Номер провадження: 22-ц/813/1538/22
Справа № 520/8866/17
Головуючий у першій інстанції Луняченко В. О.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.06.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
суддів: Громіка Р.Д., Дришлюка А.І.,

при секретарі: Кузьмук А.В.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Жучкової Світлани Ігорівни в інтересах ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 квітня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_3 , про виділ 21/40 частки житлового будинку, виділ земельної ділянки в натурі як об`єктів права спільної часткової власності та визнання права власності та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділ 21/40 частки житлового будинку, виділ земельної ділянки в натурі як об`єктів права спільної часткової власності та визнання права власності, -
в с т а н о в и в:

31.07.2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_3 , про виділ 21/40 частки житлового будинку, виділ земельної ділянки в натурі як об`єктів права спільної часткової власності та визнання права власності, у якому просив суд виділити в натурі ОСОБА_2 , за висновком будівельно-технічної експертизи за №44/18 від 12.11.18р., з 21/40 частини житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , відокремлену 21/80 частину житлового будинку, яка складається в літері «А»: 1-3 кухня, площею 11,8 Кв. м., 1-10 коридор, площею 6,8 кв. м., всього 18,6 кв.м. загальною інвентарною вартістю 65516,64 грн.; припинити право спільної часткової власності ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на житловий будинок, з відповідними господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .; виділити, за висновком земельно-технічної експертизи за №44/18 від 12.11.18р„ ОСОБА_2 в користування частину земельної ділянка площею 798,5 кв.м., що складатиме 23/50 частин із земельної ділянки загальною площею 1723 кв.м., у тому числі ділянка І пл. 733,5 кв.м., з приляганням до фасадної, правої та задньої зовнішніх меж земельної ділянки що включає у тому числі площу зайняту під гаражем літ. «М», та ділянка II - 65,0 кв.м., з приляганням до фасадної зовнішньої межі земельної ділянки, що включає у тому числі площу зайняту під частиною житлового будинку літ. «А» прим. «3-1; 3-2; 3-3; 3-4; 1-3; 1-10» та вбиральнею літ. «З». Також позивач просить суд зобов`язати ОСОБА_1 : закласти дверний отвір між приміщеннями 1 -6 - коридор та 1 -10 - коридор; організувати дверний отвір в приміщенні «1б-1 - житлова» до приміщення 1-2 житлова, відповідно. до графічного додатку № 2 судової будівельно-технічної експертизи № 44/18 від 12.11.2018р; встановити огорожу між земельною ділянкою ОСОБА_1 і земельною ділянкою ОСОБА_2 , що виділяються у користування сторін по даній справі, відповідно до графічного додатку № 7 судової будівельно-технічної експертизи № 44/18 від 12.11.2018р. з точки «З» через точку «4» довжиною 44,85м. до точки «5» довжиною 7,00м; огородити частину приміщення 1-10 для обладнання санвузла відповідно до графічного додатку №2 судової будівельно-технічної експертизи №44/18 від 12.11.2018р.; встановити огорожу між земельною ділянкою ОСОБА_2 II і земельною ділянкою ОСОБА_1 , що виділяються у користування сторін по даній справі, відповідно до графічного додатку №7 судової будівельно-технічної експертизи №44/18 від 12.11.2018р., яка обмежена з точки «13» поворот праворуч точки «14» по прямій довжиною 1,0 м., поворот ліворуч з точки «14» по фасадній межі довжиною 7,0 м до перетину в з фасадною межею в точці «15». Крім того позивач просить суд стягнути за рахунок ОСОБА_1 , пропорційно до розміру його частки майна яка збільшена при поділі спадкоємної 21/40 частини в домоволодінні АДРЕСА_1 пропорційно до тієї частини майна яка зменшена, на користь ОСОБА_2 , грошову компенсацію в вигляді різниці у інвентарній вартості 4 465, 18 грн..

Окрім цього позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на виконання топографо-геодезичних робіт у розмірі 2 000 грн.; за визначення оціночної (ринкової) вартості 21/80 частини домоволодіння у розмірі 440 грн., за проведення судової комплексної будівельно-технічної і земельно-технічної експертизи у розмірі 6 021,05 грн., а всього 8 461 (вісім тисяч чотириста шістдесят одна гривня) 05 коп. (т. 1, а.с. 4).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що після смерті ОСОБА_4 вони успадкували майно у вигляді 21/40 частини домоволодіння АДРЕСА_1 ., вони рідни брати, кожному з яких на праві власності належить частина домоволодіння АДРЕСА_1 . Загальний розмір будинку, відповідно до дослідження експерта та згідно даних технічного паспорту від 17.05.2018 року складає 213,5 кв.м, а без урахування самочинно збудованих ванни, сходів і підсобного приміщення становить 175,5 кв.м. До смерті співвласника ОСОБА_4 домоволодіння було у спільної часткової власності ОСОБА_4 який належало 21/40 частина будинку, ОСОБА_3 якої належить 8/40 частин, ОСОБА_1 , якому належало 6/40 частин та ОСОБА_2 якому належало 5/40 частин.

Між співвласниками було визначено порядок користування будинком з зазначенням якими саме приміщеннями вони користуються та відсутні письмові угоди щодо визначення порядку користування земельною ділянкою, яка знаходиться у спільному користуванні.

Спадкове було розподілено між спадкоємцями рішенням суду від 07.03.2017 року по справі №520/1637/15ц із зазначенням право власності за кожним спадкоємцем у рівних частках по 21/80 частці.

Не погоджуючись із позовними вимогами ОСОБА_2 , 23.11.202017 року відповідач ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою про виділ в натурі 21/40 частки житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 із виплатою компенсації відповідачу по зустрічному позову за 1/2 частку спадщини та визначення порядку користування земельною ділянкою розміром 0,0749,9 га, яка знаходилась у користуванні спадкодавеці, у якою просив суд розділити в натурі 21/40 частку житлового будинку, що розташований адресою АДРЕСА_1 , що є спадщиною між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , виділивши ОСОБА_1 на праві приватної власності відокремлену 21/80 частку житлового будинку, яка складається в літері «А»: «1-2» житлова пл. 10,9 кв.м.; 1-5 санвузол, площею 3,0 кв.м; «1-6» коридор, площею 3,6 кв.м, всього 17.5 кв.м, за умови попереднього внесення ОСОБА_2 грошової компенсації за зменшення розміру 21/80 частки власності на 1,1 кв.м, в розмірі 20 452, 50 грн., що є дійсною вартістю 1,1 кв.м житлового будинку, згідно висновку судового експерта №186/2017 від 10.11.2017 р.; припинити право спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на 21/80 частку житлового будинку, яка складається в літері «А»: «1-2» - житлова пл.10,9 кв.м; 1-5 - санвузол площею 3,0 кв.м; «1-6» - коридор, площею 3,6 кв.м, всього 17.5 кв.м, за умови попереднього внесення ОСОБА_2 грошової компенсації, в розмірі 20 452, 50 грн., що розташований за адресою АДРЕСА_1 .; виділити в натурі ОСОБА_1 , в користування земельну ділянку в розмірі 0,03215 га (321,5 кв. м), що відповідає 21/80 частки (площі), належної позивачу за зустрічним позовом відповідно до рішення Київського районного суду м. Одеси від 07.03.2017 року по цивільній справі №520/1637/15-ц, встановивши порядок землекористування із ОСОБА_2 за межами, визначеними висновком судової земельно-технічної експертизи № 010/2019, складеної 04.02.2019 р,: від точки 10, по прямій лінії на відстані 3,20м (до точки 3); з подальшим поворотом вліво по прямій лінії на відстані 7,30м (до точки 4); далі в тому ж напрямку по прямій лінії на відстані 3,0м (до точки 5; з подальшим поворотом вліво по прямій лінії на відстані 5,26м (до точки 6); з подальшим поворотом вправо по прямій лінії на відстані 27,76м (до точки 7); з подальшим поворотом вправо по прямій лінії на відстані 9,98м (до точки 8); з подальшим поворотом вліво по прямій лінії на відстані 14,66м (до точки 16); з подальшим поворотом вліво по прямій лінії на відстані 6,35м (до точки 15); далі в тому ж напрямку по прямій лінії на відстані 6,69м (до точки 14); з подальшим поворотом вліво по прямій лінії на відстані 44,82м (до точки 13); з подальшим поворотом вліво по прямій лінії на відстані 5,22м (до точки 12); з подальшим поворотом вправо по прямій лінії на відстані 1,0м (до точки 11); > - далі в тому ж напрямку по прямій лінії на відстані 7,30м до первісної точки відліку (до точки 10). Графічне відображення, малюнок №1, зазначено червоним кольором) (т. 2, а.с. 56).

