Справа №461/3156/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 листопада 2022 року м.Львів

Галицький районний суд м. Львова

у складі:головуючого судді Мисько Х.М.,
секретар судового засідання Кухар Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Львові впорядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (Військова частина НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ) до приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького Ігоря Мироновича (адреса місцезнаходження: 79013, м. Львів, вул. Грабовського, 11, офіс 104), Державного підприємства «СЕТАМ» (адреса місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Стрілецька, 4-6, ), ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_3 ), за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет позову: ОСОБА_3 (адреса: АДРЕСА_3 ; адреса для листування: АДРЕСА_4 , РНОКПП: НОМЕР_4 ), ОСОБА_4 (адреса: АДРЕСА_5 , РНОКПП: НОМЕР_5 ) про визнання недійсними електронних торгів, протоколу проведення електронного аукціону (торгів) та акту про реалізацію майна боржника,-

в с т а н о в и в :

позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького І.М., Державного підприємства «СЕТАМ», ОСОБА_2 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет позову: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання недійсними електронних торгів, протоколу проведення електронного аукціону (торгів) та акту про реалізацію майна боржника.
Свої вимоги позивач мотивує тим, що з 11 травня 2016 року він перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 . 15.04.2021 року приватний виконавець виконавчого округу Львівської області Білецький Ігор Миронович виніс постанову про відкриття виконавчого провадження №65175990 про стягнення із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 грошових коштів за договором позики у сумі 50 000 доларів США, що згідно курсу НБ України на 21.02.2021 року складає 1 410 175 гривень 00 копійок, а також третейського збору в сумі 2 500 грн. 00 коп., 908 грн. судових витрат, пов`язаних із оплатою судового збору. В подальшому, 27.01.2022 року приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Білецьким Ігорем Мироновичем винесено постанови про відкриття виконавчих проваджень, а саме: ВП №68400764 щодо примусового виконання виконавчого листа №461/3197/18, виданого 28.12.2020 Сихівським районним судом м. Львова, про стягнення солідарно із ОСОБА_1 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 забезпечувального платежу, що становить 1169470,00 грн. та 1021300,00 грн. завдатку, а всього 2190770,00 грн.; ВП №68401170 щодо примусового виконання виконавчого листа №461/3197/18, виданого 28.12.2020 Сихівським районним судом м. Львова, про стягнення із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 понесених нею судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 6540,80 грн. Боржником у виконавчих провадженнях №65175990, № 68400764 та №68401170 є ОСОБА_6 . Надалі, приватним виконавцем Білецьким І.М. було об`єднано виконавчі провадження №68401170, №68400764 та №65175990 у зведене виконавче провадження №68432240. 06.06.2022 року ДП «Сетам», за заявкою приватного виконавця Біленького І.М., проведено електронні торги з реалізації майна, а саме: легкового автомобіля марки MAZDA, модель 6, 2018 року випуску, ДНЗ НОМЕР_6 , VIN: НОМЕР_7 , результати яких оформлені протоколом № 571766 проведення електронного аукціону. Переможцем торгів став учасник № 19 - ОСОБА_2 . Як вбачається із Протоколу № 571766, ціна продажу згаданого вище автомобіля, яка становить 601000,00 грн., повинна бути сплачена переможцем до 21.06.2022. На підставі протоколу проведення третіх електронних торгів від 06.06.2022 приватним виконавцем Білецьким І.М. складено Акт про реалізацію майна боржника від 13.06.2022, відповідно до якого 10.06.2022 року на депозитний рахунок приватного виконавця від ОСОБА_2 надійшли кошти в сумі 570950,00 грн. за придбання на СЕТАМ прот. № 571766 від 06.06.2022, лот № 510809, ЄДРВП № 5175990, переможець: ОСОБА_2 . Майно придбане за сумою 601000,00 грн.
