ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.01.2022 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер справи №947/9866/21

Апеляційне провадження № 22-ц/813/10253/21

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Колеснікова Г.Я. (суддя-доповідач),

суддів Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,

розглянув у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу представника акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на рішення Київського районного суду м. Одеси від 15 липня 2021 року, постановлене під головуванням судді Бескровного Я.В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та відзиву на позов

31.03.2021 року акціонерне товариство Комерційний Банк «Приватбанк» в особі представника (далі-Банк) звернулось із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 30.03.2015 року у розмірі 10 952,06 гривень.

Позов обґрунтовано тим, що відповідачка ОСОБА_1 звернулась до Банка з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву № б/н від 17.01.2018 року. При укладанні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України (договір приєднання). Під час підписання анкети-заяви відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» і «Тарифами» складає між нею та Банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

Банк свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, а саме, надав відповідачці можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Відповідачка зобов`язалась повернути витрачену частину кредитного ліміту відповідно до умов договору, тобто щомісячними платежами у розмірі мінімального платежу від суми заборгованості, який встановлений договором. В процесі користування кредитним рахунком відповідачка не надавала своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором, а також підтверджується випискою по рахунку.

Станом на 28.02.2021 року відповідачка має заборгованість 10 952,06 гривень, з яких 8 826,54 гривень заборгованість за тілом кредиту; 8 826,54 гривень заборгованість за простроченим тілом кредиту; 2 125, 52 гривень заборгованість за простроченими відсотками, нарахованими на підставі ст. 625 ЦК України.

Посилаючись на зазначені обставини, Банк просив стягнути з відповідачки заборгованість у розмірі 10 952,06 гривень.

Станом на 06.04.2021 року відповідачка ОСОБА_2 зареєстрована в АДРЕСА_1 (а.с.78).

Відповідачка не скористалась правом надати відзив, пояснення або заперечення на позовну заяву Банка.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 15.07.2021 року Банку відмовлено у задоволенні позову до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Судове рішення мотивовано наступним: в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази того, що відповідачці надано кредитну картку та кредит; Умови (а.с.20-60) не містять підпису відповідачки, при цьому, суд не встановив наявності належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови мала на увазі відповідачка, підписуючи заяву позичальника; суд критично ставиться до розрахунків заборгованості (а.с.10-15) та довідки про зміну умов кредитування й обслуговування кредитної картки відповідачки (а.с.17) і вважає їх недопустимими доказами; суд критично ставиться до довідки (а.с16) і вважає її недопустимим доказом, згідно якої між Банком та відповідачкою підписувався кредитний договір за яким видавалися певні кредитні карти, оскільки довідка не містить прізвища особи яка її склала, а сам кредитний договір стороною позивача не надано, як не надано доказів отримання відповідачкою зазначених у довідці карток; щодо Умов та Правил надання банківських послуг, Правил користування платіжною картою, а також Тарифів Банку, які викладені на банківському сайті, зазначені обставини не відповідають дійсності, оскільки вони викладені на банківському сайті і не підписані позичальницею, тому відсутні підстави для стягнення відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій; підписання анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг не може вважатися договором приєднання; судом не встановлено факту укладення правочину щодо надання кредиту відповідачці.

Доводи апеляційної скарги та відзив на скаргу

З моменту підписання фізичною особою заяви, між Банком та клієнтом був укладений договір в порядку ч. 1 ст. 634 ЦК, шляхом приєднання клієнта до запропонованого Банком поговору. До суду надана копія заяви, в якій відповідачка особистим підписом засвідчила, що «Я згоден, що ця заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між мною та Банком договір про надання банківських послуг. Я зобов`язуюся виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг та самостійно знайомитися з їх змінами на сайті ПриватБанку www.privatbank.ua .

Відповідно до висновків Верховного суду, викладених у постанові від 08.07.2019 року в справі №923/760/18, твердження місцевого суду про те, що укладений між позивачем та відповідачем договір не містить підписів відповідача (позичальника), під Умовами та правилами надання банківських послуг - є нікчемними і безпідставними, оскільки такий договір є договором приєднання і жодного підпису відповідача під публічно розміщеними Умовами та правилами - закон не вимагає. Аналогічні висновки зробив Верховний Суд у постанові від 11.09.2019 року по справі №642/5533/15-ц, постанові від 19.09.2019 року у справі №127/7543/17, у постанові від 23.12.2019 року у справі № 375/250/18.