До зустрічного позову додано в якості доказів висновок №186/2017 від 10.11.2017 року будівельно-технічного та оціночно-будівельного експертного дослідження виконаного судовим експертом Скибінської Т.М. на замовлення ОСОБА_1 (т. 2, а.с. 60).

Третя особа ОСОБА_3 заперечувала проти задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та підтримувала зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 .

У підготовчому засіданні 24.04.2018 року судом була прийнята зустрічна позовна заява із наданням часу позивачу по зустрічному позову внести до депозитного рахунку судової адміністрації вартості компенсації (т. 2 а.с 73).

31.05.2018 року від ОСОБА_2 надано до суду уточнення до позовної заяви в частині визначення приміщень яки потребують виділенню в натурі сторонам та пропозиції визначення порядку користування земельної ділянки фактичною площею 0,1723 га., яка надавалась для будівництва та обслуговування будинку з урахуванням знаходження частини даної ділянки у розмірі 210 кв.м у користуванні ОСОБА_2 на підставі рішення суду від 28.03.1979 року ( т. 2 а.с. 98).

Також 31.05.2018 року від ОСОБА_2 подано письмовий відзив на зустрічний позов (т. 2 а.с. 100).

Від ОСОБА_1 подано письмова відповідь на відзив ( т. 2, а.с. 164), яка прийнята судом 06.07.2018 року у судовому засіданні.

У підготовчому засіданні 06.07.2018 року судом було прийнято відзив на уточнення до позовної заяви (т. 2, а.с. 175), задоволено клопотання про розстрочку внесення компенсації та зобов`язано позивача по зустрічному позову до наступного засідання надати докази про внесення на депозитний рахунок судової адміністрації половину суми визначеної як компенсація а також запропоновано пройти курс медіації у незалежного медіатора (т. 2, а.с. 180).

06.09.2018 року ОСОБА_2 до суду надано письмове заперечення на відповідь на відзив ( т. 2, а.с. 184).

07.09.2018 року від ОСОБА_1 подана заява про зміну позовних вимог, відповідно до якої у зв`язку із неможливістю, по матеріальним підставам, внесення компенсаційних сум на депозит, позивач по зустрічному позову просить суд розподілити між ним та відповідачем по зустрічному позову ОСОБА_2 спадщину у вигляді 21/40 частин житлового будинку в АДРЕСА_1 в натурі, виділивши позивачу по зустрічному позову в натурі 21/80 частку спадщини, а також , розподілити між позивачем по зустрічному позову та відповідачем по зустрічному позову спадщину на право землекористування, після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , на земельну ділянку в розмірі 845,375 кв.м, виділивши ОСОБА_1 в натурі 422,687 кв.м та визнати за ним право на землекористування земельною ділянкою в розмірі 422,687 кв.м в порядку спадкування (т. 2, а.с. 192).

У підготовчому засіданні 11.09.2018 року судом прийнято зміна зустрічної позовної заяви та у зв`язку із зверненням сторін до медіатора надано додатковий час на мірне врегулювання спору ( т. 2, а.с. 199).

10.12.2018 року ОСОБА_2 до суду надано висновок №44/18 судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи виконаної 12.11.2018 року судовим експертом Сікорською О.А. згідно договору (т.3 а/с 2) за виконання якою заявником було сплачено 6021,05 грн. (т. 2, а.с. 208).

23.01.2019 року від ОСОБА_2 (т. 3, а.с. 64), у зв`язку із наявними висновками експертизи, подана письмова заява про зміну позовних вимог, згідно якої позивач просив суд виділити в натурі ОСОБА_2 , за висновком будівельно-технічної експертизи за №44/18 від 12.11.18 р., з 21/40 частини житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , відокремлену 21/80 частину житлового будинку, яка складається в літері «А»: 1-3 - кухня, площею 11,8 кв. м, 1-10 коридор, площею 6,8 кв. м, всього 18,6 кв.м загальною інвентарною вартістю 65516,64 грн.; припинити право Спільної часткової власності ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на житловий будинок, з відповідними господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .; виділити, за висновком земельно-технічної експертизи за №44/18 від 12.11.18 р ОСОБА_2 в користування частину земельної ділянка площею 798,5 кв.м, що складатиме 23/50 частин з земельної ділянки загальною площею 1 723 кв.м, у тому числі ділянка І пл. 733,5 кв.м, з приляганням до фасадної, правої та задньої зовнішніх меж земельної ділянки що включає у тому числі площу зайняту під гаражем літ. «М», та ділянка II - 65,0 кв.м, з приляганням до фасадної зовнішньої межі земельної ділянки, що включає у тому числі площу зайняту під частиною житлового будинку літ. «А» прим. «3-1; 3-2; 3-3; 3-4; 1-3; 1-10» та вбиральнею літ. «З». Також позивач просить суд зобов`язати ОСОБА_1 : закласти дверний отвір між приміщеннями 1 -6 - коридор та 1 -10 - коридор; організувати дверний отвір в приміщенні «1б-1 - житлова» до приміщення 1-2 житлова, відповідно. до графічного додатку №2 судової будівельно-технічної експертизи №44/18 від 12.11.2018р; встановити огорожу між земельною ділянкою ОСОБА_1 і земельною ділянкою ОСОБА_2 , що виділяються у користування сторін по даній справі, відповідно до графічного додатку № 7 судової будівельно-технічної експертизи №44/18 від 12.11.2018р. з точки «З» через точку «4» довжиною 44,85м. до точки «5» довжиною 7,00м; огородити частину приміщення 1-10 для обладнання санвузла відповідно до графічного додатку № 2 судової будівельно-технічної експертизи №44/18 від 12.11.2018р.; встановити огорожу між земельною ділянкою ОСОБА_2 II і земельною ділянкою ОСОБА_1 , що виділяються у користування сторін по даній справі, відповідно до графічного додатку № 7 судової будівельно-технічної експертизи №44/18 від 12.11.2018р., яка обмежена з точки «13» поворот праворуч точки «14» по прямій довжиною 1,0м., поворот ліворуч з точки «14» по фасадній межі довжиною 7,0 м до перетину в з фасадною межею в точці «15». Крім того позивач просить суд стягнути за рахунок ОСОБА_1 , пропорційно до розміру його частки майна яка збільшена при поділі спадкоємної 21/40 частини в домоволодінні АДРЕСА_1 пропорційно до тієї частини майна яка зменшена, на користь ОСОБА_2 , грошову компенсацію в вигляді різниці у інвентарній вартості 4 465, 18 грн. Окрім цього, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на виконання топографо-геодезичних робіт у розмірі 2 000 грн.; за визначення оціночної (ринкової) вартості 21/80 частини домоволодіння у розмірі 440 грн., за проведення судової комплексної будівельно-технічної і земельно-технічної експертизи у розмірі 6 021,05 грн., а всього 8 461 (вісім тисяч чотириста шістдесят одна гривня) 05 коп.

Уточнена позовна заява прийнята судом у підготовчому засіданні 30 січня 2019 року (т. 3, а.с. 79).

07.02.2019 року від ОСОБА_1 надано письмовий відзив на уточнений позов (т. 3, а.с. 83), а також уточнений зустрічний позов, відповідно до якого позивач по зустрічному позову просить суд просить суд розділити в натурі 21/40 частку житлового будинку, що розташований адресою АДРЕСА_1 , що є спадщиною між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , виділивши ОСОБА_1 на праві приватної власності відокремлену 21/80 частку житлового будинку, яка складається в літері «А»: «1-2» - житлова пл. 10,9 кв.м.;1-5 - санвузол, площею 3,0 кв.м; «1-6» - коридор, площею 3,6 кв.м, всього 17.5 кв.м, за умови попереднього внесення ОСОБА_2 грошової компенсації за зменшення розміру 21/80 частки власності на 1,1 кв.м, в розмірі 20 452, 50 грн., що є дійсною вартістю 1,1 кв.м житлового будинку, згідно висновку судового експерта №186/2017 від 10.11.2017р.; припинити право спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на 21/80 частку житлового будинку, яка складається в літері «А»: «1-2» - житлова пл.10,9 кв.м;1-5 - санвузол площею 3,0 кв.м; «1-6» - коридор, площею 3,6 кв.м, всього 17.5 кв.м, за умови попереднього внесення ОСОБА_2 грошової компенсації, в розмірі 20 452, 50 грн., що розташований за адресою АДРЕСА_1 .; виділити в натурі мені, ОСОБА_1 , в користування земельну ділянку в розмірі 0,03215 га (321,5 кв. м), що відповідає 21/80 частки (площі), належної мені відповідно до рішення Київського районного суду м. Одеси від 07.03.2017 року по цивільній справі №520/1637/15-ц, встановивши наступний порядок землекористування із ОСОБА_2 за межами, визначеними висновком судової земельно-технічної експертизи №010/2019, складеної 04.02.2019 р,: від точки 10, по прямій лінії на відстані 3,20м (до точки 3); з подальшим поворотом вліво по прямій лінії на відстані 7,30м (до точки 4); далі в тому ж напрямку по прямій лінії на відстані 3,0м (до точки 5; з подальшим поворотом вліво по прямій лінії на відстані 5,26м (до точки 6); з подальшим поворотом вправо по прямій лінії на відстані 27,76м (до точки 7); з подальшим поворотом вправо по прямій лінії на відстані 9,98м (до точки 8); з подальшим поворотом вліво по прямій лінії на відстані 14,66 м (до точки 16); з подальшим поворотом вліво по прямій лінії на відстані 6,35 м (до точки 15); далі в тому ж напрямку по прямій лінії на відстані 6,69 м (до точки 14); з подальшим поворотом вліво по прямій лінії на відстані 44,82 м (до точки 13); з подальшим поворотом вліво по прямій лінії на відстані 5,22 м (до точки 12); з подальшим поворотом вправо по прямій лінії на відстані 1,0 м (до точки 11); > - далі в тому ж напрямку по прямій лінії на відстані 7,30 м до первісної точки відліку (до точки 10 ). Графічне відображення, малюнок №1, зазначено червоним кольором).

До заяви про уточнення зустрічного позову ОСОБА_1 надав висновок №010/2019 судової земельно-технічної експертизи від 04.02.2019 року виконаної судовим експертом Скибінською Т.М. відповідно до договору із ОСОБА_2 від 16.01.2019 року (т. 3, а.с. 91).

19.02.2019 року від третьої особи ОСОБА_3 надійшла письмове пояснення, відповідно до якого вона заперечує проти позовних вимог ОСОБА_2 та підтримує позов ОСОБА_1 (т. 3, а.с. 109).

27.02.2019 року від ОСОБА_2 надійшов відзив проти уточненого зустрічного позову (т. 3, а.с. 112), відповідь на відзив на уточнену позовну заяву від 22.01.2019 року (т. 3, а.с. 121) та відзив на заяву третій особи (т. 3, а.с. 128).

У підготовчому засіданні 06.03.2019 рок, яке було проведено за участю всіх учасників справи, судом було відмовлено у клопотанні сторони ОСОБА_2 про об`єднання даної цивільної справи із цивільною справою №520/21041/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третій особі Київської районної адміністрації про виділ в натурі житлового будинку та виділ земельної ділянки в окреме користування, задоволено клопотання про виклик у судове засідання експерта Скибінської Т.М. а крім того закрите підготовче засідання та справа призначена до судового розгляду (т. 3, а.с. 145).

Ухвалою суду від 29.05.2019 року було відмовлено у задоволені клопотання ОСОБА_2 про зупинення розгляду даної цивільної справи до розгляду цивільної справи №520/21041/18 (т. 3, а.с. 166).

Від експерта Скибінської Т.М. 10.04.2019 року надані письмові відповіді на письмові запитання поставлені ОСОБА_2 (т. 3, а.с. 191), а у судовому засіданні 07.11.2019 року експерт особисто надала пояснення (т. 3, а.с. 211).

На письмові запитання ОСОБА_2 21.01.2020 року письмові відповіді надав ОСОБА_5 який проводив топографо-геодезичне знімання земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 (т. 3, а.с. 216).

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 14 квітня 2020 року відмолено у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) про виділ в натурі з 21/40 частини житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , відокремлену 21/80 частину житлового будинку успадковану після смерті ОСОБА_4 ; припинення права спільної часткової власності ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) на житловий будинок, з відповідними господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; виділення в користування частину земельної ділянка площею 798,5 кв.м, що складатиме 23/50 частин з земельної ділянки загальною площею 1 723 кв.м. та зобов`язання ОСОБА_1 здійснити певні дії пов`язані із поділом спільної часткової власності і стягнення судових витрат;

Відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) про розподіл в натурі 21/40 частки житлового будинку, що розташований адресою АДРЕСА_1 , що є спадщиною між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; припинення права спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на 21/80 частку житлового будинку; виділення в натурі в користування земельної ділянки в розмірі 0,03215 га (321,5 кв. м), що відповідає 21/80 частки (площі) з встановленням порядку землекористування.

В апеляційній скарзі адвокат Жучкова Світлана Ігорівна в інтересах відповідача/позивача ОСОБА_1 просить змінити частково рішення суду першої інстанції й ухвалити нове судове рішення в частині розподілу в натурі спадщини між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в наступному порядку:

виділити в натурі ОСОБА_1 відокремлену частину спадщини, що складається із наступних приміщень: 1-2 - житлова кімната, площею 10,9 кв.м., 1-5 - санвузел, площею 3 кв.м.; 1-6 коридор, площею 3,6 кв.м., всього 17,5 кв.м. Змінити розмір 21/80 частки спадщини ОСОБА_1 ;, встановивши її в розмірі 20,36/80 житлового будинку АДРЕСА_1 . Визнати за ОСОБА_6 право власності на 20,36/80 частин житлового АДРЕСА_1 , набуте в порядку спадкування;

стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за зменшення частки спадщини в розмірі 11 138 грн.;

виділити в натурі ОСОБА_2 відокремлену частину спадщини, що складається із наступних приміщень: 1-3 кухні, площею 11,8 кв.м.; 1-10 - коридору, площею 6,8 кв.м., всього 18,6 кв.м. Змінити розмір 21/80 частки спадщини ОСОБА_2 , встановивши її в розмірі 21/64/80 частин будинку АДРЕСА_1 . Визнати право власності за ОСОБА_2 21,64/80 частину будинку АДРЕСА_1 , в порядку спадкування; припинити право спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_7 на 21/80 частину будинку АДРЕСА_1 , що є спадщиною;

в інший частині рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 квітня 2020 року залишити без змін., посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 12 жовтня 2021 року задоволено заяву ОСОБА_1 про зупинення провадження у справі №520/8868/17 до апеляційного розгляду справи №520/2104/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи без самостійних вимог: Київська районна адміністрація Одеської міської ради і Одеська міська рада про припинення права спільної часткової власності, виділ частини домоволодіння у самостійний об`єкт нерухомості, виділ земельної ділянки, зобов`язання співвласника вчинити певні дії, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , треті особи без самостійних вимог Київська районна адміністрація Одеської міської ради, Одеська міська рада про припинення права спільної часткової власності, виділ частини домоволодіння в самостійний об`єкт нерухомості, визнання права власності, виділ земельної ділянки, встановлення земельного сервітуту, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особи без самостійних вимог Київська районна адміністрація Одеської міської ради, Одеська міська рада про виділ частки домоволодіння в самостійний об`єкт нерухомості, виділ земельної ділянки, встановлення земельного сервітуту.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 21 квітня 2022 року відновлено апеляційне провадження за апеляційною скаргою адвоката Жучкової Світлани Ігорівни в інтересах ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 квітня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_3 , про виділ 21/40 частки житлового будинку, виділ земельної ділянки в натурі як об`єктів права спільної часткової власності та визнання права власності та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділ 21/40 частки житлового будинку, виділ земельної ділянки в натурі як об`єктів права спільної часткової власності та визнання права власності у зв`язку з апеляційним розгляду справи №520/2104/18 20 січня 2022 року.

На підставі ст. 29 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», на виконання рішень зборів суддів Одеського апеляційного суду від 02.03.2022р. та 16.03.2022р., у зв`язку із введенням на території України воєнного стану відповідно до Указу Президента України №64/2022 від 24.02.2022р., керуючись статтею 26 ЗУ «Про правовий режим воєнного стану», враховуючи рішення Ради суддів України №9 від 24.02.2022р. та рекомендації Ради суддів України від 02.03.2022р. щодо роботи судів в умовах воєнного стану, з метою вжиття невідкладних заходів для забезпечення безперебійного функціонування Одеського апеляційного суду, головою суду видано Розпорядження №1 від 02 березня 2022 року, до якого внесені зміни розпорядженням №2 від 16 березня 2022 року, відповідно до п.п. 3-4 якого:

Зважаючи на те, що велика кількість учасників судових процесів не завжди мають змогу подати заяву про відкладення розгляду справи через задіяння до функціонування критичної інфраструктури, вступ до лав Збройних сил України, підрозділів територіальної оборони, добровольчих воєнних формувань та інших форм протидії збройної агресії проти України, або не можуть прибути в суд у зв`язку з небезпекою для життя, розгляд цивільних справ продовжити без участі учасників провадження в приміщенні Одеського апеляційного суду.

Справи розглядаються без участі учасників провадження за наявності повідомлення про дату, час та місце розгляду справи та за відсутності заяви (заяв) про відкладення розгляду справи.

Сторони по справі сповіщалися про розгляд справи належним чином та завчасно, про що свідчать рекомендовані поштові повідомлення про отримання ними судових повісток, із заявами про відкладення розгляду справи не звертались.

01 червня 2022 року від адвоката Жучкової С.І. в інтересах ОСОБА_2 надійшло клопотання про розгляд справи без їх участі.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлене 13 червня 2022 року.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі, у відзиві позивача/відповідача ОСОБА_2 на апеляційну скаргу, та у відзиві адвоката Гайдай Яніни Федорівни і інтересах позивача/відповідача ОСОБА_2 на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга адвоката Жучкової Світлани Ігорівни в інтересах відповідача/позивача ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм процесуального та матеріального права.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

За загальними правилами статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

За положеннями статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України усі громадяни є рівними у своїх правах, усім забезпечуються рівні умови здійснення своїх, у тому числі майнових прав, а відтак правовий режим спільної часткової власності визначається з урахуванням інтересів усіх співвласників.

За змістом статей 316, 317, 321 ЦК України право власності це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але в межах, передбачених законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (стаття 355 ЦК України).

Відповідно до статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно з частиною третьою статті 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до частин першої та другої статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

За змістом статей 364, 367 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними.

Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна, крім земельних ділянок, визначений Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженою наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року № 55 (далі Інструкція).

Так, згідно з пунктами 1.2, 2.1, 2.4 Інструкції поділ об`єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об`єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об`єкту поштової адреси.

Пунктом 2.3 розділу 2 Інструкції передбачено, що не підлягають поділу об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону

Розділ 3 цієї Інструкції визначає порядок проведення робіт з розрахунку часток об`єктів нерухомого майна.

Розрахунок часток у спільній власності на об`єкти нерухомого майна виконується за заявами всіх співвласників об`єктів нерухомого майна. У разі невідповідності розмірів часток, указаних у правовстановлюючих документах, реальним часткам за згодою всіх співвласників здійснюється розрахунок відповідних часток нерухомого майна з метою отримання відповідних правовстановлюючих документів.

Право кожного співвласника в спільній частковій власності визначається часткою, яка виражається в простих правильних дробах, при цьому вказані в правовстановлюючих документах розміри часток співвласників на об`єкт нерухомого майна в сумі повинні становити одиницю.

При розрахунку частки кожного співвласника в будинку необхідно визначити всю внутрішню площу будинку, а також площу, яка належить кожному співвласнику окремо (пункти 3.1, 3.2, 3.4 Інструкції).

Пунктом 3.3 Інструкції встановлено, що за відсутності згоди всіх співвласників щодо зміни часток питання вирішується в судовому порядку.

Аналогічне положення закріплено в частині третій статті 88 ЗК України.

Частиною першою цієї статті передбачено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди у судовому порядку.

Оскільки володіння та порядок користування земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, в тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається насамперед їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, то при застосуванні статті 88 ЗК України при вирішенні спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або жилий будинок, слід брати до уваги цю угоду. Це правило стосується тих випадків, коли житловий будинок поділено в натурі.

Суд першої інстанції встановив, що 25 липня 54 року було постановлено рішення виконкому Одеської міської ради депутатів трудящих за №503 «Про відвід вільних земельних ділянок громадянам міста Одеси під житлове будівництво», в тому числі ОСОБА_8 земельну ділянку площею 1 597 кв. м в районі АДРЕСА_3 (т. 1, а.с. 18).

Відповідно до рішення виконкому Одеської міської ради депутатів трудящих за №661 від 17.07.54 року «Про затвердження рішення виконкому Одеської міської ради депутатів трудящих «Про відвід вільних земельних ділянок офіцерам Радянської Армії у відставці» громадянам міста Одеси під житлове будівництво» в тому числі ОСОБА_8 земельну ділянку площею 1 597 кв. м. по АДРЕСА_3 (т. 1, а.с. 19).

Житловим управлінням виконавчого комітету Одеської міської ради депутатів трудящих, 05.08.54р. на ім`я ОСОБА_8 , було укладено договір про відведення забудовнику ділянки комунальної землі площею 1 597 кв. м. під індивідуальне будівництво житлового будинку по АДРЕСА_3 за планом масиву, та безстрокове користування земельної ділянки (т. 1, а.с. 20).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 19.03.55р., ОСОБА_9 , який є батьком сторін, купив, а ОСОБА_8 продав незакінчену будівництвом будівлю, що знаходиться в АДРЕСА_4 , яка розташована на земельній ділянці площею 1 597 кв.м. Договір посвідчено нотаріусом другої міської Державної нот. контори реєстр. №3244 (т. 1, а.с. 27).

Відповідно до витягу з рішення виконкому Київської райради депутатів трудящих м. Одеси за №174 від 15.03.68 року «Про затвердження актів прийому до експлуатації закінчених будівництвом житлових будинків» - затвердити акт комісії про прийняття будинку до експлуатації, побудованого ОСОБА_9 на земельній ділянці площею 1 679 кв. м. по АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 29).

Відповідно до акту районної приймальної комісії Виконкому Приморської районної ради депутатів працівників від 01.12.1972 року було прийнято побудований на земельної ділянці № НОМЕР_4 , площею 1 679 кв.м., по АДРЕСА_1 у період 1955-1967 роках одноповерховий будинок, корисною площею 91,70 кв.м., яка складається з чотирьох кімнат житловою площею 55,10 кв.м, кухні 11,20 кв.м, веранди коридору 6,40 кв.м, ванною 6.10, коридору 6.10, коридору 6.80, мансарди 13.10 літнього типу (т. 1, а.с. 30).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_9 помер, та згідно свідоцтва про право на спадщину від 01.06.1973 року єдиним спадкоємцем після померлого ОСОБА_9 стала його дружина ОСОБА_10 .

Згідно рішення народного суду Київського району м. Одеси від 14.04.75р. за ОСОБА_2 визнано право власності на 5/40 ідеальної частини домоволодіння під АДРЕСА_1 , та виділено для проживання молодої сім`ї реальну долю у вигляді житлової кімнати площею 12,1 кв. м. (т. 1, а.с. 36)

Рішеннями виконкому Київської райради народних депутатів №527 від 16 07.1978 року та №1014 від 17.11.78р., узаконено прибудована ОСОБА_2 до своєї кімнати кухня а за домоволодінням АДРЕСА_1 закріплена земельна ділянка площею 600 кв.м. а надлишок площі 1 079 кв.м. залишена у тимчасове користування всіх співвласників житлового будинку (т. 1, а.с. 176,177) .

Відповідно до рішення народного суду Київського району м. Одеси від 28.03.79р. визначено порядок користування земельною ділянкою, розташованої біля будинку АДРЕСА_1 , в користування ОСОБА_2 виділено земельну ділянку пл. 210 кв. м, ОСОБА_4 земельну ділянку площею 1 469 кв. м (т. 1, а.с. 43).

10.04.1981 року ОСОБА_4 уклала договір купівлі-продажу, відповідно до якого вона продала, а ОСОБА_11 купила 1/5 частин житлового будинку АДРЕСА_1 . В користування покупця перейшли приміщення з літ. «А» : 1-7 житлова кімната, 1-8 ванна, 1-9 коридор, та у мансарді: 2-1 житлова кімната, 2-2 л. клітка, всього житловою площею 26,7 кв.м, а також: 1-5 мощіння №1 (т.1, а.с. 45).

14.07.1981 року укладено договір дарування, відповідно до якого ОСОБА_4 подарувала, а ОСОБА_1 прийняв у дар 3/20 частин житлового будинку АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 46).

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 07.03.2017 року по справі №520/1637/15ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання дій такими, що спрямовані на незаконне збільшення частки у спадщини, позбавлення права спадкування, визнання права на спадкування за законом, усунення перешкод у користуванні власністю, та за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_12 про визнання права власності на 2/3 частини спадщини (т. 1, а.с. 70), яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області 13.07.2017 року (т. 1, а.с .76) встановлено наступні обставини:

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є синами ОСОБА_13 , про що свідчать копія свідоцтва про народження серія НОМЕР_5 від 13.04.1951року та копія свідоцтва про народження серія НОМЕР_6 від 27.12.1958року.

22 вересня 1973року ОСОБА_10 уклала шлюб з ОСОБА_14 , після укладення шлюбу ОСОБА_10 змінила прізвище на ОСОБА_15 , що підтверджується копією запису акта про укладення шлюбу №1198 від 22 вересня 1973року.

Згідно свідоцтва про право власності на домоволодіння в порядку спадкування за законом, виданого Третьою Одеською державною нотаріальною конторою №1-2915 від 01.06.1973 року і свідоцтва про право власності на частину майна подружжя, виданого Третьою Одеською державною нотаріальною конторою №1-2917 від 01.06.1973 року ОСОБА_4 належить 21/40 частина домоволодіння АДРЕСА_1 .

05 червня 2004 року ОСОБА_4 склала заповіт, за умовами якого все своє майно заповідала ОСОБА_16 . Заповіт посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Мельник О.М. вдома у ОСОБА_4 , як зазначено у заповіті «у зв`язку з похилим віком та хворобою заповідача».

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого 07 червня 2004 року Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси, запис №5427, причина смерті коронарний атеросклероз.

26 жовтня 2004 року ОСОБА_2 подав до Третьої Одеської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті матері, як спадкоємець першої черги.

У зв`язку з наявністю заповіту, складеного 05 червня 2004 року ОСОБА_4 на користь ОСОБА_16 , ОСОБА_2 не отримав свідоцтво про право на спадщину.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 11 грудня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 05 березня 2014 року, було визнано недійсним заповіт, складений ОСОБА_4 05 червня 2004 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Мельник О.М. (номер в реєстрі нотаріальних дій 1096).

При розгляді справи про визнання заповіту недійсним судами було встановлено, що ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , страждала органічним розладом особистості та зниженням когнітивних функцій, які ускладнилися тяжким соматичним захворюванням (гіпоксія мозку, виражена гіпотонія, хронічна серцево-судина недостатність), внаслідок чого, вона не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними, що підтверджується актом №486 комплексної посмертної психолого-психіатричної експертизи від 11 вересня 2013 року.

Зі змісту спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , вбачається, що спадкоємцями першої черги спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , є її сини ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_17 , які звернулися до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини, після смерті матері.

ОСОБА_1 подав заяву про прийняття спадщини після смерті матері ІНФОРМАЦІЯ_4 , тобто після визнання заповіту недійсним.

ОСОБА_17 також звернувся з заявою про прийняття спадщини (заява від 21.12.2013 року).

28 січня 2014 року, за вих. №316/02-14, Державний нотаріус третьої одеської державної нотаріальної контори, Пінігіна Т.М. направила ОСОБА_17 лист із роз`ясненнями, щодо пропуску ним строку на подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 та необхідності звернення до суду за вирішенням питання про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини.

Жодних відомостей про те, чи звертався ОСОБА_17 до суду з відповідною заявою про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини у суду немає.

ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_17 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого 17 червня 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, актовий запис №6288.

Постановою державного нотаріуса Третьої Одеської державної нотаріальної контори від 01 грудня 2014 року ОСОБА_17 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частину будинку АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_18 , оскільки не надано оригіналів правовстановлюючих документів на частину будинку, а також те, що з наданої КП «БТІ» ОМР інформації щодо часток домоволодіння не можливо визначити, чи складає одиницю зазначений будинок.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 24.11.2014року за ОСОБА_2 було визнано право власності на 21/40 частину житлового будинку з надвірними спорудами по Трудовому провулку АДРЕСА_1 , яка складається з жилої кімнати та підсобних приміщень, загальною площею 36,1 кв.м, в тому числі житловою площею 10,9 кв.м, в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_4 .

Рішенням апеляційного суду Оденської області від 21.05.2015 року заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 24 листопада 2014 року скасовано, постановлено нове рішення. В позові ОСОБА_2 до Одеської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування відмовлено.

При винесенні рішення суд, виходячи з відомостей матеріалів спадкової справи №1473/2004, встановив, що спадщину після смерті ОСОБА_4 прийняли ОСОБА_2 та ОСОБА_1 як спадкоємці першої черги спадкування за законом.

При цьому посиланням ОСОБА_1 на те, що ОСОБА_17 також є спадкоємцем майна ОСОБА_4 за законом, оскільки звернувся до нотаріуса з відповідною заявою про прийняття спадщини судом надана критична оцінка.

Враховуючи вищенаведені обставини, яки були встановлені судом, рішенням від 07.03.2017 року, яке набрало законної сили, визнано за ОСОБА_2 право власності на 21/80 частину домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , як таке, що набуто в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 та визнано за ОСОБА_6 право власності на 21/80 частину домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , як таке, що набуто в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 . В іншої частині позовних вимог обох сторін було відмовлено, у тому числі у зв`язку із недоведеністю належними доказами (висновками експертиз) технічну можливість виділу частки спільної власності в натурі.

У відповідності до вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно довідки-характеристики виконаної в КП «ОМБТІ та РОН» на 14.01.2005 року по АДРЕСА_1 зареєстроване право власності: за ОСОБА_10 21/40 частин; за ОСОБА_11 1/5 частина ( відповідає 8/40 частин); за ОСОБА_1 - 3/20 частин (відповідає 6/40); за ОСОБА_2 1/8 частин ( відповідає 5/40) (т. 1, а.с. 55).

За змістом довідки КП « Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради №447015.93.14 від 02.10.2014 року (т. 1, а.с. 66) згідно технічної інвентаризації від 02.10.2014 року (технічний паспорт т. 1, а.с. 62), та матеріалів архівної справи житловий будинок з надвірними спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 складається з житлового будинку літ «А» загальною площею 152,6 кв.м, житловою площею 68,7 кв.м, сараю «БВ», вбиральні «ГЗ», душу «Д», вимощення І, Х, шахти IV, цистерни VІІІ, огорожі №1-11. Самочинно збудовані: частина мансарди «А», прибудова «а1» збільшена, гараж «М», самочинно переобладнано приміщення 3-2 з кухні в житлову користувач ОСОБА_2 , прибудови «а3,а4», сарай «ЕК» користувач ОСОБА_1 .

Відповідно до довідки виданої КП «БТІ» ОМР від 17.12.2015 року за №466638.72.15 станом на 19.02.2004 року до складу 21/40 частини житлового будинку входили приміщення у житловому будинку літ «А» 1-2 житлова, площею 10,9 кв.м; 1-3 кухня, площею 11,8 кв.м.; 1-5 ванна, площею 3,0 кв.м; 1-6 коридор, площею 3,6 кв.м; коридор, площею 6,8 кв.м (т. 1, а.с. 69).

Щодо варіантів розподілу домоволодіння.

Згідно висновку №44/18 судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи від 12.11.2018 року, яке виконано експертом Сікорською О.А. за договором з ОСОБА_2 (т. 3, а.с. 2): ідеально співвласникам з долями 21/80 частини належать кожному з загальної площі по 18,05 кв.м вартістю 63 579,32 грн., та по 6 402,5 грн. з вартості надвірних будівель: сараю літ «В», цистерни VІІІ та шахти IV. Інвентарна вартість 175,5 кв.м житлового будинку визначена у 618 182 грн., з урахуванням надвірних споруд 677 216 грн., а розмір часток розраховувався з розподілу вартості часток кожного до загальної вартості приміщень житлового будинку, будівель та споруд.

Запропоновано розділ спадкового майна наступним шляхом:

Враховуючи особливості планування житлового будинку та того факту, що частина домоволодіння, яка належить ОСОБА_1 , прилягає до лівої частини спадкоємної частини домоволодіння (приміщень 1-2,1-5 та 1-6) та може використовуватись сумісно з належними йому приміщеннями після виконання певних внутрішніх перепланувань (організування дверного отвору до приміщення 1-2 з приміщення 1б-1), то технічно можливо провести поділ шляхом виділу ОСОБА_1 приміщення 1,2 житлова кімната площею 10,9 кв.м; 1-5 санвузол, площею 3,0 кв.м; 1-6 коридор, площею 3,6 кв.м, а всього 17,5 кв.м, вартістю 61 642 грн., а також , враховуючи що спірні надвірні будівлі знаходяться у користуванні ОСОБА_1 , залишити їх у власності ОСОБА_1 . Загальна вартість спадкової частини, яка пропонується виділити ОСОБА_1 складає 74 447 грн..

Співвласнику ОСОБА_2 пропонується виділити приміщення: 1-3 кухня, площею 11,8 кв.м; 1-10 коридор, площею 6,8 кв.м, всього 18,6 кв.м вартістю 65 516,64 грн., а з надвірних спадкоємних приміщень виділити вбиральню літ «З».

Сума грошової компенсації по запропонованому варіанту поділу спадкоємної 21/40 частини, яку має отримати ОСОБА_2 від ОСОБА_1 визначена експертом у розмірі 4 465,18 грн..

Із запропонованого поділу у власності ОСОБА_1 залишається 38/100 частин домоволодіння загальною площею 59.4 кв.м ( 41,9 кв.м., яки зараз знаходяться у власності та розподілених 17,5 кв.м, спадщини), загальною вартістю 257 625,0 грн..

У власності ОСОБА_2 пропонується залишити 27/100 частин домоволодіння, загальною площею 49,6 кв.м ( 31.0 кв.м. які зараз знаходяться у власності та розподілених 18,6 кв.м спадщини), загальною вартістю 234 240,00 грн..

У власності третій особи ОСОБА_3 залишається 35/100 частин домоволодіння (належні їй 66,5 кв.м) вартістю 234 240,00 грн..

Під час проведення експертного дослідження експертом визначена загальна площа будинку 231,5 кв.м, в тому числі житлова 81,7 кв.м., але враховуючи, що ванна 3-4 пл.4,1 кв.м; сходи 4-1 площею 4.3 кв.м та підсобне приміщення 4-2 площею 29,6 кв.м є самочинно збудованими, яки не можуть включатись до загальної площі, то загальна площа будинку за висновком складає 175,5 кв.м, житлова 81,7 кв.м,

Згідно висновку №186/2017 будівельно-технічного та оціночно-будівельного експертного дослідження від 10.11.2017 року, яке виконане експертом ОСОБА_19 за договором із ОСОБА_6 (т. 2, а.с. 60) визначено про технічну неможливість розподілу успадкованої 21/40 частини домоволодіння між співвласниками у відповідності до їх ідеальних часток у 21/80 частини, а вартість спадкового майна загальною площею 36,1 кв.м визначена у розмірі 731 025 грн..

Щодо визначення порядку користування земельною ділянкою.

Згідно експертного висновку №44/18 судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи від 12.11.2018 року, яке виконано експертом Сікорською О.А. за договором з ОСОБА_2 ( т. 3, а.с. 2) експертом визначено порядок користування враховуючи запропонований варіант поділу житлового будинку, відповідно до часток кожного:

1. Співвласнику ОСОБА_1 пропонується виділити в користування частину земельної ділянки площею 841, 5 кв.м що складє 48/100 частин земельної ділянки загальною площею 1723 кв.м з приляганням до фасадної, лівої та задньої зовнішніх меж земельної ділянки, що включає у тому числі площу зайняту під частиною житлового будинку, кою користується даний співвласник сараями літ «Б,В» , шахтою та цистерною. Вхід на ділянку пропонується залишити існуючий і здійснювати через існуючу хвіртку в воротах, яка влаштована в огородженні по фасадній межі провулку Трудовий;

2. Співвласнику ОСОБА_2 пропонується виділити в користування частину земельної ділянки площею 798,5 кв.м, що складатиме 46/100 частини з земельної ділянки загальною площею 1723 кв.м у тому числі ділянка І площею 733,5 кв.м з приляганням до фасадної, правої та задньої зовнішніх меж земельної ділянки та ділянка іі 65, 0 кв.м з приляганням до фасадної зовнішньої межі земельної ділянки, що включають у тому числі площу зайняту під частиною житлового будинку літ «А» приміщень, яки використовуються співвласником та гаражем «літ «М» та вбиральною літ «З». Вход на ділянки І та ІІ залишаються існуючи і здійснюються через існуючу хвіртку в воротах та хвіртку, які влаштовані в огородженні по фасадній межі по

АДРЕСА_1 . Співвласнику ОСОБА_20 пропонується залишити земельну ділянку, якою вона зараз користується, площею 83,0 кв.м що складає 6/100 частин із земельної ділянки загальною площею 1 723 кв.м.

Згідно висновку №010/2019 судової земельно-технічної експертизи від 04.02.2019 року, який виконано експертом Скибінською Т.М. за договором із ОСОБА_6 (т. 3, а.с. 91), предметом дослідження якої була земельна ділянка площею 0,0643 га., порядок користування якою експерт запропонувала виходячи з ідеальних часток по 21/80 частці кожному: співвласнику ОСОБА_1 виділити у користування 321,5 кв.м, що відповідає площі, належної до ідеальної частки шляхом запропонування межами, визначеними у висновку а співвласнику ОСОБА_2 запропоновано у користування виділити земельну ділянку, межі якої визначені у висновку, площею 321,5 кв.м., що відповідає площі, належної відповідно до ідеальної частки.

Відмовляючи у задоволені первісного та зустрічного позовів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що поділ майна яке знаходить у спільної часткової власності відповідно до вимог законодавства можливо лише при двох умовах: технічної можливості такого розподілу, а при неможливості виплати компенсації за згодою особи яка таку компенсацію отримає.

В даному випадку поділ спільного часткового майна у вигляді 21/40 частки успадкованого майна із зберіганням ідеальних рівних часток є неможливе, що зазначено як у висновку №186/2017 будівельно-технічного та оціночно-будівельного експертного дослідження від 10.11.2017 року, яке виконане експертом ОСОБА_19 так і у висновку №44/18 судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи від 12.11.2018 року, яке виконано експертом Сікорською О.А., в якому зазначено про єдиний можливий варіант виділу з відступленням від часток та грошовою компенсацією ОСОБА_1 .

Таким чином судом застосовується положення ст. 364 ЦК, згідно положень частини другою якої обов`язковою можливістю грошової компенсаціє є згода того співвласника який її має отримати.

В даному випадку ОСОБА_6 не надано згоду на отримання компенсації яка запропонована ОСОБА_2 . Судом також приймається до уваги, що запропонована компенсація не була внесена на депозитний рахунок суду або судової адміністрації а тому взагалі не може бути предметом розгляду.

Вимоги самого ОСОБА_1 щодо зобов`язання ОСОБА_2 на сплату йому іншого розміру компенсації не може бути розглянута судом як належний спосіб захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, так як небажання сплати компенсації як підстава для виділу спів власності в натурі не є порушенням або оспорюванням права, та не може бути визнано судом обов`язком для одного з співвласників.

Враховуючи, що належних та допустимих доказів про іншу технічну можливість поділу спільного мана сторонами суду не надано, суд приходить до висновку, що у задоволенні вимог як ОСОБА_2 так і вимог ОСОБА_1 щодо поділу спільної часткової власності успадкованого, у вигляді 21/40 частини домоволодіння, у натурі слід відмовити.

Також не підлягають задоволенню і похідні від вищезазначених вимог позовні вимоги про припинення права спільної часткової власності.

В даному випадку, на думку суду, належним способом розгляду спірного питання про розподіл між співвласниками успадкованого майна є визначення між ними порядку користування даним майном, із можливістю у подальшому розподілу всього домоволодіння між співвласниками враховуючи здійснення перерахунку часток, яки виникнуть після встановлення порядку користування.

Що стосується вимог про визначення між співвласниками будинку порядку користування земельною ділянкою, суд вважає таким вимоги передчасними, та зазначає, що визначення порядку користування земельною ділянкою, відповідно до розміру часток всіх співвласників домоволодіння, можливо з одночасним залученням в якості сторін справи всіх співвласників та визначення чіткого загального розміру часток всіх власників домоволодіння. Крім того, предметом розгляду даного питання повинно бути загальна земельна ділянка у урахуванням визначеного порядку користування його частинами.

Відсутність належних доказів і в даному випадку не надає суду можливість визначитись із тим, яка саме частка загальної земельної ділянки була у користуванні спадкодавця, так як відповідно до вимог ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять права, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини. У даному випадку а ні зареєстрованого права власності на частку земельної ділянки а ні письмового договору про порядок користування між співвласниками, які були зроблені під час життя ОСОБА_4 не надано.

Зазначені обставини, на думку суду, є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про визначення порядку користування земельної ділянкою як ОСОБА_2 так і ОСОБА_1 .

Посилання адвоката Жучкової Світлани Ігорівни в інтересах відповідач/позивача ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, оскільки суд безпідставно не врахував, що у судовому засіданні належним чином доведено підстави його зустрічного позову, не приймаються до уваги за таких підстав.

Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 2836, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94р., Серія A, N 303-A, параграф 29).

Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011р.) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року).

Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011р.) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

У рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Основною складовою права на суд є право доступу до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 розділу І Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення про дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 розділу І Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами й поставленою метою (див. рішення від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини»).

В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «… якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 2425, п. 57)».

Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Проте, ні позивачем ОСОБА_2 , ні позивачем ОСОБА_6 належним чином не доведена обґрунтованість відповідно первісних та зустрічних вимог щодо поділу будинку та земельної ділянки, на якій розташований будинок, ту виділу у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, у відповідності до положень статей 264, 367 ЦК України.

Так, розглядаючи аналогічну справу Верховний Суд у постанові від 29 травня 2019 року у справі №1519/21962/14 (провадження №61-34847св18) виходив з того, що «випадки, коли співвласник майна бажає позбутися належної йому частки в спільному майні шляхом отримання від інших співвласників компенсації вартості належної йому частки та визнання за останніми права власності на все майно, регулюються статтею 364 ЦК України.

Відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

При цьому згода інших співвласників на виплату співвласнику, який бажає отримати компенсацію вартості його частки, не є обов`язковою, проте судам під час вирішення справ зазначеної категорії необхідно з`ясувати, чи реалізація цього права не порушить прав інших осіб, які мають (не мають) змоги сплатити співвласнику грошову компенсацію вартості його частки».

Усуваючи розбіжності у неоднаковому застосуванні судом касаційної інстанції однієї й тієї самої норми матеріального права, а саме статті 364 ЦК України у постанові від 19 лютого 2014 року у справі №6-4ц14 за позовом про стягнення грошової компенсації вартості частки квартири, що знаходиться у спільній частковій власності Верховний Суд України дійшов наступного правового висновку: «Відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

При вирішенні справ про стягнення грошової компенсації вартості частки квартири, що знаходиться у спільній частковій власності, крім вказаної спеціальної норми суду слід врахувати і загальні засади цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України) щодо справедливості, добросовісності та розумності з врахуванням прав та інтересів усіх співвласників. При цьому суду слід ретельно вивчити обставини справи з метою з`ясувати, чи не зловживає позивач, який бажає виділу частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні та чи реалізація цього права не порушить прав інших осіб, які не мають змоги сплатити співвласнику грошову компенсацію вартості його частки.

Обмежуючи право позивача на грошову компенсацію вартості частки квартири, якою фактично володіють та користуються лише відповідачі, і виходячи при цьому з інтересів останніх (їх скрутного матеріального становища), суду слід перевірити можливості сплати відповідачами такої компенсації і враховувати, що правовий режим спільної часткової власності має враховувати інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших».

Рішенням Київського районного суду від 24.11.2020 року по справі 520/21041/18, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 20 січня 2022 року, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи без самостійних вимог: Київська районна адміністрація Одеської міської ради і Одеська міська рада про припинення права спільної часткової власності, виділ частини домоволодіння у самостійний об`єкт нерухомості, виділ земельної ділянки, зобов`язання співвласника вчинити певні дії задоволено частково.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , треті особи без самостійних вимог Київська районна адміністрація Одеської міської ради, Одеська міська рада про припинення права спільної часткової власності, виділ частини домоволодіння в самостійний об`єкт нерухомості, визнання права власності, виділ земельної ділянки, встановлення земельного сервітуту задоволено частково.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особи без самостійних вимог Київська районна адміністрація Одеської міської ради, Одеська міська рада про виділ частки домоволодіння в самостійний об`єкт нерухомості, виділ земельної ділянки, встановлення земельного сервітуту задоволено частково.

Суд виділив з домоволодіння АДРЕСА_1 у самостійні об`єкти нерухомості: 33/80 частин, що належать на праві власності ОСОБА_1 ; 31/80 частину, що належать на праві власності ОСОБА_2 ; 16/80 частин, що належать на праві власності ОСОБА_3 ;

припинив право спільної часткової власності ОСОБА_1 (РНКОПП НОМЕР_3 ), ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) і ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_7 ) на домоволодіння АДРЕСА_1 ;

визнав за ОСОБА_6 (РНКОПП НОМЕР_3 ) право власності на самостійний об`єкт нерухомості житловий будинок літ. «А» з господарськими спорудами по Трудовому провулку АДРЕСА_1 , загальною площею 52,8 кв.м. в тому числі житловою площею 19 кв.м., у складі приміщень: 1-1 житлова кімната площею 12,1 кв.м.; 1б-2 житлова кімната площею 6,9 кв.м.; 1б-3 коридор площею 9,3 кв.м; 1-4 кухня площею 8,2 кв.м.; 1б-5 санвузол площею 4,9 кв.м.; 1б-6 тамбур площею 0,5 кв.м., 1-2 житлова площею 10,9 кв.м., 1-5 санвузол, 1-6 коридор, з надвірних споруд літ «Б» - сарай з погрібом;

визнати за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на самостійний об`єкт нерухомості житловий будинок літ. «А» з господарськими спорудами по АДРЕСА_1 , загальною площею 32,8 кв.м., у тому числі житловою 25,1 кв.м., у складі приміщень: 3-1 - житлова, площею 12,1 кв.м.; 3-2 - житлова, площею 13,0 кв.м.; 3-3 - кухня, площею 5,9 кв.м., 1-10 - коридор площею 6,8 кв.м; 1-3 кухня площею 11,8 кв.м; з надвірних споруд літ. «З» - вбиральня;

визнав за ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_7 ) право власності на самостійний об`єкт нерухомості житловий будинок літ. «А» по Трудовому провулку АДРЕСА_1 , загальною площею 66,5 кв.м., у тому числі житловою 26,7 кв.м., у складі приміщень: 1а-7 - житлова, площею 13,6 кв.м.; 2-1 - житлова, площею 13,1 кв.м.,1а-5 - коридор, площею 7,5 кв.м.; 1а-6 - кухня, площею 14,9 кв.м.; 1а-8 - санвузол, площею 3,2 кв.м.; 1а-9 - коридор, площею 9,2 кв.м.; 2-2 - сходи, площею 5,0 кв.м;

визначив наступний порядок користування земельною ділянкою площею 0,1723 га по Трудовому провулку АДРЕСА_1 між ОСОБА_6 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 ;

в користування ОСОБА_1 (РНКОПП НОМЕР_3 ) виділити ділянку загальною площею 0,0771 га (з урахуванням площі під забудовою частини приміщень у будинку та під господарськими спорудами), визначену у висновку експерта №064/2020 точками «8-9-10-11-12-37-38-39-40-41-46-47-48-49-50-31-32-33-34-35-36-17-8»;

в користування ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) виділити земельну ділянку загальною площею 0,0668 га (з урахуванням площі під забудовою частини приміщень у будинку та під господарськими спорудами), яка складається з двох частин і у висновку експерта №064/2020 визначена точками: 1-частина ділянки «1-2-3-4-5-6-7-8-9-10-11-12-13-14-15-16-1» і має площу 0,0602 га , 2-га частина ділянки «17-18-19-20-21-22-23-24-28-29-30-31-32-33-34-35-36-17» і має площу 0,0066 га;

в користування ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_7 ) виділити ділянку загальною площею 0,0344га (з урахуванням площі під забудовою частини приміщень у будинку), яка складається з двох частин і у висновку експерта №064/2020 визначена точками: 1 частина ділянки «4-5-6-7-8-17-18-19-20-21-22-23-24-25-26-27-4» і має площу 0,0109 га, 2-га частина ділянки « 38-39-40-41-42-43-44-45-38» і має площу 0,0235 га.

з метою організації проходу ОСОБА_3 до її земельної ділянки площею 0,0235 га встановив земельний сервітут, яким надано ОСОБА_3 право безплатного безстрокового проходу через частину земельної ділянки, що надана у користування ОСОБА_1 ;

встановив межі земельного сервітуту на частину ділянки ОСОБА_1 , що визначений точками у експертному висновку №064/2020 «31-32-33-34-35-54-39-40-53-52-51-50-31» і має площу 0,0038 га;

в іншій частині позов ОСОБА_1 , зустрічний позов ОСОБА_2 і зустрічний позов ОСОБА_3 залишено без задоволення.

Отже, спір між співвласниками житлового будинку АДРЕСА_1 щодо поділу будинку та земельної ділянки, на якій розташований будинок, ту виділу у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, вирішений судом й у відповідності до вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені вказаним рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді даної справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, правові висновки Верховного Суду України та Верховного Суду, застосовуючи Європейську конвенцію з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи вказані обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, та наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що, відмовляючи у задоволенні первісного та зустрічного позові суд першої інстанції правильно виходив, що правовий режим спільної часткової власності має враховувати інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших. Сторонами у справі запропоновано суду єдиний можливий варіант виділу у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності можливий з відступленням від часток та грошовою компенсацією ОСОБА_1 . Згідно положень частини другої ст. 364 ЦК України обов`язковою можливістю грошової компенсаціє є згода того співвласника який її має отримати. В даному випадку ОСОБА_6 не надано згоду на отримання компенсації, яка запропонована ОСОБА_2 , запропонована компенсація також не була внесена на депозитний рахунок суду або судової адміністрації, а тому взагалі не може бути предметом розгляду. Не надано належних та допустимих доказів про іншу технічну можливість поділу спільного майна.

Крім того, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що поділ будинку та земельної ділянки відповідно до розміру часток всіх співвласників домоволодіння, можливо з одночасним залученням в якості сторін справи всіх співвласників та визначення чіткого загального розміру часток всіх власників домоволодіння.

Отже, суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», дав їм правильну оцінку та правильно виходив з того, що є законні підстави для відмови у задоволенні позову.

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28.10.2010 року, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Отже, законних підстав для зміни рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про розподіл в натурі спадщини між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката Жучкової Світлани Ігорівни в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 квітня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.
Повний текст судового рішення складено: 13 червня 2022 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік