Житомирський апеляційний суд
Справа №296/2847/22 Головуючий у 1-й інст. Рожкова О.С.
Категорія 69 Доповідач Борисюк Р. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2022 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Галацевич О.М., Григорусь Н.Й.,

розглянувши у письмовому провадженні без повідомлення учасників у м. Житомирі цивільну справу №296/2847/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 22 червня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Рожкової О.С. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в :

У червні 2022 року ОСОБА_2 звернувся з даним позовом, в якому просив розірвати шлюб між ним та ОСОБА_2 , також вказав не надавати час на примирення.

Позов обґрунтовував тим, що з 25 липня 2017 року сторони перебувають у шлюбі, у період якого ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась донька ОСОБА_3 . Посилаючись на те, що через різні погляди на сімейне життя та обов`язки, відсутність взаєморозуміння, спільне життя у сторін не склалось, сторони проживають окремо, шлюбних відносин не підтримують, просив розірвати шлюб.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 22 червня 2022 року позов задоволено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що з оскаржуваним рішенням він не згоден, вважає його поспішним і заперечує щодо розірвання шлюбу. Зазначає, що суд у відповідності до ст. 111 СК України не надав час на примирення. Вважає, що розірвання шлюбу суперечить його інтересам та інтересам малолітньої доньки.

Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 26.09.2022 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та призначено до розгляду.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи наведене, розгляд справи здійснюється без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах ст. 367 ЦПК України, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга повинна бути залишена без задоволення з огляду на таке.

Відповідно до вимог частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з положеннями ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Положеннями ч. 1 ст. 21 та ч.1 ст. 24 СК України передбачено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, що ґрунтується на їхній вільній згоді та зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Частинами 3, 4 ст. 56 СК України визначено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу.

Статтями 110, 112 СК України передбачено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя і якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного із них, що мають істотне значення, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу.

Положеннями ч. 2 ст. 114 СК України врегульовано, що у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 3 ст. 115 цього Кодексу документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рішення суду у справі про розірвання шлюбу повинно відповідати вимогам статті 215 ЦПК України. У ньому, зокрема, має бути зазначено дату й місце реєстрації шлюбу, час та причини фактичного його припинення, мотиви, з яких суд визнав збереження сім`ї можливим чи неможливим, обґрунтовані висновки з приводу інших заявлених вимог. У резолютивній частині рішення слід навести відомості, необхідні для реєстрації розірвання шлюбу в органах РАЦС.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.

З матеріалів справи вбачається, що 25 липня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 Житомирським міським ВДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Житомирській області зареєстровано шлюб. Про що свідчить свідоцтво про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 із актовим записом в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу №1327 (а.с.4)

За час перебування в шлюбі у подружжя ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 (а.с.8).

Ухвалюючи рішення про розірвання шлюбу між сторонами, суд першої інстанції виходив з того, що даний шлюб існує формально та відсутня можливість збереження сім`ї відповідача та позивача, оскільки останній не бажає надалі перебувати в шлюбі, а подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме його інтересам.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність розірвання шлюбу між сторонами, так як подальше збереження такого шлюбу неможливо.

Що стосується доводів апеляційної інстанції про не вжиття місцевим судом заходів щодо примирення подружжя, то колегія суддів зазначає наступне.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», на яку зокрема посилається апелянт, зазначено, що судам слід використовувати надану законом можливість відкласти розгляд справи для примирення подружжя, особливо за наявності неповнолітніх дітей. Проте, вживати заходів щодо примирення подружжя слід лише у тому випадку, якщо це не буде суперечити моральним засадам суспільства і примирення подружжя допоможе зберегти сім`ю та не суперечитиме інтересам одного з них чи дітей. У випадку виявлення обставин або фактів, які свідчать про неможливість збереження шлюбу з позицій моралі та з позицій інтересів подружжя або їх дітей, суд повинен уникати формалізму та не надавати строку на примирення. Таким чином, вжиття заходів щодо примирення подружжя є правом суду, а не його обов`язком.

Подібна позиція викладена і в постанові Верховного Суду у цивільній справі №200/952/18. Верховний Суд у своєму рішенні наголошує що Сімейний Кодексом України не визначено, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя, оскільки такі питання можуть вирішуватися виключно у процесі розгляду справи.

Варто також зауважити, що підставою для прийняття судом рішення про надання сторонам часу на примирення є клопотання одного з подружжя, висловлене або в усній формі під час судового засідання, або в письмовій заяві. Той із подружжя, хто просить про примирення, повинен обґрунтовувати необхідність надання строку на примирення. Це дозволить суду переконатись, що таке клопотання не служить для затягування судового процесу та зловживання процесуальними правами.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про безпідставність ненадання судом першої інстанції часу на примирення, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки не ґрунтуються на вимогах закону. Усної або письмової зави про надання строку на примирення позивачем чи відповідачем подано не було, а заявлено клопотання у позовній заяві про ненадання часу на примирення. Крім того, ним подана заява про розгляд справи у його відсутність в якій останній просив позовні вимоги задовольнити (а.с.22).

В свою чергу, позиція відповідача у суді першої інстанції зводилася лише до того, що вона погоджується із розірванням шлюбу, участь в судовому засіданні не прийняла усної або письмової зави про надання строку на примирення нею заявлено не було, подала до суду заяву через свого представника, в якій зазначено, що проти розірвання шлюбу не заперечує (а.с.18).

Таким чином, оскільки судом першої інстанції достовірно з`ясовані фактичні взаємини та обставини сумісного життя подружжя, наявність в них малолітньої дитини, припинення між ними шлюбних відносин, які у своїй сукупності свідчать про неможливість подальшого спільного життя подружжя та збереження сім`ї, приймаючи до уваги, що сім`я повинна будуватись на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки, які втрачені сторонами, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, з яким погоджується і колегія суддів, про наявність підстав для розірвання шлюбу.

У відповідності ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами колегія суддів не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 22 червня 2022 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Судді