Позивач зазначає, що 11 травня 2016 року між ним та ОСОБА_4 (боржник у виконавчому провадженні №68432240) був зареєстрований шлюб, а реалізований у процесі електронних торгів легковий автомобіль був набутий ОСОБА_7 під час шлюбу, тобто він є спільною сумісною власністю подружжя. Позивач звертає увагу на те, що відчуження спільного майна повинне відбуватися за згодою співвласників, а відчуження частки - лише за її наявності, тобто після зміни правового режиму спільного майна подружжя зі спільної сумісної на спільну часткову. На переконання позивача, реалізація з публічних електронних торгів зазначеного вище автомобіля, 1/2 частка у праві власності на який належить йому, без його відома та згоди, без виділу частки боржника у виконавчому провадженні, порушили його права та законні інтереси як співвласника майна.У зв`язку з вищенаведеним, просить позов задовольнити та визнати недійсним електронний аукціон (торги), проведений 06 червня 2022 року Державним підприємством «СЕТАМ» Міністерства юстиції України з продажу легкового автомобіля марки MAZDA, модель 6, 2018 року випуску, ДНЗ НОМЕР_6 , VIN: НОМЕР_7 , реєстраційний номер лота: НОМЕР_8 ; визнати недійсним Протокол № 571766 проведення електронного аукціону (боргів) від 06 червня 2022 року, згідно із яким переможцем торгів є учасник № 19 ОСОБА_2 ; визнати недійсним Акт про реалізацію майна боржника від 13.06.2022. виданий на підставі протоколу електронного аукціону (торгів) № 571766 у виконавчому провадженні № 65175990 та затверджений приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Білецьким Ігорем Мироновичем.

Ухвалою суду від 01 липня 2022 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Позивач у судове засідання не з`явився. Від представника позивача адвоката Гельо С.Б. надійшло клопотання, у якому просить розгляд справи проводити без участі позивача та представника, заявлені вимоги підтримує та просить їх задовольнити.
Від представника відповідача - Державного підприємства «СЕТАМ» надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник звертає увагу на те, що під час розгляду спору про визнання недійсними електронних торгів судами повинно бути встановлено, чи мало місце порушення вимог Порядку реалізації арештованого майна та/або інших норм законодавства під час проведення електронних торгів і в чому таке порушення полягало, чи вплинули ці порушення на результат торгів, чи відбулося порушення прав і законних інтересів позивача, який оспорює результати торгів. Нормативно-правовим актом, який встановлює порядок та правила проведення прилюдних торгів, є Порядок реалізації арештованого майна, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016 № 2831/5. Тобто, для визнання електронних торгів недійсними, необхідно встановити порушення правил, встановлених саме Порядком реалізації арештованого майна. Однак, у позовній заяві не доведено порушення норм Порядку під час проведення оскаржуваних торгів, впливу таких порушень на результат електронних торгів та порушення законних прав Позивача у результаті проведення електронних торгів. Натомість, позивач вказує лише на ту обставину, що спірне майно є спільною сумісною власності подружжя, реалізація з публічних електронних торгів зазначеного вище автомобіля, 1/2 частка у праві власності на який належить йому, відбулась без його відома, згоди та без виділу частки боржника у виконавчому провадженні.Однак, представник відповідачаДП «СЕТАМ» зазначає, що на грошові кошти, які в даному випадку боржник ОСОБА_4 отримала на підставі договору позики, поширюється презумпція спільної сумісної власності подружжя, а на договори - презумпція спільності інтересів подружжя під час їх укладення. Тобто, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. При цьому, тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Вважає, що оскільки в матеріалах справи відсутні докази того, що кошти, отримані ОСОБА_7 за договором позики, були використані не в інтересах сім`ї, то у боржника ОСОБА_8 та її чоловіка - позивача ОСОБА_1 , як подружжя, окрім права спільної сумісної власності на отримані кошти, також виникло зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення боргу, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники.
Також звертає увагу на те, що позивачу ОСОБА_1 було відомо про існування виконавчого провадження № 65175990 та про опис і арешт автомобіля марки MAZDA, модель 6, 2018 року випуску, ДНЗ НОМЕР_6 , VIN: НОМЕР_7 ще з 20.12.2021, так як позивач був понятим під час опису та арешту спірного автомобіля.При цьому, позивач не заявляв своїх прав на 1/2 частину вказаного автомобіля, не повідомив приватного виконавця про те, що це майно є спільним майном подружжя та не вимагав виключення з-під арештувідповідної частини вказаного автомобіля, а тому у приватного виконавця були відсутні правові підстави для звернення до суду з поданням при виділення його частки із арештованого майна.
Вважає, що арешт, оцінка і реалізація майна боржника ОСОБА_4 були проведені відповідно до вимог закону. Просить у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі та проводити розгляд справи у відсутності представника ДП «СЕТАМ» (а.с.34-41).
