявність другого поверху.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 травня 2018 року у справі № 161/15227/17, яке набрало законної сили в справі за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Гнідавський цукровий завод» про захист прав споживача судом було встановлено, що ОСОБА_1 правомірно користується житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_5 , в яку він вселився на підставі відповідного ордера, який є чинним, у встановленому законодавством порядку недійсним не визнаний.

Визнання квартири за адресою АДРЕСА_2 житловою відбулось і повноважними державними органами шляхом проведення реєстрації місця проживання позивача за вказаною адресою.

Крім того, з пояснень представника ПрАТ «Гнідавський цукровий завод», наданих суду, суди у справі № 161/15227/17 встановили, що у спірному приміщенні (будинку АДРЕСА_4 ) постійно проживають працівники відповідача та члени їхніх сімей, які займають окремі ізольовані кімнати, за проживання у приміщенні та комунальні послуги вносять відповідну плату.

Таким чином, з пояснень представника відповідача (ПрАТ «Гнідавський цукровий завод») суд у справі № 161/15227/17 дійшов висновку про те, що комплекс перелічених ним заходів фактично є утриманням будинку та прибудинкової території, тобто діяльністю відповідача, спрямованою на задоволення потреб фізичних осіб, що проживають в будинку АДРЕСА_4 , щодо забезпечення експлуатації та ремонту цього приміщення, а також утримання прилеглої до нього (прибудинкової) території. Також у справі № 161/15227/17 встановлено, що позивач проживає у квартирі АДРЕСА_5 .

Крім того, Луцька міська рада усі відповіді на звернення позивача з приводу приватизації житла направляла на вищезазначену адресу. Також за вказаною вище адресою ОСОБА_1 були надіслані й запрошення до виборчої дільниці для участі у голосуванні.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, відповідно до вимог ч.4 ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Таким чином, судом в ході розгляду справи встановлено, що позивач проживає на другому поверсі житлового будинку на АДРЕСА_4 , а пожежний пост, на який посилається ПрАТ «Гнідавський цукровий завод», є окремою одноповерховою будівлею та знаходиться за іншою адресою АДРЕСА_6 .

Зазначені обставини ПрАТ «Гнідавський цукровий завод» належними та допустимими доказами не спростовані, а отже, у суду є об`єктивні підстави вважати, що займане ОСОБА_1 приміщення фактично є житловим.

Разом з тим, в ході розгляду справи встановлено, що приміщення, в якому проживає позивач у власність територіальної громади міста Луцька не передавалось, та не обліковується у власності ПАТ «Гнідавський цукровий завод». Тобто, станом на момент вирішення справи статус спірного приміщення чітко не визначений, вирішення вказаного питання до компетенції суду не належить.

В ході судового розгляду встановлено, що приміщення по АДРЕСА_4 не перебуває на балансі ПАТ «Гнідавський цукровий завод», будь-які документи на дану будівлю відсутні. Представник відповідача стверджував, що приміщення в якому проживає позивач є приміщенням пожежного поста, однак, пожежний пост, який перебуває на балансі, має адресу АДРЕСА_6 .

Крім того, за змістом наведених вище нормативно-правових актів, якими врегульовано порядок приватизації державного житлового фонду, особа, яка бажає скористатись таким правом, звертається до відповідного органу із заявою, до якої додає необхідні документи, а цей орган приймає відповідне рішення, яке у випадку незгоди з ним заявника може бути предметом оскарження в суді.

Відповідно до частини десятої статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків) у приватизації займаного ними житла, за винятком випадків, передбачених законом, а саме пунктом 2 статті 2 цього Закону, в якому вказано, що не підлягають приватизації: квартири-музеї; квартири (будинки), розташовані на території закритих військових поселень, підприємств, установ і організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам`ятників садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв-заповідників; кімнати в гуртожитках; квартири (будинки), які перебувають у аварійному стані; квартири, віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири, розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на ЧАЕС.

Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду» і Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затверджене наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396, встановлюють порядок передання квартир у приватну власність, згідно з яким наймач та члени його сім`ї повинні звернутися до органу приватизації з відповідною заявою, орган приватизації зобов`язаний у місячний термін із дня одержання заяви прийняти рішення про передання житла у власність, після чого оформити відповідне свідоцтво.

Пунктом 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян передбачено список документів, які подає особа до органів приватизації.

Таким чином, нормами вищевказаних нормативних актів передбачається, що приватизація державного житлового фонду здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються в установлений термін після одержання заяви громадянина.

Суд не може підміняти інший орган державної влади або місцевого самоврядування, перебирати на себе повноваження з вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цих органів.

Позивач не звертався до органу приватизації із заявою про приватизацію спірного житлового приміщення, відомості щодо прийняття вказаним органом рішення та відмови у приватизації у матеріалах справи відсутні. Всі звернення ОСОБА_1 зводились до отримання довідки про склад сім`ї, хоча така довідка не входить до переліку документів, які подаються до органів приватизації відповідно до Положення « Про порядок передачі квартир ( будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян», затвердженого наказом Міністерств з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 року № 396.

Зокрема, відповідно до п. 18 Положення « про порядок передачі квартир ( будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян», затвердженого наказом Міністертсв з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 року № 396 громадянин подає до органів приватизації такі документи: заява на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі; копії документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї (для осіб, які не досягли 14 років, копії свідоцтв про народження), які проживають разом з ним; копії довідок про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податку громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї, які проживають разом з ним (крім випадків, коли через свої релігійні переконання особи відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті); копії документів, виданих органами державної реєстрації актів цивільного стану або судом, що підтверджують родинні відносини між членами сім`ї (свідоцтва про народження, свідоцтва про шлюб, свідоцтва про розірвання шлюбу, рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили, тощо); довідки про реєстрацію місця проживання громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї, зареєстрованих у квартирі (будинку), жилому приміщенні в гуртожитку, кімнаті у комунальній квартирі; технічний паспорт на квартиру (кімнату, жилий блок, секцію) у житловому будинку (гуртожитку), а на одноквартирний будинок - технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок; копія ордера на жиле приміщення або ордера на жилу площу в гуртожитку; документ, що підтверджує невикористання ним та членами його сім`ї житлових чеків для приватизації державного житлового фонду; копія документа, що підтверджує право на пільгові умови приватизації відповідно до законодавства (за наявності); заява-згода тимчасово відсутніх членів сім`ї наймача на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі. Громадяни, які проживають у гуртожитку, крім документів, визначених у цьому пункті, до заяви також додають: витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про наявність у власності житла; копію договору найму жилого приміщення та/або копію договору оренди житла; форму первинної облікової документації № 028/о "Консультаційний висновок спеціаліста" з відміткою про відсутність захворювання на туберкульоз.

Таким чином, станом на дату звернення з позовом до суду - 16.03.2020 року довідка про склад сім`ї не є документом, який необхідно подати до органу місцевого самоврядування з метою приватизації помешкання. Відтак заявлена позивачем вимога про зобов`язання видати довідку про склад сім`ї не є єфективним способом захисту, оскільки не призведе до відновлення порушеного права, відмова ПАТ «Гнідавський цукровий завод» у видачі такої довідки не перешкоджає позивачу у зверненні до Луцької міської ради з заявою про приватизацію.

Ухвалюючи рішення, суд враховує, що в будинку, де проживає позивач, вже було приватизовано одну квартиру відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Так, відповідно до свідоцтва про право власності від 15 листопада 2002 року квартира АДРЕСА_3 належить ОСОБА_4 та членам його сім`ї, зазначену квартиру приватизовано відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Вказане свідоцтво видане згідно з розпорядженням Виконавчого комітету Луцької міської ради від 15 листопада 2002 року № 554-р.

Статтею 345 ЦК України закріплено право фізичної або юридичної особи набувати право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом.

У пункті 2 Положення про порядок передачі у комунальну власність державного житлового фонду, що перебував у повному господарському віданні або в оперативному управлінні підприємств, установ та організацій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06 листопада 1995 року № 891 (далі - Положення № 891), зазначено, що передачі у комунальну власність підлягають житлові будинки відомчого житлового фонду (крім гуртожитків).

Відповідно до частин першої та другої статті 4-1 Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності» передача об`єктів соціальної інфраструктури здійснюється у порядку, встановленому цим Законом, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею. Ініціатива щодо передачі об`єктів соціальної інфраструктури у комунальну власність може виходити відповідно від органів, визначених статтею 3 цього Закону, підприємств, а також господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації).

Пунктом 8 Постанови Кабінету Міністрів України від 05 вересня 1996 року № 1060 «Про поетапну передачу у комунальну власність об`єктів соціальної сфери, житлового фонду сільськогосподарських, переробних, обслуговуючих підприємств, установ, організацій агропромислового комплексу, заснованих на колективній та інших формах недержавної власності» передбачено, що передача об`єктів соціальної інфраструктури у комунальну власність здійснюється відповідно до Положення № 891, за яким передача житлового фонду, що перебував у повному господарському віданні підприємства, провадиться за його згодою та за згодою відповідної ради.

Отже, доводи відповідачів про те, що спірний будинок є нежитловим та належить на праві власності саме ПрАТ «Гнідавський цукровий завод», не підтверджені належними та допустимими доказами.

Щодо вимоги позивача про зобов`язання ПАТ «Гнідавський цукровий завод» замовити будівельно-технічну інвентаризацію житлового будинку АДРЕСА_4 , то така вимога не грунтується на вимогах чинного законодавства та не підлягає задоволенню.

Відповідно до п.26 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів некрухомого майна, затвердженої Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України 24 травня 2001 рок № 127 ( у редакції на час звернення з позовом до суду) технічну інвентаризацію об`єктів нерухомого майна здійснюють за ініціативою замовника або його довіреної особи на підставі оформленого договору із суб`єктом господарювання. Технічна інвентаризація об`єктів нерухомого майна державної власності здійснюється за заявою органу (установи, підприємства або організації - балансоутримувача), уповноваженого в установленому порядку управляти нерухомим майном державної власності, а об`єктів нерухомого майна комунальної власності - за заявою органу (установи, підприємства або організації - балансоутримувача), уповноваженого управляти комунальним майном. Строк виконання робіт, розмір та порядок оплати робіт із технічної інвентаризації визначаються у договорі за домовленістю сторін.

Відповідно до ст. 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Таким чином, технічна документація може бути виготовлена на замовлення балансоутримувача приміщення, однак шляхом укладення відповідного договору з виконавцем даних робіт.

Відповідно до Зі змісту наданого статуту відповідача-1 слідує, що Гнідавський цукровий завод в подальшому був перетворений на орендне підприємством «Гнідавський цукровий завод», на базі якого, на підставі Декрету Кабінету Міністрів України від 17 травня 1993 року №57/93 «Про особливості приватизації майна в агропромисловому комплексі» та рішення засновників товариства від 28 листопада 1996 року, в процесі приватизації, було створене Відкрите акціонерне товариство «Гнідавський цукровий завод» (наразі Приватне акціонерне товариство «Гнідавський цукровий завод»).

Процес приватизації майна колишнього орендного підприємства «Гнідавський цукровий завод» зі створенням на його базі ВАТ «Гнідавський цукровий завод» фактично розпочався на підставі наказу Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Волинській області від 20 грудня 1994 року №209, а закінчився на підставі наказу Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Волинській області від 19 липня 1999 року №307.

В ході приватизації, Регіональним відділенням Фонду Державного майна України по Волинській області був складений перелік нерухомого майна, переданого у власність ВАТ «Гнідавський цукровий завод».

Приватизація відбувалась на підставі діючого на той час Закону України «Про приватизацію державного майна», відповідно до ч. 2 ст. 3 якого, дія цього Закону не поширюється на: приватизацію об`єктів державного житлового фонду, у тому числі гуртожитків.

Судом достовірно встановлено, що будівля, в якій проживає позивач, не була передана у встановленому порядку в комунальну власність, або залишена в державній власності, як того вимагало діюче законодавство.

Таким чином, правонаступник колишнього орендного підприємства «Гнідавський цукровий завод» та Луцька міська рада в порушення Постанови Кабінету Міністрів України № 891 від 06 листопада 1995 року «Про затвердження Положення про порядок передачі в комунальну власність державного житлового фонду, що перебував у повному господарському віданні або в оперативному управлінні підприємств, установ та організацій» не здійснили дій по передачі-прийнятті житлового приміщення, в якому проживає позивач, у комунальну власність і своїми діями створюють перешкоди позивачу у реалізації їх житлових прав, гарантованих статтею 47 Конституції України.

Такими чином, суд вважає, що за таких обставин належним способом захисту порушених прав позивачів є звернення з позовною заявою про зобов`язання ПАТ «Гнідавський цукровий завод» передати житлове приміщення, в якому проживає позивач в комунальну власність державного житлового фонду, що в подальшому дозволить позивачу реалізувати своє право на приватизацію приміщення, в якому він проживає.

Також, вимога про зобов`язання Луцької міської ради визнати квартиру АДРЕСА_5 власністю територіальної громади міста Луцька та об`єктом приватизації, на який поширюється компетенція органів приватизації Луцької міської ради не є належним способом захисту.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб`єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Предмет позову - це певна матеріально - правова вимога позивача до відповідача, яка кореспондує зі способами захисту права, визначеними зокрема, ст. 16 Цивільного кодексу України. Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача.

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду. Відсутність порушеного права є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Згідно ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

У відповідності до ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ч. 1ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (див. пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16). При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. При цьому, позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19).

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (пункт 54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19, пункт 77 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц).

При цьому, як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (постанова Верховного Суду від 22 грудня 2021 року у справі № 523/8951/20 (провадження № 61-10813св21).

З врахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не відповідає ефективному способу захисту прав та інтересів у цих правовідносинах, а відтак у задоволенні позовних вимог слід відмовити, оскільки обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмовив позові.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 13, 76-81, 133, 141, 265, 280-282 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Гнідавський цукровий завод», Луцької міської ради про усунення перешкод у приватизації житла відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, в разі проголошення вступної та резолютивної частини рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Позивачем у справі є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_2

Відповідачами у справі є:

Приватне акціонерне товариство «Гнідавський цукровий завод», , місцезнаходження за адресою: Волинська область, Луцький район, с. Рованці, вул. Промислова, 3.

Луцька міська рада, , місцезнаходження за адресою: Волинська область, м. Луцьк, вул. Б. Хмельницького, 19.

Дата складання повного тексту рішення 16 грудня 2022 року.

Суддя

Луцького міськрайонного суду Т.М.Філюк