На підставі анкети-заяви відповідачці відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку, на яку було встановлено кредитний ліміт 11 000 грн. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту Банк керувався п.п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Договору, на підставі яких відповідач при укладанні договору дав свою згоду, щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою Банку. Відповідачка після отримання картки за умовами укладеного з Банком договору здійснила дії щодо проведення її активації, користувалась карткою, а також отримувала кредитні кошти з власної ініціативи. Активація картки та користування картковим рахунком свідчать про укладення сторонами кредитного договору. Крім цього, відповідачка зверталась до Банку з метою перевипуску карти. Під перевипуском карти розуміється випуск та приєднання карти з новим строком дії до раніше відкритого клієнту карткового рахунку, а тому вся сума заборгованості за кредитним лімітом буде відображатися та враховуватися в тому числі і на перевипущеній картці.

Вказані обставини підтверджуються, зокрема, наявними в матеріалах справи розрахунком заборгованості, випискою по рахункам відповідача, довідками банку про міну умов кредитування та про видані картки. У виписці по руху коштів чітко прослідковується, що відповідачці встановлено кредитний ліміт, а також факти використання відповідачкою грошей, отримання нею коштів через банкомати, а отже й отримання кредитної картки, оскільки проведення вказаних операцій є неможливим без наявності картки. Банківська виписка має статус первинного документу, що підтверджено Переліком типових документів, затвердженим наказом Мін`юсту від 12.04.12 р. № 578/5. З виписки вбачається, що відповідачка користувалась кредитними коштами, знімала кошти в банкоматах, однак використані кредитні кошти Банку не повернула.

Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 11.09.2019 року по справі № 153/1334/16: ...Суд може визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, однак зобов`язаний встановити обставини, які підлягають доказуванню і зобов`язаний вжити всіх необхідних заходів з метою встановлення істини... Висновок суду апеляційної інстанції про те, що позивач не довів існування між сторонами договірних зобов`язань, предметом яких є кредитні кошти, із врахуванням того, що спір відносно існування кредитних зобов`язань відповідача на час касаційного перегляду цієї справи судами фактично не вирішено, є передчасним. Суду слід перевірити факт виконання кредитного договору, на шо посилався заявник в касаційний скарзі, що може свідчити про визнання договірних правовідносин".

Відповідно до висновків Верховного Суду у постанові від 29.07.2020 року по справі № 753/10779/16-ц: «...Колегія суддів зазначає також, що якщо особа, підтверджує підписання кредитного договору або схвалює даний правочин своїми наступними діями, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання такого договору неукладеним або недійсним. Під схваленням правочину можуть розумітися будь-які дії, спрямовані на виконання укладеного правочину, в тому числі повна або часткова оплата товарів (робіт, послуг, їх приймання для використання, реалізація інших прав та обов 'язків відповідно до укладеного правочину. Отже, суди дійшли передчасних висновків про відмову в задоволенні позову».

Суд, всупереч вимогам ст. 263 ЦПК України, не врахував висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 04.12.2019 року по справі № 750/6058/17-ц: ...Висновки апеляційного суду про відсутність доказів, що саме ОСОБА1 після підписання анкети-заяви отримала кредитну картку та користувалась картковим рахунком - спростовується наявною у справі випискою по картці. За змістом виписки по картці є очевидним здійснення операцій, у тому числі із ідентифікацією особи, яка поповнює рахунок, з також здійснення операцій через Приват 24 тощо...».

Суд не звернув уваги на те, що в матеріалах даної справи наявні: витяг з Умов та Правил надання банківських послуг (в редакції, шо діяла на момент підписання анкети-заяви); копія наказу банку щодо затвердження «Умов та Правил надання банківських послуг» в редакції, шо діяла на момент підписання анкети-заяви.

Користуючись протягом тривалого часу кредитними коштами та здійснюючи часткове погашення боргу, відповідачка, у відповідності до ч.2 ст. 642 ЦК України, фактично погоджувалась з Умовами та Правилами надання банківських послуг та тарифами, які діяли як на момент укладення договору, так і після внесення до них змін шляхом прийняття нових редакцій Умов та Правил, а також Тарифів.

У відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України відповідач повинен був довести ті обставини, на які б він посилався, як на підставу своїх заперечень, відповідач не звільнений від обов`язку доказування за позовом, згідно положень ст. 82 ЦПК України. Відповідачка не надала суду жодних належних та допустимих доказів того, що надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг, а також Тарифи викладені не в тій редакції, які діяли на час підписання нею анкети-заяви, а також що вона не знала про умови кредитування. Розмір наявної заборгованості відповідачкою не спростовано. Суд дійшов передчасних висновків про відмову в задоволенні позову, не врахував вказані обставини та звільнив відповідачку від відповідальності з одних лише формальних міркувань. Заборгованість відповідачки за фактично використаними кредитними коштами підтверджена належними та допустимими доказами по справі, що не були залежним чином досліджені судом.

Обставини справи свідчать про те, що відповідно до ч. 2. ст. 642 ЦК України відповідач прийняв і погодився з умовами кредитного договору, у тому числі щодо сплати відсотків.

Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 18.12.2019 року по справі №205/2825/18, а також у постанові від 20.05.2020 року по справі № 588/62/18: «...Судами встановлено, що у анкеті-заяві ОСОБА 2 від 24 червня 2014 року процентна ставка не зазначена... Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів. їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України...Таким чином, суди, на підставі належним чином оцінених доказів, дійшли обґрунтованого висновку про те, що сторони не узгодили розмір відсоткової ставки, а тому їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ відповідно до вимог частини першої статті 1048 ЦК України».

Тобто, якщо суд вважав, що умовами договору не встановлена конкретна відсоткова ставка, він не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків за кредитом взагалі, адже в такому разі застосуванню підлягає ст. 1048 ЦК України, якою встановлено розмір процентів на рівні облікової ставки НБУ.

Слід звернути увагу і на висновок Великої Палати Верховного Суду у справі № 265/6582/16-ц від 04.09.2019 року: «...44. Згідно з принципом iura novit curia ("суд знає закони") неправильна юридична кваліфікація учасниками справи спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм». Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 21.10.2020 року по справі № 331/4560/19.

Згідно постанови Верховного суду від 23.01.2018 року по справі № 755/7704/15-ц, а також постанови Верховного Суду від 26.09.2018 року у справі №159/2146/15-ц, «належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості за кредитним договором), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з нім повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду. Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 22.07.2020 року по справі №189/2109/18.

Відповідачка ОСОБА_2 не скористалась правом надати відзив, пояснення або заперечення на апеляційну скаргу Банка.

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи Банку у позові про стягнення заборгованості за кредитом, суд першої інстанції виходив з того, що Банк не довів своїх вимог належними та допустимими доказами.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду зважаючи на наступне.

Фактичні обставини справи встановлені апеляційним судом

Судом першої інстанції встановлено і з матеріалів справи вбачається, що відповідачка ОСОБА_2 звернулась до Банка з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала Анкету-заяву № б/н від 30.03.2015 року і отримала кредит у вигляді встановлення кредитного ліміту на кредитну картку. Підписуючи Анкету-заяву відповідачка пройшла в Банку відповідну ідентифікацію (а.с.18,62,63).

Згідно довідки Банка (а.с.16), на підставі договору, відповідачці ОСОБА_2 . Банком видавались наступні кредитні картки: 30.03.2015 року № НОМЕР_1 зі строком дії до 04/18 і 03.03.2017 року № НОМЕР_2 зі строком дії до 05/19.

Кредитний ліміт відповідачці ОСОБА_2 протягом 2015-2019 років змінювався з 500 грн. у березні 2015 року до 6 300 грн. у березні 2017 року, що вбачається з довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки ОСОБА_2 (а.с.17).

Отримавши кредитну картку, відповідачка здійснила дії щодо проведення її активації і протягом 2015-2018 років постійно користувалась карткою, отримуючи від Банка кредитні кошти з власної ініціативи, частково здійснювала погашення заборгованості по кредитному договору, що вбачається з виписки із банківського рахунку на ім`я відповідачки ОСОБА_2 . Виписка із банківського рахунку відповідачки містить інформацію про рух коштів на балансі кредитної картки ОСОБА_2 (баланс станом на дату укладання кредитного договору, надану суму кредиту, операції за кредитною карткою із визначенням дати проведення операції, зазначенням суми на балансі рахунку після проведеної з коштами операції, а.с.70-73).

Станом на 28.02.2021 року відповідачка має заборгованість 10 952,06 гривень, з яких 8 826,54 гривень заборгованість за тілом кредиту; 8 826,54 гривень заборгованість за простроченим тілом кредиту; 2 125, 52 гривень заборгованість за відсотками, нарахованими за період з 01.10.2019 року по 28.02.2021 року, в порядку ст. 625 ЦК України (а.с. 15).

31.03.2021 року Банк звернувся із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості у розмірі 10 952,06 гривень (а.с.2-5).

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Між сторонами виникли правовідносини з кредитних зобов`язань між Банком та фізичною особою, які регулюються нормами ЦК України.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки (ст. ст. 526 ч.1, 527 ч.1, 610 ч.1, 611 ч.1 ЦК України).

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ст. 1054 ч.1 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається і не спростовано відповідачкою, що 30.03.2015 року ОСОБА_2 звернулась до Банка з метою отримання банківських послуг і підписала Анкету-заяву № б/н від 30.03.2015 року, на підставі якої отримала кредит у вигляді встановлення кредитного ліміту на кредитну картку. Підписуючи Анкету-заяву відповідачка пройшла в Банку відповідну ідентифікацію. На підставі договору, відповідачці ОСОБА_2 видавались кредитній картки, остання 03.03.2017 року № НОМЕР_2 зі строком дії до 05/19. Кредитний ліміт відповідачці ОСОБА_2 протягом 2015-2017 років змінювався з 500 гривень у березні 2015 року до 6 300 гривень у березні 2017 року. Отримавши кредитну картку, відповідачка здійснила необхідні дії щодо проведення її активації і протягом 2015-2018 років постійно користувалась карткою, отримуючи від Банка кредитні кошти з власної ініціативи, частково здійснювала погашення заборгованості по кредитному договору, що вбачається з виписки із банківського рахунку на ім`я відповідачки ОСОБА_2 .

Станом на 28.02.2021 року, за розрахунками Банка, відповідачка має заборгованість в розмірі 10 952,06 гривень, з яких: 8 826,54 гривень заборгованість за тілом кредиту (заборгованість за простроченим тілом кредиту) і 2 125, 52 гривень заборгованість за відсотками, нарахованим за період з 01.10.2019 року по 28.02.2021 року, в порядку ст. 625 ЦК України .

Заборгованість по кредиту станом 28.02.2021 року у розмірі 8 826,54 гривень, відповідачка, у встановленому законом порядку, не спростувала.

З огляду на те, що відповідачка шляхом підписання Анкети-заяви № б/н від 30.03.2015 року отримала кредит у вигляді встановлення кредитного ліміту на кредитну картку і протягом 2015-2018 років постійно користувалась карткою, отримуючи від Банка кредитні кошти з власної ініціативи, частково здійснювала погашення заборгованості по кредитному договору, що вбачається з виписки із банківського рахунку на ім`я відповідачки ОСОБА_2 , суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у позові щодо стягнення заборгованості по кредиту станом 28.02.2021 року у розмірі 8 826,54 гривень.

Зважаючи на викладене, вимоги Банка про стягнення заборгованості по кредиту у розмірі 8 826,54 гривень підлягають задоволенню судом апеляційної інстанції.

Вимоги Банка про стягнення заборгованості по відсоткам також підлягають задоволенню зважаючи на наступне.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (ст. 1048 ч.1, 1050 ч.2 ЦК України).

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування або у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України.

Так, Велика Палата Верховного Суду вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (п.п. 54,55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року по справі № 444/9519/12).

Згідно довідки Банка (а.с.16), кредитна картка 03.03.2017 року Банк видав відповідачці кредитну картку № НОМЕР_2 зі строком дії до 05/19.

Відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України) (постанова Верховного Суду України від 23.11.2016 року по справі №6-2104цс 16).

Згідно розрахунку Банка, останній нарахував заборгованість по відсотками за період з 01.10.2019 року по 28.02.2021 року, з підстав ст. 625 ЦК України (а.с.15,15 зворот).

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ст. 625 ч.2 ЦК України).

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі N 310/11534/13-ц (провадження N 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі N 916/190/18 (провадження N 12-302гс18)…Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення…Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим… Ураховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах N 910/16945/14 та N 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі N 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах N 905/2324/17 та N 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі N 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 року по справі №127/15672/16-ц).

Розмір заборгованості за відсотками (2 125,52 гривень), нарахованими Банком на прострочений кредит за період з 01.10.2019 року по 28.02.2021 року (в межах строку позовної давності), з підстав ст. 625 ЦК України, відповідачка ОСОБА_2 , відповідно до ст. ст. 76-81 ЦПК України, не спростувала.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення про задоволення позову Банка.

Доводи Банка у скарзі що: до правовідносин сторін слід застосувати положення ст. 634 ЦК України, а також, що відповідачка належним чином ознайомлена з Умовами та Правилами надання банківських послуг, які розміщені на офіційному сайті Банка, до уваги не приймаються.

У даному випадку неможливо застосувати до спірних правовідносин правила ч.1 ст. 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися Банком у період з часу виникнення спірних правовідносин (30.03.2015 року) і станом на час звернення із позовом до суду (31.03.2021 року).

Банк додав до позовної заяви витяг з Умов та Правил надання банківських послуг у декількох редакціях, які найбільш сприятливі для задоволення позову (а.с.20-61).

При цьому, надані Банком Умови та Правила надання банківських послуг не містять належним і допустимих доказів ознайомлення відповідача із вказаними Умовами та Правилами.

Матеріали справи не містять підтверджень, що із наданими позивачем до позовної заяви витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт й витягом з Умов та Правил надання батьківських послуг в Банку, відповідачка була ознайомлена і погодилась з ними, підписуючи заяву про видачу кредиту, що відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Великої

Доводи Банка у скарзі із посиланням на постанови Великої Палати Верховного Суду і Верховного Суду: від 11.09.2019 року по справі № 153/1334/16; від 29.07.2020 року по справі № 753/10779/16-ц; від 04.12.2019 року по справі № 750/6058/17-ц; від 04.09.2019 року по справі № 265/6582/16-ц; від 23.01.2018 року по справі № 755/7704/15-ц і від 26.09.2018 року по справі №159/2146/15-ц частково прийняті до уваги судом апеляційної інстанції і є підставою для скасування рішення суду з прийняттям нового судового рішення.

Приймаючи до уваги, що суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про відмову у позові, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, суд порушив і неправильно застосував норми матеріального права: ст. ст. 526 ч.1, 527 ч.1, 610 ч.1, 611 ч.1, 625 ч.2, 1054 ч.1 ЦК України, рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення.

Судові витрати

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ст. 141 ч.1, ч.2 п.п.1-3 ЦПК України).

Колегія суддів задовольняє скаргу і скасовує рішення суду першої інстанції з прийняттям нового судового рішення про задоволення позову, тому Банк має право на відшкодування судових витрат у вигляді судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції в розмірі 2 270 гривень і за розгляд справи в суді апеляційної інстанцій в розмірі 3 405 гривень, які документально підтверджені (а.с. 1,92).

Керуючись ст. ст. 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 15 липня 2021 року скасувати.

Позов акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН № НОМЕР_3 ) на користь акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» (код ) заборгованість за кредитним договором від 30.03.2015 року станом на 28.02.2021 року в розмірі 10 952,06 гривень, з яких: - 8 826,54 гривень заборгованість за кредитом; - 2 125,52 гривень заборгованість за відсотками за період з 01.10.2019 року по 28.02.2021 року, нарахованими на прострочений кредит, згідно ст. 625 ч.2 ЦК України, а також судові витрати у вигляді судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції в розмірі 2 270 гривень і за розгляд справи в суді апеляційної інстанцій в розмірі 3 405 гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: