Номер провадження: 22-ц/813/3723/22
Справа № 523/3717/20
Головуючий у першій інстанції Малиновський О. М.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30.05.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
суддів колегії: Дришлюка А.І.,
Громіка Р.Д.,

при секретарі: Дерезюк В.В.,

переглянув у судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Одеського ордена «Знак Пошани» заводу продовольчого машинобудування підприємство з колективною власністю завод «Продмаш» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Темп Плюс Сервіс» на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 16 червня 2021 року по справі за позовом Одеського ордена «Знак Пошани» заводу продовольчого машинобудування підприємство з колективною власністю заводу «Продмаш», Товариства з обмеженою відповідальністю «Темп Плюс Сервіс» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Департаменту міського господарства Одеської міської ради, Комунального підприємства «Міське агентство з приватизації житла», за участю третіх осіб без самостійних вимог ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про скасування розпорядження з приватизації житла, свідоцтва про право власності на житло, витребування майна з чужого незаконного володіння, -

В С Т А Н О В И В:
10 березня 2020 року Одеський орден «Знак Пошани» завод продовольчого машинобудування підприємство з колективною власністю заводу «Продмаш» (далі за текстом завод «Продмаш»), Товариство з обмеженою відповідальністю «Темп Плюс Сервіс» (ТОВ «Темп Плюс Сервіс») звернулись до суду з позовними вимогами до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Департаменту міського господарства Одеської міської ради, Комунального підприємства «Міське агентство з приватизації житла», за участю третіх осіб без самостійних вимог ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про скасування розпорядження з приватизації житла, свідоцтва про право власності на житло, витребування майна з чужого незаконного володіння, в яких просять:
скасувати розпорядження органу приватизації №35244 від 03.05.1994р., яким передано ОСОБА_2 449/1000 частин квартири АДРЕСА_1 ;
скасувати свідоцтво про право власності на 449/1000 частин квартири АДРЕСА_1 , виданого 05 травня 1994 року Управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської ради;
витребувати майно - 449/1000 частин квартири АДРЕСА_1 від добросовісного набувача ОСОБА_1 ;
скасувати реєстрацію права власності на 449/1000 частин квартири АДРЕСА_1 ;
зареєструвати право власності на 449/1000 частин квартири АДРЕСА_1 за заводом «Продмаш».
Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що заводу «Продмаш» в цілому належить на праві власності багатоквартирний житловий будинок АДРЕСА_2 . Відтак, приватизація 449/1000 частин квартири АДРЕСА_2 відбулась з порушенням Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», яким передбачено право на приватизацію житла, яке перебуває в державній власності. На думку представника заводу «Продмаш» перехід права власності на квартири, які займають мешканці, є можливим на підставі укладання цивільно-правових договорів. Про порушення своїх прав, а саме про приватизацію квартири, завод дізнався під час проведення інвентаризації у березні 2017 року.
Посилаючись на незаконну приватизацію, представник заводу «Продмаш» вказує, що 449/1000 частин квартири вибуло з їхнього володіння поза їхньою волею, а відтак є підстави для витребування від добросовісного набувача - ОСОБА_1 ..
Протоколом загальних зборів №68 учасників заводу «Продмаш» від 25 квітня 2014 року, протоколу №1 загальних зборів засновників ТОВ «Темп плюс Сервіс» для створення статутного капіталу, у жовтні 2014 року у відповідність з актом-приймання-передачі від 01 жовтня 2014 року завод «Продмаш» передав, в ТОВ «Темп плюс Сервіс» прийняло до статутного капіталу домоволодіння АДРЕСА_2 в цілому з господарськими будівлями та спорудами, крім приміщень відчужених раніше. Відтак, Товариство на теперішній час не в змозі прийняти від заводу «Продмаш» будинок №168 в цілому, так як деякі квартири, в тому числі і 449/1000 частин квартири АДРЕСА_3 , вибули з власності поза волею заводу «Продмаш».
На підставі зазначеного позивачі звернулись до суду із вказаним позовом та просили суд задовольнити їх вимоги у повному обсязі з наведених у позовній заяві правових підстав.
Від ОСОБА_1 до суду надійшов відзив на позову заяву в якому він позовні вимоги не визнав, просить відмовити в їх задоволенні посилаючись на те, що завод «Продмаш» не є власником будинку АДРЕСА_2 , а відтак його права під час приватизації не були порушені.
Від ОСОБА_5 , Департаменту міського господарства Одеської міської ради, КП «Міське агентство з приватизації житла» не надходило відзиву та/або пояснень на позовні вимоги. ОСОБА_3 , ОСОБА_4 письмові пояснення по справі не надавали.
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 16 червня 2021 року позов залишено без задоволення.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить:
-скасувати висновок в рішенні суду першої інстанції: «Згідно акту приймання-передачі від 01.10.2014р. укладеного на виконання протоколу №68 загальних зборів учасників заводу «Продмаш» від 25 квітня 2014р., протоколу №1 загальних зборів засновників ТОВ «Темп плюс Сервіс» від 20.06.2014р. для створення статутного капіталу, завод «Продмаш» передав, в ТОВ «Темп плюс Сервіс» прийняло до статутного капіталу домоволодіння АДРЕСА_2 в цілому, та конкретні приміщення», а саме: по літ. «А» житловий будинок: кв. АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , сходові клітини І, ІІ, ІІІ, ІУ, У, УІ, УІІ, УІІІ, ІХ, Х, ХІІ, ХІІІ, горище ХІУ.»;
-скасувати висновок в рішенні суду першої інстанції: «Як було встановлено судом 449/1000 частин квартири АДРЕСА_1 були передані ОСОБА_2 у приватну власність на підставі розпорядження органу приватизації, на підставі якого УЖКГ Одеської міської ради видало свідоцтво про право власності на житло, в той час коли житловий будинок та квартира перебували у приватній власності заводу «Продмаш».»;
-скасувати висновок в рішенні суду першої інстанції: «Відтак, оскільки спірна частина квартири станом на травень 1994р. не відносилась до державного житлового фонду, тому її приватизація була проведена всупереч нормам Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». В зв`язку з чим видані на ім`я ОСОБА_2 розпорядження та свідоцтво про право власності на житло не можна вважати законними, так як порушують права заводу «Продмаш», як власника квартири.»;
-скасувати висновок в рішенні суду першої інстанції: «Суд не приймає до уваги заперечення ОСОБА_1 та його представника, оскільки такі спростовуються встановленими судом обставинами, зокрема тими, що підтверджують право власності заводу «Продмаш» на житловий будинок АДРЕСА_2 , право власності якого у встановленому законом порядку не скасовано.». Зазначивши в рішенні «Станом на 20.05.1994р. Одеський орден «Знак Пошани» завод продовольчого машинобудування підприємство з колективною власністю заводу «Продмаш» не являвся власником квартири»;
-доповнити до висновку в рішенні суду першої інстанції: «Одеськім міським бюро технічної інвентаризації і реєстрації об`єктів нерухомості було видано дублікат реєстраційного посвідчення, яким було посвідчено, що домоволодіння АДРЕСА_2 в цілому зареєстроване за заводом «Продмаш» на підставі рішення виконкому Суворовської райради №234 від 19.04.1991р. і зареєстровано в реєстраційній книзі №1655-стор. 58-кн.12 м/с.» - адреса: вул. Миколаївська дорога станом на 20.05.1994р. в м. Одесі не значиться;
-доповнити до висновку в рішенні суду першої інстанції: « Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 05.03.2020р. будинок АДРЕСА_2 , загальною площею 1940,0кв.м. в цілому зареєстрований за заводом «Продмаш» на підставі рішення №234 від 19.04.1991р. виконавчого комітету Суворовської райради народних депутатів м. Одеси.» - дата реєстрації нерухомого майна, 12.07.2004р.;
-зазначити в рішенні апеляційної інстанції рішення виконавчого комітету Суворовської районної ради народних депутатів №234 від 19.04.1991р. про надання дозволу на правову реєстрацію житлового будинку АДРЕСА_2 за заводом «Продмаш» є скасованим на підставі рішення виконавчого комітету Суворовської районної ради народних депутатів №49 від 22.01.1993р. «Про скасування рішення виконкому №234 від 19.04.1991р. «Про правову реєстрацію в ОМБТІ будинків заводу «Продмаш» і перереєстрації будівлі за СПТУ-8» в частині скасування права власності на обєкти нерухомого майна за адресами: проспект Добровольського, 41, 43, 45, 47, 49; АДРЕСА_6 , 66а, 68а, 70а, 72а; вул. 4 Лінія, 50; вул. 7 Лінія, 3; АДРЕСА_7 ; вул. Паустовського, 12а, 12; дорога Котовського, 168.
В апеляційній скарзі Одеський орден «Знак Пошани» заводу продовольчого машинобудування підприємство з колективною власністю завод «Продмаш» та ТОВ «Темп Плюс Сервіс» просять скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.
На підставі ст. 29 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», на виконання рішень зборів суддів Одеського апеляційного суду від 02.03.2022р. та 16.03.2022р., у зв`язку із введенням на території України воєнного стану відповідно до Указу Президента України №64/2022 від 24.02.2022р., керуючись статтею 26 ЗУ «Про правовий режим воєнного стану», враховуючи рішення Ради суддів України №9 від 24.02.2022р. та рекомендації Ради суддів України від 02.03.2022р. щодо роботи судів в умовах воєнного стану, з метою вжиття невідкладних заходів для забезпечення безперебійного функціонування Одеського апеляційного суду, головою суду видано Розпорядження №1 від 02 березня 2022 року, до якого внесені зміни розпорядженням №2 від 16 березня 2022 року, відповідно до п.п. 3-4 якого:
Зважаючи на те, що велика кількість учасників судових процесів не завжди мають змогу подати заяву про відкладення розгляду справи через задіяння до функціонування критичної інфраструктури, вступ до лав Збройних сил України, підрозділів територіальної оборони, добровольчих воєнних формувань та інших форм протидії збройної агресії проти України, або не можуть прибути в суд у зв`язку з небезпекою для життя, розгляд цивільних справ продовжити без участі учасників провадження в приміщенні Одеського апеляційного суду.
Справи розглядаються без участі учасників провадження за наявності повідомлення про дату, час та місце розгляду справи та за відсутності заяви (заяв) про відкладення розгляду справи.
Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Сторони по справі сповіщені належним чином, при цьому, явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Повне судове рішення виготовлене 30 травня 2022 року.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційних скаргах, колегія суддів дійшла висновку, що вони задоволенню не підлягають, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм процесуального та матеріального права.
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.
За приписами частини першої статті 321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Питання щодо приватизації регулюється Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі Закон).
Стаття 1 Закону дає визначення приватизації державного житлового фонду (далі приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.
Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.
Відповідно до частини другої статті 2 Закону не підлягають приватизації: квартири-музеї; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам`яток садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей); квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС.
Згідно із частиною першою статті 8 Закону приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.
Судом першої інстанції встановлено, що рішенням виконавчого комітету Суворовської районної ради народних депутатів №234 від 19.04.1991 року «Про правову реєстрацію в ОМБТІ будинків заводу «Продмаш» було вирішено зареєструвати в ОМБТІ будинки: проспект Добровольського, 41, 43, 45, 47, 49; вул. Курська, 64а, 66а, 68а, 70а, 72а; вул. 4 Лінія, 50; вул. 7 Лінія, 3; АДРЕСА_7 ; вул. Паустовського, 12а, 12; дорога Котовського, 168 (т. 1 а.с. 31, зворот.).
26 лютого 2003 року Одеським міським бюро технічної інвентаризації і реєстрації об`єктів нерухомості було видано дублікат реєстраційного посвідчення, яким було посвідчено, що домоволодіння АДРЕСА_2 в цілому зареєстроване за заводом «Продмаш» на підставі рішення виконкому Суворовської райради №234 від 19.04.1991р. і зареєстровано в реєстраційній книзі №1655-стор. 58-кн.12 м/с (т. 1 а.с. 32).
Згідно інформації із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 05.03.2020р. будинок АДРЕСА_2 , загальною площею 1940,0кв.м. в цілому зареєстрований за заводом «Продмаш» на підставі рішення №234 від 19.04.1991р. виконавчого комітету Суворовської райради народних депутатів м. Одеси.
Відповідно до розпорядження органу приватизації - КП «Міське агентство з приватизації житла» №35224 від 03.05.1994р. ОСОБА_2 було передано у приватну власність 449/1000 частин квартири спільного заселення АДРЕСА_1 , загальною площею 25,0 кв.м.
На підставі вказаного розпорядження, Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради 03.05.1994р. було видано свідоцтво про право власності на житло, яким було посвідчено право власності ОСОБА_2 на квартиру 449/1000 частин квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 25,0 кв.м.
За договором дарування, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Русских С.Б., реєстровий номер 6682, ОСОБА_2 подарував 449/1000 частин квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 100-101).
Інша 551/1000 частини квартири АДРЕСА_3 була відчужена заводом «Продмаш» у квітні 2004 року ОСОБА_6 , ОСОБА_7 за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу, реєстровий номер 2905.
Суд першої інстанції на підставі наявних у матеріалах справи доказів дійшов до обґрунтованого висновку, що 449/1000 частин квартири АДРЕСА_1 були передані ОСОБА_2 у приватну власність на підставі розпорядження органу приватизації, на підставі якого УЖКГ Одеської міської ради видало свідоцтво про право власності на житло, в той час коли житловий будинок та квартира перебували у приватній власності заводу «Продмаш».
Об`єктом приватизації станом на 1994 року могли бути квартири, які використовувались громадянами на умовах найму, які в свою чергу були віднесені до державного житлового фонду.
Оскільки спірна частина квартири станом на травень 1994 року не відносилась до державного житлового фонду, тому її приватизація була проведена всупереч нормам Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». В зв`язку з чим видані на ім`я ОСОБА_2 розпорядження та свідоцтво про право власності на житло не можна вважати законними, так як порушують права заводу «Продмаш», як власника квартири.
Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

За змістом статей 256, 261 і 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц).
Згідно із частиною 4 статті 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення ЄСПЛ від 20 вересня 2011 року за заявою №14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).
Наведене дає підстави для висновку, що позовна давність є строком пред`явлення позовної вимоги як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи носія порушеного права (інтересу).
Позовна давність забезпечує юридичну визначеність правовідносин сторін та остаточність судових рішень, запобігаючи порушенню прав відповідача. Питання щодо поважності причин пропуску позовної давності, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача, причин унеможливлювали або істотно утруднювали подання позову, вирішуються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.
Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252 255 ЦК України.
Статтею 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
На віндикаційні позови поширюється загальна позовна давність (постанова Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі №362/44/17 (провадження №14-183цс18)).
Усуваючи розбіжності у застосуванні судом касаційної інстанції норм матеріального права, а саме, статей, 256, 257, 261 ЦК України, Верховний Суд України у постанові від 22 лютого 2017 року у справі №6-17цс17 дійшов до правового висновку: «порівняльний аналіз термінів «довідалася» та «могла довідатися», що містяться в частині першій статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.
Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.
Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року №6-17цс17».
До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 07 серпня 2019 року у справі №520/9169/15 (провадження №61-25349св18), у постанові від 22 січня 2020 року №522/68715/15 (провадження №61-1563св17) та Верховний Суд України у постанові від 21 травня 2014 року у справі №6-7цс14.
Звертаючись з позовом та обґрунтовуючи питання строку позовної давності, позивач, посилався на те, що завод дізнався про приватизацію спірної квартири лише у 2017р., однак дані доводи є хибними та судом до уваги не приймаються, так як спростовуються встановленими судом обставинами.
Наявні у справі докази вказують на те, що перебіг строку позовної давності розпочався в квітні 2004 року та закінчився у квітні 2007 року. З позовними вимогами завод «Продмаш» звернувся до суду 10.03.2020р., тобто за збігом 16 років, а відтак з пропуском строку позовної давності. Зокрема дані обставини підтверджуються тим, що завод «Продмаш» здійснив продаж 551/1000 частин квартири АДРЕСА_3 у квітні 2004 року за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу іншим особам, що об`єктивно вказує на те, що завод «Продмаш» повинен був бути обізнаним про зареєстроване право приватної власності ОСОБА_2 на 449/1000 частин квартири в зв`язку з її приватизацією ще у квітні 2004 року.
За таких підстав, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивачем, пропущений строк для захисту порушеного строку без поважних причин, що є законною підставою для відмови у позові у зв`язку із спливом на момент звернення до суду позовної давності, строк якої визначений статтею 257 ЦК України.
Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року).
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.
Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання пропорційним законній меті.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява №29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява №43768/07)).
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, позбавлення відповідача права на спірне приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на мірне володіння майном, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у статті Першого протоколу до Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Навіть якщо законне право на спірне приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що позбавлення права на спірне приміщення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 1 Першого Протоколу до Конвенції.
Системний аналіз наведених норм права, правових висновків Верховного Суду України та Верховного Суду, положень Європейської конвенції з прав людини та практики Європейського суду з прав людини, дає підстави вважати, що рішення суду першої інстанції є справедливим й відповідає засаді верховенства права та його складовій - принципу правової визначеності. Внаслідок вирішення спору судом першої інстанції відповідач отримав ефективний засіб юридичного захисту свого права на мірне володіння майном, що передбачено статтею 13 та статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Уданому випадку держава в особі державного органу не пропорційне втручається у право відповідача на мірне володіння майном, а також це рішення не відповідає критерію правомірного втручання в її право на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ.
Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку в органів місцевого самоврядування здійснити все необхідне, щоб відшкодувати збитки, завдані таким відчуженням.
Тому задоволення віндикаційного позову і витребування спірного приміщення у відповідача ОСОБА_1 , як добросовісного набувача, призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод.
Отже, суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, керуючись критерієм доведення «поза розумним сумнівом» дав їм правильну оцінку та правильно виходив з того, що є законні підстави для відмови у задоволенні позову.
Доводи апеляційної скарги Одеського ордена «Знак Пошани» заводу продовольчого машинобудування підприємство з колективною власністю завод «Продмаш» та ТОВ «Темп Плюс Сервіс» не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України, як підстави для скасування рішень.
Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.
Вимоги викладені у апеляційній скарзі ОСОБА_1 є не суттєвими та не впливають на суть ухваленого судового рішення, а тому задоволенню не підлягають.
У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28 жовтня 2010 року, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».
Таким чином, наведені в апеляційних скаргах доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.
Тому законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про задоволення позову немає.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 382-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу Одеського ордена «Знак Пошани» заводу продовольчого машинобудування підприємство з колективною власністю завод «Продмаш» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Темп Плюс Сервіс» залишити без задоволення.
Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 16 червня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст судового рішення складено: 30 травня 2022 року.
Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік