ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8315/22 Справа № 207/3269/19 Суддя у 1-й інстанції - Подобєд О. К. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2022 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Ткаченко І.Ю.,

за участю секретаря Заворотного К.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою

Акціонерного товариства комерційного банку Приват Банк,

на рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 24 березня 2021 року по справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку Приват Банк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційного банку Приват Банк про стягнення безпідставно отриманих сум, -

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2019 року позивач АТ КБ Приватбанк звернувся до суду з позовною заявою до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, вказавши, що 14 квітня 2011 року між Банком та відповідачем було укладено кредитний договір про надання банківських послуг б/н, на підставі якого відповідач отримав кредит у розмірі 8 000,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії карти. Однак відповідач свої зобов`язання за договором не виконав, внаслідок чого станом на 31 серпня 2019 року існує заборгованість за кредитним договором у сумі 44 980,25 грн., яка складається з:

- 4 693,13 грн. - заборгованість за кредитом;

- 37 264,01 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом;

- 405,00 грн. - заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг;

500,00 грн.- штраф (фіксована частина);

2118,11 грн. - штраф (процентна складова), яку позивач просив стягнути на свою користь із ОСОБА_1 , а також судовий збір в сумі 2 102,00 грн.

03 березня 2021 року АТ КБ «ПриватБанк» зменшив розмір позовних вимог та просив стягнути з ОСОБА_1 суму заборгованості за договором б/н від 14.04.2011 року в розмірі 10 316,11 грн., що складається з : 4 693,13 - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 5 622,98 грн.- заборгованість за простроченими відсотками, а також понесені позивачем судові витрати.

02 грудня 2020 року ОСОБА_1 надав зустрічний позов, в якому зазначає, що він добровільно погасив частину заборгованості за кредитним договором б/н від 14 квітня 2011 року, проте АТ КБ «ПриватБанк» в період з 13 травня 2014 року по 10 квітня 2020 року без згоди позивача за зустрічним позовом заволодів належними йому грошовими коштами, в сумі 41 000,00 гривень, шляхом здійснення їх безспірного списання як погашення заборгованості за договором б/н від 14 квітня 2011 року. У зв`язку з чим просить стягнути з АТ КБ «ПриватБанку» на його користь грошову суму у розмірі 41 000,00 грн.

02 лютого 2021 року відповідач за первісним позовом уточнив суму позовних вимог, та просив стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» грошову суму у розмірі 33 290 грн.

Представник відповідача за первісним позовом надав клопотання про застосування строку позовної давності.

Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 24 березня 2021 року в задоволенні позовних вимог АТ КБ Приватбанк відмовлено, як і відмовлено у задоволенні зустрічних вимог ОСОБА_1 (а.с.204-209 Том І).

Не погодившись з рішення суду, АТ КБ Приватбанк у травні 2021 року подало апеляційну скаргу на відмову у задоволенні їх позовних вимог, в якій просило скасувати рішення в цій частині, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги АТ КБ Приватбанк задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального права.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 10 вересня 2021 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою АТ КБ Приватбанк відмовлено (а.с.34,35 Том ІІ).

Не погодившись з ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 10 вересня 2021 року, АТ КБ Приватбанк подало касаційну скаргу, за розглядом якої постановою Верховного Суду у складі колегії Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 жовтня 2022 року ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 10 вересня 2021 року скасовано, справу направлено до апеляційного суду для вирішення питання про відкриття провадження(а.с.79-82 Том ІІ).

На виконання постанови Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року, з відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою АТ КБ Приватбанк, справу призначено до апеляційного розгляду.

Відповідач ОСОБА_1 своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, не скористався, а відзиву на апеляційну скаргу АТ КБ Приватбанк не подавав.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні первісних позовних вимог АТ КБ Приватбанк в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду в цій частині залишити без змін, з наступних підстав.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог АТ КБ Приватбанк суд першої інстанції виходив з доведеності порушення ОСОБА_1 умов кредитного договору, непогашення ним як кредитного ліміту, так і відсотків за договором, однак пропуск АТ КБ Приватбанк строку позовної давності є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів повністю погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 14 квітня 2011 року укладений кредитний договір про надання банківських послуг, який складається із Анкети-заяви, підписаної відповідачем, про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 14 квітня 2011 року.

До кредитного договору банк додав Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку, які відповідачем не підписані, затвердженні наказом від 06 березня 2010 року № СП-2010-256.

Відповідач отримав кредитну картку № НОМЕР_1 термін дії карти до 10/15, карту № НОМЕР_2 , термін дії до березня 2018 року. Свої зобов`язання за договором не виконав, внаслідок чого станом на 31 серпня 2019 року існує заборгованість за кредитним договором у сумі 10 316,11 гривень.

Розглядаючи позовні вимоги АТ КБ Приватбанк, суд першої інстанції керувався положеннями ст.ст. 207,526,626,628,633,634,638,1048,1054,1055 ЦК України та судовою практикою, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), з чим повністю погоджується і колегія суддів.

Суд першої інстанції вірно дійшов висновку, що надані позивачем за первісним позовом Умови та правила надання банківських послуг відповідачем за первісним позовом не підписані.

Позивачем за первісним позовом не доведено, що Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, доданий до позовної заяви, не відрізняється від змісту відповідних Умов та Правил, що були розміщені на офіційному сайті позивача у редакції, яка була чинною на момент підписання анкети-заяви, тому суд дійшов висновку, що їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 14 квітня 2011 року шляхом підписання анкети-заяви.

Однак, з наданих банком розрахунків судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 за первісним позовом порушив умови договору, не сплачував нараховані банком відсотки, не погашав взяту суму кредитного ліміту, внаслідок чого у позичальника виникла заборгованість за кредитом у розмірі 10 316, 11 гривень, що ОСОБА_1 не спростовано ані в суді першої інстанції, ані в апеляційній інстанції.

Разом з цим, суд першої інстанції взяв до уваги клопотання представника позивача за первісним позовом про застосування строку позовної давності, з чим погоджується і колегія суддів, і, посилаючись на норми ст.ст.256,257,261 ЦК України, дійшов правильного висновку про пропуск АТ КБ Приватбанк строку позовної давності, зазначивши, 09 квітня 2013 року за картою № НОМЕР_1 «Універсальна» позивачем був встановлений кредитний ліміт 6 000,00 грн., яка відповідачем не використовувалась. 02 серпня 2013 року за картою № НОМЕР_1 «Універсальна» позивачем становлений кредитний ліміт 8 000,00 грн., відповідач частково використав суму у розмірі 3306,87 грн. 27 травня 2014 року відповідачу була видана карта № 776502, перша операція була здійснена 27 травня 2014 року, а остання операція відбулась 06 жовтня 2014 року. Отже, починаючи з 07 жовтня 2014 року почався перебіг строку позовної давності, тоді як банк звернувся до суду з цими вимогами 30 вересня 2019 року.

Судом першої інстанції надано правову оцінку доказу у вигляді довідки, в якій зазначено строк дії банківський карт, які були видані ОСОБА_1 , встановлено, що банком не надано доказів, а саме фото-картки, з яких вбачались строки дії карти, з чим колегія суддів повністю погоджується.

Також судом першої інстанції вірно встановлено та надано оцінку тому факту, що позивачем останній платіж щодо погашення заборгованості по карті було здійснено 06 жовтня 2014 року, а позов подано у вересні 2019 року, тобто після спливу трирічного строку позовної давності, про застосування якої просив відповідач за первісним позовом, що є правовою підставвою для відмови у задоволенні позовних вимог АТ КБ Приватбанк, з чим погоджується колегія суддів, а доводи апелянта цього не спростовують, а зводяться до незгоди з рішенням суду та наданою оцінкою доказів, які вже були досліджені судом першої інстанції.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відсутності підстав для відмови у задоволенні позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального та процесуального права та судової практики, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку Приват Банк залишити без задоволення.

Рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 24 березня 2021 року в частині позовних вимог Акціонерного товариства комерційного банку Приват Банк залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

І.Ю.Ткаченко