Справа № 447/2883/21 Головуючий у 1 інстанції: Головатий А.П.
Провадження № 22-ц/811/2403/22 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С.М.,

суддів: Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар судового засідання - Матяш С.І.,

з участю представника апелянта адвоката Мусаковського А.В., представника відповідача адвоката Скрута Л.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 16 серпня 2022 року (повний текст рішення складено 26 серпня 2022 року), у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «ОКСІ БАНК», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АМПІР КАПІТАЛ», про припинення договору іпотеки,

В С Т А Н О В И В:

у вересні 2021 року ОСОБА_1 звернулася в суд з вказаним позовом, в якому просила визнати припиненим договір іпотеки від 18 липня 2012 року, укладений між АТ «ОКСІ БАНК» та ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Моргуном О.С., зареєстрований в реєстрі за № 1030, з наступними змінами.

В обґрунтування позову посилалася на те, що 18 липня 2012 року між ФОП ОСОБА_4 та ПАТ «ОКСІ БАНК» укладено кредитний договір із відкриттям відновлювальної кредитної лінії №30/12-ВКЛ, згідно якого ліміт кредитування становить 300 000,00 грн із сплатою 23 % річних та комісіями на умовах, визначених договором, строком із 18 липня 2012 року по 17 липня 2017 року. 24 жовтня 2012 року між позичальником та банком було укладено додатковий договір № 1 до вищевказаного кредитного договору, яким було внесено зміни до суми договору 500000,00 грн та внесено зміни до графіку платежів. 23 липня 2012 року та 26 липня 2012 року банком було перераховано по 150 000,00 грн кредитних коштів, вирахувавши 1 500,00 грн комісійної винагороди. 24 жовтня 2012 року банком було перераховано ще 100 000,00 грн з вирахуванням комісійної винагороди у розмірі 1 000,00 грн. 19 листопада 2012 року та 07 жовтня 2013 року на кредитний рахунок позичальника банком було перераховано ще 100 000,00 грн та 96 000,00 грн На забезпечення виконання зобов`язання між банком, ОСОБА_2 та позивачкою, 18 липня 2012 року було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Моргуном О.С., зареєстрований в реєстрі за №1030, з наступними змінами. Предметом іпотеки визначено житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , площею 237,40 кв.м, а також земельна ділянка, що розташована за вищевказаною адресою, із кадастровим номером :01:006:0114, цільове призначення якої будівництво та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, на якій знаходиться вище згаданий будинок із господарськими будівлями. Сторони узгодили, що загальна заставна вартість предмета іпотеки визначена у розмірі 1 018 958,00 грн. Посилалась на те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, що вказано у постановах ВП ВС у справах №444/9519/12 від 28 березня 2018 року та № 310/11534/13-ц від 04 липня 2018 року. Вказувала, що 25 жовтня 2016 року ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_4 банком було надіслано вимоги за вих. № 1060/536, № 1060/535 та № 1060/534, відповідно до яких банк вимагав у 30-денний термін з моменту отримання таких погасити заборгованість за кредитним договором. Вказані вимоги було отримано 28 жовтня 2016 року. Враховуючи наведене, банк фактично змінив порядок, умови та строк дії кредитного договору, змінив строк виконання основного зобов`язання, який закінчився 28 листопада 2016 року. У 2020 році банк звернувся до суду із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки (справа №447/1874/20), у якому вказав про наявність заборгованості у розмірі 612334,31 грн, із яких 142 000,00 тіло кредиту; 453 867,61 грн нараховані відсотки; 16 466,68 грн пеня. Протягом 2020-2021 років здійснювалося погашення заборгованості на суму 57 905, 30 грн тіла кредиту, та позивач вважає, що неповерненою залишилась сума у розмірі 84 094,97 грн. Загальна сума виданого кредиту становить 596 000,00 грн. Договором іпотеки забезпечувалося повернення цієї суми. Надлишок суми кредиту 96 000,00 грн. не входив до обсягу майнового поручительства, тому не може забезпечуватися майновою порукою. Вважає що договір іпотеки припинився у зв`язку з належним його виконанням. У зв`язку з небажанням відповідача у добровільному порядку припиняти договір іпотеки від 18 липня 2012 року, позивач змушена звернутись за захистом своїх прав та інтересів до суду.

Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 16 серпня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що оскільки, позивачкою не надано доказів на підтвердження виконання основного зобов`язання згідно договору іпотеки, протягом розгляду справи не надано контррозрахунку на розрахунок, представлений суду відповідачем, відтак, підстав вважати позовні вимоги обґрунтованими немає.

У вересні 2022 року ОСОБА_1 оскаржила рішення суду першої інстанції, подавши апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 16 серпня 2022 року та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що під час розгляду справи судом першої інстанції позивачкою доведено факт припинення договору іпотеки, з огляду на безпідставне нарахування банком процентів за договором кредиту, а також комісій, передбачених цим договором. Вважає, що зобов`язання, за виконання яких вона виступила майновим поручителем, повністю погашено позичальником.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін у справі, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з частиною четвертою цієї статті Кодексу суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги (частина друга статті 377 ЦПК України).

Статтею 124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Це означає, що право особи на звернення до суду не може бути обмеженим. Тобто, юрисдикція виникає там, де є спір про право. Предметом юрисдикції є суспільні відносини, які виникають у зв`язку з вирішенням спору. Поняття юрисдикції безпосередньо пов`язано з процесуальним законодавством.

Реалізуючи дискрецію при визначенні предметної та/або суб`єктної юрисдикції справ, суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Статтею 20 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) визначено особливості предметної та суб`єктної юрисдикції господарських судів, якими уточнено коло спорів, що розглядаються господарськими судами, за змістом частини першої якої вони розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи підприємці.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією із сторін є, як правило, фізична особа.

З матеріалів справи убачається, що позивачем у вересні 2021 року (тобто після набрання чинності новою редакцією ГПК України) пред`явлено позов про визнання припиненим договору іпотеки, укладеного з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, укладеним між банком та фізичною особою - підприємцем.

Враховуючи предмет та підстави позову, а також суб`єктний склад учасників спірних правовідносин, які вказують на те, що такий спір слід розглядати за правилами господарського судочинства, суд першої інстанції наведеного не врахував та помилково розглянув справу по суті, без дотримання правил юрисдикції, що є обов`язковою підставою для скасування ухваленого рішення.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Відповідно до частини першої статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до частини четвертої статті 377 ЦПК України у разі закриття судом апеляційної інстанції провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 цього Кодексу суд за заявою позивача в порядку письмового провадження постановляє ухвалу про передачу справи до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. У разі наявності підстав для підсудності справи за вибором позивача у його заяві має бути зазначено лише один суд, до підсудності якого відноситься вирішення спору,

З огляду на те, що суд апеляційної інстанції дійшов висновку на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України закрити провадження у справі, суд відповідно до частини першої статті 256 ЦПК України роз`яснює позивачеві його право протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови звернутися до суду апеляційної інстанції із заявою про направлення справи до відповідного суду господарської юрисдикції.

Враховуючи наведене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, оскаржуване рішення скасуванню, із закриттям провадження у справі.

Не підлягають розподілу судові витрати у справі, понесені сторонами у судах двох інстанцій, адже спір остаточно між сторонами не вирішений. Такі витрати будуть розподілені за наслідками розгляду справи належним судом, яким в даному випадку Львівський апеляційний суд, не є.

Керуючись статтями 256, 259, 268, 367, 368, 374, 377, 382 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 16 серпня 2022 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «ОКСІ БАНК», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АМПІР КАПІТАЛ», про припинення договору іпотеки закрити.

Роз`яснити позивачу право протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови звернутися до суду апеляційної інстанції із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією до господарського суду Львівської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 11 листопада 2022 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич