Провадження № 22-ц/812/49/22 Головуючий суду першої інстанції Темнікова А.О.
Провадження №22-ц/812/143/22 Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 січня 2022 року м. Миколаїв Справа 487/4257/20

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

при секретарі судового засідання - Андрієнко Л.Д.,

за участю позивача - ОСОБА_1 ,

представників відповідачів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 жовтня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Темнікової А.О., в залі судового засідання в м. Миколаїв, повний текст якого складено 03 листопада 2021 року, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу, скасування державної реєстрації (перереєстрації) транспортного засобу,

В С Т А Н О В И В:

23 липня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який уточнив у подальшому, до ОСОБА_5 про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу, скасування державної реєстрації (перереєстрації) транспортного засобу.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що 01 квітня 2016 року він позичив ОСОБА_5 кошти у розмірі 151 414 дол. США, про що була складена розписка, в якій останній зобов`язався повернути суму боргу до 01 квітня 2017 року та проценти за користування коштами.

Умови договору позичальником не виконувались, внаслідок чого він 21 травня 2018 року звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості за договором позики.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 17 грудня 2018 року у справі № 487/3004/18 його позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_5 на його користь суму боргу за договором позики від 01 квітня 2016 року в розмірі 5 781 564 грн.

Постановою про відкриття виконавчого провадження від 03 березня 2020 року Заводським відділом ДВС у м. Миколаєві відкрито виконавче провадження ВП № 61435419 з виконання виконавчого листа № 487/3004/18 виданого 16 січня 2020 року.

Крім того в провадженні Заводського районного суду м. Миколаєва перебуває справа № 487/6969/18 за його позовом, з яким він звернувся 19 жовтня 2018 року, до ОСОБА_5 , в якому він просив стягнути заборгованість за договором підряду від 01 січня 2010 року на будівництво котеджу в споруджуваному житловому комплексі, що складається з чотирьох котеджів, та заборгованість за договором підряду від 01 січня 2011 року на будівництво котеджу в споруджуваному житловому комплексі, що складається з чотирьох котеджів загальною сумою 9 523 554 грн 08 коп.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 квітня 2019 року у справі № 487/6969/18 задоволено заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову - накладено арешт на автомобіль марки Мitsubishi модель Pajero Wagon, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рік випуску 2011, номер кузова НОМЕР_2 , який належить на праві власності ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу № 1242/2018/990361 транспортного засобу від 19 червня 2018 року.

В рамках виконавчого провадження накладено арешт на все рухоме майно боржника ОСОБА_5 .

Згідно договору купівлі-продажу 1242/2018/990361 транспортного засобу, вартість даного автомобіля становить 399 168 грн.

За таких обставин він мав виправдані очікування стосовно виконання ОСОБА_5 зобов`язань щодо повернення йому боргу за рішенням суду, і виконання такого рішення забезпечено арештом належного відповідачу транспортного засобу.

Між тим як йому стало відомо, 27 червня 2018 року між ОСОБА_5 та його сином ОСОБА_4 укладено договір купівлі продажу 4841/2018/1002884 транспортного засобу марки Мitsubishi модель Pajero Wagon, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рік випуску 2011, номер кузова НОМЕР_2 ,

На його переконання, укладений правочин є фіктивним та таким, що порушує його законні права, оскільки дії сторін під час його укладення направлені не на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором купівлі-продажу, а на фіктивний перехід права власності на транспортний засіб, з метою приховання цього майна від наступного звернення стягнення у рахунок виконання рішення суду про стягнення з позичальника грошових коштів, що є підставою для визнання договору купівлі-продажу недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Крім того, під час укладення правочину не було належним чином перевірено усі необхідні документи, зокрема наявність заборон відчуження в реєстрі щодо предмета купівлі-продажу.

Також з метою ухилення від повернення боргу ОСОБА_5 вжиті термінові заходи до переоформлення усього власного майна на інших осіб. Так само арештований автомобіль марки Мitsubishi модель Pajero, 2004 рік випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , відповідач ОСОБА_5 намагався продати, з приводу чого Заводським районним судом м. Миколаєва 18 березня 2020 року розглянуто справу № 487/8497/19, визнано недійсним договір про відчуження транспортного засобу.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу № 4841/2018/1002884 від 27 червня 2018 року транспортного засобу марки Мitsubishi модель Pajero Wagon, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рік випуску 2011, номер кузова НОМЕР_2 , укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 та скасувати державну реєстрацію цього транспортного засобу.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 05 листопада 2020 року до участі у справі залучено у якості співвідповідача ОСОБА_4 .

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 жовтня 2021 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу № 4841/2018/1002884 від 27 червня 2018 року транспортного засобу марки Mitsubishi молеь Pajero Wagon, реєстраційний номер до перереєстрації НОМЕР_1 , реєстраційний номер після перереєстрації НОМЕР_4 , рік випуску 2011, номер кузова НОМЕР_2 , укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 .

Скасовано державну реєстрацію (перереєстрацію) транспортного засобу марки Mitsubishi модель Pajero Wagon, реєстраційний номер до перереєстрації НОМЕР_1 , реєстраційний номер після перереєстрації НОМЕР_4 , рік випуску 2011, номер кузова НОМЕР_2 , яка здійснена на ім`я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі договору № 4841/2018/1002884 від 27 червня 2018 року.

Стягнуто з ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір по 630 грн 60 коп з кожного.

Задовольняючи позовні вимоги, суд виходив із того, що при укладенні договору купівлі-продажу транспортного засобу № 4841/2018/1002884 від 27 червня 2018 року, воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином, їх дії вчинені на перехід права власності на рухоме майно з метою приховання майна від виконання в майбутньому рішення суду про стягнення грошових коштів з ОСОБА_5 , у зв`язку з чим вказаний договір є недійсним на підставі статті 234 ЦК України.

Не погодившись з судовим рішенням, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 подали апеляційні скарги, де, посилаючись на порушення судом норм матеріального права та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просили скасувати його та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 мотивував тим, що позивач безпідставно і необґрунтовано зазначав про те, що між сторонами був укладений фіктивний договір купівлі-продажу. Він є добросовісним набувачем автомобіля, який був ним придбаний у його батька, угода між ними відбулась - він передав продавцю грошові кошти, а останній передав ключі від автомобіля. 27 червня 2018 року були оформлені всі необхідні документи, транспортний засіб не перебував під арештом. Ним було отримано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу.

Договір купівлі-продажу автомобіля був укладений між відповідачами задовго до моменту набрання рішенням у справі № 487/3004/18 законної сили, до моменту відкриття провадження згідно виконавчого листа, виданого Заводським районним судом м. Миколаєва у цій справі. Таким чином, стверджувати про недобросовісність дій відповідачів, про ухилення від виконання рішення суду у позивача немає підстав.

Позивач посилається на те, що відповідачем було укладено фіктивний договір купівлі-продажу автомобіля з огляду на наявність ухвали Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 квітня 2019 року у справі № 487/6969/18, якою суд наклав арешт на автомобіль марки Mitsubishi модель Pajero Wagon, 2011 року випуску, з номерним знаком НОМЕР_1 із зазначенням власником транспортного засобу ОСОБА_5 . Але це не відповідає дійсності, оскільки на момент прийняття судом даної ухвали відповідач вже не був власником цього автомобіля, про що свідчить копія свідоцтва про реєстрацію.

Між відповідачами договір купівлі-продажу був укладений у відповідності до вимог статей 638, 655 ЦК України - сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Договір купівлі - продажу автомобіля від 27 червня 2018 року був вчинений із повним дотриманням умов визначених нормами цивільного законодавства, а саме главою 54 ЦК України і підстав, що наведені у статті 215 ЦК України для визнання правочину недійсним, або ж визнання його фіктивним на підставі статті 234 ЦК України, не вбачається.

Судом першої інстанції не встановлено наявності умислу у сторін правочину, не досліджено обставини договору на предмет фіктивності у відповідності до вимог Закону, висновки суду ґрунтуються лише на припущеннях, що є грубим порушенням також і процесуального права, зокрема вимоги статті 81 ЦПК України.

За таких обставин оскаржуване рішення не можна вважати законним.

Відповідач ОСОБА_5 свою апеляційну скаргу мотивував тим, що він не погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Судом зазначені недостовірні обставини щодо обізнаності ОСОБА_5 про наявність цивільної справи за позовом ОСОБА_1 про стягнення суми 5 781 564 грн № 487/3004/18, оскільки про наявність вказаної справи ОСОБА_5 дізнався після укладення спірного договору купівлі-продажу 27 червня 2018 року, тому відсутні підстави вважати, що укладений правочин є фраудаторним, тобто вчиненим на шкоду кредитору, оскільки на момент вчинення вказаного правочину у ОСОБА_5 не було відомостей про наявність судового спору щодо зобов`язань перед ОСОБА_1 . Більш того, рішення у справі винесено 17 грудня 2018 року, вже після укладення оспорюваного правочину, а виконавче провадження відкрито ще пізніше - 03 березня 2020 року.

Суд першої інстанції не зазначив, в чому полягала очевидність недобросовісних дій як ОСОБА_5 , так і його сина ОСОБА_4 . Останньому не було відомо про грошові зобов`язання ОСОБА_5 щодо ОСОБА_1 і протилежне не було доведено позивачем, а було лише його припущенням, однак доказування не можуть ґрунтуватись на припущеннях, в силу положень статті 81 ЦПК України.

Щодо наведення в оскаржуваному рішенні суду обставин, викладених у рішенні Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 березня 2020 року у справі № 487/8497/19 щодо визнання недійсним договору автомобіля марки Mitsubishi модель Pajero», реєстраційний номер НОМЕР_3 , рік випуску 2004, номер кузова НОМЕР_5 , то ці обставини взагалі не стосується предмету спору та не є будь-яким доказом у цій справі.

Разом з тим судом не прийняті до уваги фактичні обставини справи, а саме те, що на момент вчинення договору купівлі-продажу транспортного засобу від 27 червня 2018 року будь-які обтяження щодо вказаного рухомого майна, в тому числі ухвали про накладення арешту судом, були відсутні, а також про те, що була проведена перереєстрація права власності на автомобіль у сервісному центрі МВС. Зазначене на думку суду не спростувало наведеного вище висновку суду щодо наявності підстав для визнання договору недійсним на підставі статті 234 ЦК України. Втім, саме зазначені обставини й мають значення для встановлення відсутності підстав для задоволення позову, у відповідності до статті 234 ЦК України, тому вочевидь вбачається порушення норм матеріального права при ухваленні оскаржуваного рішення.

Отже оспорюваний договір не має ознак фіктивності: нікого не було введено в оману щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомого наміру невиконання зобов`язань договору теж не наведено, навпаки, встановлено, що сторони виконали всі зобов`язання за договором: передання ключів, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на нового власника, тощо; справжніх намірів учасників правочину ніхто не приховував. Зокрема ОСОБА_5 наголошує на тому, що його син не був обізнаний щодо грошових зобов`язань свого батька, а сам ОСОБА_5 - про наявність судової справи на момент вчинення спірного правочину.

У відзивах на апеляційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , ОСОБА_1 зазначав, що вважає апеляційні скарги необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню та просив суд залишити рішення суду першої інстанції без змін.

При цьому вказував, що апеляційні скарги ОСОБА_5 та ОСОБА_4 є ідентичними, що свідчить про узгодженість дій відповідачів, їх уніфіковану мету - порушення прав та інтересів позивача через неповернення боргу. Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 жовтня 2021 року є таким, що прийнято із правильним застосуванням норм матеріального права, дотриманням вимог процесуального законодавства щодо законності та обґрунтованості судового рішення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 01 квітня 2016 року надав у борг ОСОБА_5 кошти у розмірі 151 414 дол. США, про що була складена розписка, в якій останній зобов`язався повернути суму боргу до 01 квітня 2017 року та процентами за користування коштами.

Умови договору щодо повернення боргу позичальником в обумовлений строк не були виконані, внаслідок чого він 21 травня 2018 року звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості за договором позики.

За результатами судового розгляду цього позову Заводським районним судом м. Миколаєва 17 грудня 2018 року було ухвалено рішення, за яким стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 01 квітня 2016 року в розмірі 5 781 564 грн, що складається: з суми позики у розмірі 4 084 559 грн, 3% річних з простроченої суми у розмірі 139 658 грн, 577 039 грн інфляційного збільшення, суми винагороди за користування позикою у розмірі 980 294 грн, а також судові витрати у сумі 8 810 грн.

Згідно договору купівлі-продажу транспортного засобу № 4841/2018/1002884 від 27 червня 2018 року продавець ОСОБА_5 зобов`язався передати у власність покупцеві - своєму сину ОСОБА_4 за ціною 377 213 грн 76 коп автомобіль марки Mitsubishi модель Pajero Wagon, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рік випуску 2011, номер кузова НОМЕР_2 .

На підставі вказаного договору, згідно заяви ОСОБА_4 № НОМЕР_6 від 27 червня 2018 року ТСЦ 4841 було проведено перереєстрацію транспортного засобу на ОСОБА_4 та видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_7 на його ім`я.

Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 22 квітня 2019 року у справі № 487/6969/18 було накладено арешт на транспортний засіб марки Mitsubishi модель Pajero Wagon, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рік випуску 2011, номер кузова НОМЕР_2 .

Постановою про відкриття виконавчого провадження від 03 березня 2020 року Заводським відділом ДВС у м. Миколаєві відкрито виконавче провадження ВП № 61435419 з виконання виконавчого листа № 487/3004/18 виданого 16 січня 2020 року.

В ході виконавчого провадження було арештовано та реалізовано майно боржника ОСОБА_5 , якого виявилось недостатнім для задоволення вимог кредитора ОСОБА_1 , оскільки отримані від реалізації кошти були спрямовані на задоволення вимог іншого кредитора у зведеному виконавчому провадженні. Вказана обставина згідно частини 1 статті 82 ЦПК України визнана учасниками справи та не підлягає доказуванню.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення першої інстанції відповідає.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

За змістом частини 5 статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Договір купівлі-продажу - це угода, за якою продавець (одна сторона) зобов`язується передати майно у власність покупцеві (другій стороні), а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц зроблено висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним».

У постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 зазначено, що «однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли

У постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 зроблено висновок, що «договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника)».

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір купівлі-продажу) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Боржник (продавець) ОСОБА_6 , який відчужує майно на підставі договору купівлі-продажу на користь свого сина, будучи обізнаним про наявність боргових зобов`язань перед позикодавцем ОСОБА_1 та після пред`явлення до нього позову останнім про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно позичальника, оскільки уклав договір купівлі-продажу, який порушує майнові інтереси ОСОБА_1 і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

Погоджуючись з судом першої інстанції про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, суд апеляційної інстанції враховує, що: 1) відповідач ОСОБА_1 після спливу строку для повернення запозичених у ОСОБА_1 грошових коштів (до 17 квітня 2017 року) достовірно знав про наявність у нього боргових зобов`язань; 2) відчужив майно після пред`явлення ОСОБА_1 до нього позову про стягнення цього боргу; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) був обізнаний з іншими своїми борговими зобов`язаннями перед іншими кредиторами, на погашення боргів перед якими було відчужено інше майно боржника, а тому крім спірного майна у ОСОБА_5 відсутнє інше майно, за рахунок якого останній може відповідати за своїми зобов`язаннями перед ОСОБА_1 .

Колегія суддів дійшла висновку, що сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач ОСОБА_5 діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення на його майно як боржника.

Відповідно до правових висновків, викладених Верховним Судом у постановах від 17 липня 2019 року у справі № 299/396/17, від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.

При цьому та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.

Боржник не є абсолютно вільним у обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, у якому він ставатиме неплатоспроможним перед своїми кредиторами.

Доводи апеляційних скарг про те, що на момент вчинення оспорюваного правочину у ОСОБА_5 не було відомостей про наявність судового спору між сторонами, рішення у справі винесено 17 грудня 2018 року, вже після укладення цього правочину, а виконавче провадження відкрито ще пізніше - 03 березня 2020 року, є неприйнятними, оскільки на момент здійснення відчуження спірного майна зобов`язання за договором позики вважалося простроченим, його належне виконання не відбулося, а отже у ОСОБА_1 виникло право вимоги до ОСОБА_5 у зв`язку з його неплатоспроможністю.

Отже, зазначений правочин був укладений з метою уникнення звернення стягнення на майно, належне ОСОБА_5 , тобто всупереч інтересам позивача, що вказує на наявність умислу обох відповідачів - сторін правочину, приховати справжні наміри його укладення, а саме вивести нерухоме майно з власності ОСОБА_5 , під час існування майнового спору за його участю як боржника, з метою уникнення виконання відповідного грошового зобов`язання на підставі рішення суду.

Під час вирішення справи суд першої інстанції повно встановив обставини справи, правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права та дотримався норм процесуального права при оцінці наданих сторонами доказів.

Аргументи апеляційних скарг, з урахуванням наведених висновків Верховного Суду щодо застосування норм права, не дають підстав для висновку, що оскаржене судове рішення ухвалене без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Таким чином оскаржене рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому відповідно до положень статті 375 ЦПК України скасуванню не підлягає.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в цьому випадку оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, то розподілу судових витрат апеляційний суд не здійснює.

Керуючись статтями 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 26 січня 2022 року.