Від представника третьої особи ОСОБА_3 адвоката Снігур Г.М. до суду надішли письмові пояснення, в яких зазначає, щопідставою для пред`явлення позову про визнання прилюдних торгів недійсними є наявність порушення норм закону при проведенні торгів одночасно із порушенням прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює. Вважає, що покликання позивача ОСОБА_1 на те, що майно, яке реалізоване на прилюдних торгах, є спільною власністю подружжя, не може бути підставою визнання прилюдних торгів недійсними, оскільки позивачем не надано доказів порушення правил проведення електронних торгів. Також звертає увагу на те, що позивач ОСОБА_1 20.12.2021 року був понятим під час опису та арешту автомобіля у виконавчому провадженні, однак не заявляв своїх прав на частину вказаного автомобіля. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог та здійснювати розгляд даної справи у відсутності ОСОБА_3 та її представника (а.с.60-61).
Інші учасники в судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності учасників справи, які не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду.
Водночас, суд врахував, що відповідно до ч. 2 ст. 223ЦПК України, суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.
При цьому, суд наголошує, що основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, а тому суд приходить до переконання про наявність законних підстав для вирішення спору по суті.
Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
При цьому, виходячи з положень ст. 16 ЦК України особа звертається до суду за захистом свого порушеного права.

Перевіривши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 11 травня 2016 року.
Як вбачається з матеріалів справи, 20.09.2018 року ОСОБА_7 був набутий легковий автомобіль марки MAZDA, модель 6, 2018 року випуску, ДНЗ НОМЕР_6 , VІN: JMZGL62M801607004, яка є його власником.
15.04.2021 року приватний виконавець виконавчого округу Львівської області Білецький Ігор Миронович виніс постанову про відкриття виконавчого провадження №65175990 про стягнення із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 грошових коштів за договором позики у сумі 50 000 доларів США, що згідно курсу НБ України на 21.02.2021 року складає 1 410 175 гривень 00 копійок, а також третейського збору в сумі 2 500 грн. 00 коп., 908 грн. судових витрат, пов`язаних із оплатою судового збору.
27.01.2022 року приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Білецьким Ігорем Мироновичем винесено постанови про відкриття виконавчих проваджень, а саме:
- ВП №68400764 щодо примусового виконання виконавчого листа №461/3197/18, виданого 28.12.2020 Сихівським районним судом м. Львова, про стягнення солідарно із ОСОБА_1 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 забезпечувального платежу, що становить 1169470,00 грн. та 1021300,00 грн. завдатку, а всього 2190770,00 грн;
- ВП №68401170 щодо примусового виконання виконавчого листа №461/3197 18, виданого 28.12.2020 Сихівським районним судом м. Львова, про стягнення із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 понесених нею судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 6540,80 грн.
Боржником у виконавчих провадженнях №65175990, ВП № 68400764 та №68401170 є ОСОБА_6 .
В подальшому, приватним виконавцем Білецьким І.М. було об`єднано виконавчі провадження №68401170, №68400764, №65175990 у зведене виконавче провадження №68432240.
06.06.2022 року ДП «Сетам», за заявкою приватного виконавця Біленького Ігоря Мироновича, проведено електронні торги з реалізації майна, а саме: легкового автомобіля марки MAZDA, модель 6, 2018 року випуску, ДНЗ НОМЕР_6 , VIN: НОМЕР_7 .
Результати електронних торгів були оформлені протоколом № 571766 проведення електронного аукціону.
Переможцем торгів став Учасник № 19 - ОСОБА_2 .
Як вбачається із Протоколу № 571766, ціна продажу вказаного вище автомобіля, яка становить 601000,00 грн., повинна бути сплачена переможцем до 21.06.2022.
На підставі протоколу проведення третіх електронних торгів від 06.06.2022, приватним виконавцем Білецьким І.М. складено Акт про реалізацію майна боржника від 13.06.2022, відповідно до якого 10.06.2022 року на депозитний рахунок приватного виконавця від ОСОБА_2 надійшли кошти в сумі 570950,00 грн. за придбання на СЕТАМ прот. № 571766 від 06.06.2022, лот № 510809, ЄДРВП № 5175990, переможець: ОСОБА_2 . Майно придбане за сумою 601000,00 грн.
Позивач зазначає, що оскільки вищевказаний реалізований у процесі електронних торгів автомобіль був набутий ОСОБА_7 під час шлюбу, то він є спільною сумісною власністю подружжя.На переконання позивача, реалізація з публічних електронних торгів зазначеного вище автомобіля, 1/2 частка у праві власності на яку належить йому, без його відома та згоди, без виділу частки боржника у виконавчому провадженні, порушили його права та законні інтереси як співвласника, а тому просить згадані електронні торги визнати недійсними.
Згідно ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Частиною 5 ст. 48 ЗУ «Про виконавче провадження» встановлено, що у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення.
Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном.
Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.
За загальним правилом власник самостійно користується, володіє та розпоряджається своїм майном.
Володіння та розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.
Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 підтверджено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.
Відповідно до статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Так, частиною 1 статті 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
З урахуванням наведеного, правовий режим спільної власності може передбачати визначення часток кожного із співвласників у праві спільної власності (спільна часткова) або відсутність такого визначення у праві спільної власності (спільна сумісна). Згідно з наведеним критерієм спільна власність поділяється на спільну часткову і спільну сумісну.
За змістом статті 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.
Відповідно до положень частини другої статі 366 ЦК України кредитор має право вимагати продажу боржником своєї частки у праві спільної часткової власності з направленням суми виторгу на погашення боргу. У разі відмови боржника від продажу своєї частки у праві спільної часткової власності або відмови інших співвласників від придбання частки боржника кредитор має право вимагати продажу цієї частки з публічних торгів або переведення на нього прав та обов`язків співвласника-боржника, з проведенням відповідного перерахунку.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 367/6231/16-ц сформульовано висновок про те, що частка у праві спільної часткової власності є самостійним об`єктом цивільних прав, яка може бути об`єктом продажу з публічних (електронних) торгів, передачі стягувачу в рахунок погашення боргу, без її виділу в натурі з об`єкта нерухомого майна; у разі виявлення державним виконавцем майна, яким боржник володіє спільно з іншими особами, і частка боржника у якому не визначена, для звернення стягнення на частку боржника державний виконавець звертається до суду з поданням про визначення частки боржника у такому майні.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.
Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Згідно із частиною другою статті 16, частиною першою статті 215 ЦК України, одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням стороною (сторонами) вимог, установлених частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема, у зв`язку з невідповідністю змісту правочину цьому Кодексу та іншим актам цивільного законодавства.
Виходячи з аналізу правової природи процедури реалізації майна на прилюдних торгах, яка полягає в продажі майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернуто стягнення, до покупця учасника прилюдних торгів, та враховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акту проведення прилюдних торгів, є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, тобто є правочином, який може визнаватися недійсним у судовому порядку.
Наведене узгоджується з нормами частини четвертої статті 656 ЦК України, за якою до договору купівлі-продажу на біржах, аукціонах (публічних торгах) застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті.
Таким чином, правова природа продажу майна з публічних торгів дає підстави для можливості визнання торгів недійсними за правилами визнання недійсними правочинів, зокрема, на підставі норм цивільного законодавства (статей 203, 215 ЦК України) про недійсність правочину як такого, що не відповідає вимогам закону, у разі невиконання вимог щодо процедури, порядку проведення торгів.
Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
З аналізу положень вищенаведених нормативно-правових актів слідує, що вони не встановлюють порядку та правил проведення прилюдних торгів, а лише закріплюють такий спосіб реалізації майна як його продаж на прилюдних торгах і відсилають до інших нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України та Міністерства юстиції України, якими повинен визначатися порядок проведення прилюдних торгів із реалізації арештованого майна.
Таким нормативним актом, який встановлює порядок та правила проведення прилюдних торгів, є Порядок реалізації арештованого майна, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016 № 2831/5.
Тобто, для визнання електронних торгів недійсними необхідно встановити порушення правил, встановлених саме Порядком реалізації арештованого майна.

У постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі № 3-242гс16 викладено правовий висновок, що при вирішенні спору про визнання електронних торгів недійсними судам необхідно встановити, чи мало місце порушення вимог законодавства при проведенні електронних торгів; чи вплинули ці порушення на результати електронних торгів; чи мало місце порушення прав і законнихінтересів позивачів, які оспорюють результати електронних торгів.
Верховним Судом у постанові від 13 березня 2018 року у справі № 911/494/17 зазначено, що вирішуючи спір про визнання електронних торгів недійсними, необхідно встановити чи мало місце порушення вимог порядку та інших норм законодавства під час проведення електронних торгів; чи вплинули ці порушення на результати електронних торгів; чи мало місце порушення прав і законних інтересів позивачів, які оспорюють результати електронних торгів.
Верховним судом у постанові від 14.03.2018 у справі № 910/1454/17 зазначено, що під час розгляду спору про визнання недійсними електронних торгів судами повинно бути встановлено, чи мало місце порушення вимог Порядку реалізації арештованого майна та/або інших норм законодавства під час проведення електронних торгів і в чому таке порушення полягало; чи вплинули ці порушення на результат торгів; чи відбулося порушення прав і законних інтересів позивача, який оспорює результати торгів.
Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року у справі № 6-1884цс15, від 25 листопада 2015 року у справі № 6-1749цс15, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-2988цс15, від 29 червня 2016 року у справах № 6-370цс16 та № 6-547цс16, 6 квітня 2016 року по справі № 3-242гс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 668/5633/14-ц.
Тобто для визнання судом електронних торгів недійсними необхідним єнаявність підстав для визнання прилюдних торгів недійсними (порушення правил проведення електронних торгів); встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.
Дотримання нормативно встановлених правил призначення та проведення прилюдних торгів є обов`язковою умовою правомірності правочину.
Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Отже, враховуючи викладене, позивач повинен довести належним та допустимими доказами, що відбулося порушення вимог Порядку при проведенні електронних торгів; ці порушення вплинули на результати торгів; законні інтереси позивача порушенні.
Разом з цим, як вбачається з матеріалів справи, сукупність цих обставин позивачем під час розгляду справи не доведено.
Так, основним мотивом для визнання результатів оспорюваних електронних торгів недійсними, на який посилається позивач, є те, що реалізований у процесі електронних торгів автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, згоди на відчуження майна він не давав і за результатами примусової реалізації майна порушено його право власності на частку у такому майні.
Однак, суду не надано належних і допустимих доказів порушення норм Порядку та інших норм законодавства під час проведення оскаржуваних торгів, впливу таких порушень на результат електронних торгів та порушення законних прав Позивача у результаті проведення електронних торгів.
При цьому, позивачем не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.
Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) зробила правовий висновок про презумпцію спільності інтересів подружжя та зазначила, що відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Частина перша статті 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини першої станіті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Словник української мови визначає слово «союз» як тісну єдність, тісний зв`язок між ким-, чим-небудь [Словник української мови: в 11 томах. - Том 9, 1978. - Стор. 478].
Отже, інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому, на переконання Великої Палати Верховного Суду, законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.
Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна па певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.
Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).
За таких обставин, за нормами сімейного законодавства, умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.
Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.
Разом із цим Велика Палата Верховного Суду зауважує, що одним із завдань суду, а Верховного Суду, зокрема, є тлумачення чинного законодавства, усунення недоліків законодавчої техніки та нормативних прогалин.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Тлумачачи закон під час його застосування до конкретних правовідносин, суд повинен керуватися як завданням судочинства, так і загальними засадами цивільного законодавства, серед яких, зокрема, визначені справедливість, добросовісність та розумність.
Відповідно до частини другої статті 73 СК України, стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім 'ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. За спільними зобов`язаннями подружжя останнє відповідає усім своїм майном.
Аналогічний висновок міститься в постановах Верховного Суду від 18 серпня 2022 року у справі № 295/7160/18 (провадження № 61-62св22), від 30 березня 2022 року у справі № 539/1463/20 (провадження № 61-8850св21).
Таким чином, правовий режим спільної сумісної власності подружжя передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.
На підставі наведеного можна дійти до висновку, що на грошові кошти, які були отриманні ОСОБА_4 на підставі договору позики, поширюється презумпція спільної сумісної власності подружжя, а на договори - презумпція спільності інтересів подружжя під час їх укладення. При цьому, тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.
До такої ж позиції дійшов Верховний Суд у постанові від 02.11.2021 року у справі № 640/245 42/18 (провадження № 61-13239св20), зазначивши, що інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім 'ї.
Як вбачається з матеріалів справи, у ній відсутні докази того, що кошти, отримані ОСОБА_7 , були використані не в інтересах сім`ї, а тому в ОСОБА_8 та ОСОБА_1 , як подружжя, окрім права спільної сумісної власності на отримані кошти, також виникло зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення боргу, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники.
ОСОБА_4 є єдиним титульним власником спірного автомобіля.
Таким чином, для реалізації майна солідарних боржників, у виконавця була відсутня потреба для визначення частки кожного із боржників у майні, яке належить їм на праві спільної сумісної власності, та яке передається на торги.
До того ж, як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 був понятим під час опису та арешту спірного автомобіля, що підтверджується копією постанови про опис та арешт майна (коштів) боржника від 20.12.2021 ВП 65175990, з підписом позивача, яка була додана до заявки приватного виконавця на реалізацію.
Таким чином, ОСОБА_1 було відомо про існування виконавчого провадження № 65175990 та про опис та арешт автомобіля марки MAZDA, модель 6, 2018 року випуску, ДНЗ НОМЕР_6 , VIN: НОМЕР_7 ще з 20.12.2021.
При цьому, позивач не заявляв своїх прав на частку вказаного автомобіля, не повідомив приватного виконавця про те, що це майно є спільним майном подружжя, та не вимагав виключення з-під арешту відповідної частини вказаного автомобіля, а тому у приватного виконавця були відсутні правові підстави для звернення до суду з поданням при виділення його частки із арештованого майначи проведення інших дій.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 05.02.2020 у справі № 520/2367/17, зазначивши, що боржник та його дружина, будучи обізнаними про проведення виконавцем вказаних дій, оскаржуючи їх, в період з серпня 2015 року (дати вилучення автомобіля у боржника) до грудня 2016 року (проведення електронних торгів), не вчинили жодних заходів щодо повідомлення державного виконавця про належність вказаного автомобіля до спільного майна подружжя та/чи порушення їх прав вказаними діями виконавця.За таких обставин, враховуючи здійснення державним виконавцем в установленому законом порядку заходів щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, у виконавця були відсутні правові підстави для звернення до суду з поданням при виділення частки майна боржника.В межах виконання судового рішення про стягнення особи суми заборгованості, державний виконавець, виявивши належний боржнику автомобіль, за відсутності відомостей щодо належності цього майна до спільної сумісної власності, здійснив усі необхідні дії щодо його арешту, вилучення та реалізації, передбачені Інструкцією з організації примусового виконання рішень та Законом України «Про виконавче провадження», а позивач, знаючи про проведення виконавчих дій, не оскаржувала ці дії.
З урахуванням наведеного, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними.
Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Обставиною, на яку покликається позивач, є лише те, що реалізований у процесі електронних торгів автомобіль був набутий ОСОБА_7 під час шлюбу і він є спільною сумісною власністю подружжя, при цьому позивачем не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.
Однак, як було встановлено судом, позивач під час судового розгляду справи не посилається на будь-які порушення організатором торгів норм Порядку реалізації арештованого майна.
Суд вважає, щооцінка і реалізація майна боржника були проведені відповідно до вимог закону.Під час розгляду справи не встановлено та позивачем не доведено наявність порушень вимог законодавства при проведенні електронних торгів, які б вплинули на їх результати, а також, що при проведенні цих торгів порушено права і законні інтереси позивача.
Позивач, оскаржуючи процедуру реалізації спірного автомобіля шляхом його продажу з електронних торгів, відповідно до вимог статті 81 ЦПК України,не надав доказів порушення вимог закону під час проведення цих торгів, а отже не довів, що вказана процедура як правочин підлягає визнанню недійсною на підставі статей 203, 215 ЦК України.
З огляду на встановлені судом обставини та досліджені докази, наявні в матеріалах справи, суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог, у зв`язку з чим позов не підлягає до задоволення.
Щодо судового збору, то, відповідно до ст.141 ЦПК України, такі витрати слід віднести за рахунок держави.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.2, 4,11, 81, 82, 158, 263-265 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

у задоволені позову ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького Ігоря Мироновича, Державного підприємства «СЕТАМ», ОСОБА_2 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет позову ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсними електронних торгів, протоколу проведення електронного аукціону (торгів) та акту про реалізацію майна боржника - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Х.М.Мисько