Номер провадження 2/754/242/22
Справа №754/1109/21
РІШЕННЯ

Іменем України

08 листопада 2022 року Деснянський районний суд міста Києва в складі:

Головуючого - судді Галась І.А.,

при секретарі - Париста А.С.

за відсутності сторін

розглянув цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання розписки недійсною,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 , ( АДРЕСА_1 ) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ( АДРЕСА_1 ), ОСОБА_4 ( АДРЕСА_2 ) про визнання розписки недійсною.

Позовні вимоги обґрунтовані наступним.

В провадженні Деснянського районного суду м. Києва на розгляді перебуває цивільна справа №754/10104/20 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованості по розписці від 25.11.1994 року. Враховуючи, що ухваленим рішенням по зазначеній справі зачіпаються права та інтереси позивача - ОСОБА_1 , було подано заяву про залучення його до участі у справі в якості третьої особи, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 20.01.2021 року дана заява була задоволена частково і залучено його в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, роз`яснивши йому право на звернення до суду із позовом про визнання зазначеної розписки недійсною в загальному порядку. Також, позивач зазначає, що в провадженні Деснянського районного суду м. Києва знаходиться цивільна справа №754/9261/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл спільного майна подружжя та за об`єднаним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя. Частиною позовних вимог ОСОБА_1 в справі про розподіл спільного майна подружжя є трикімнатна квартира, що розташована по АДРЕСА_1 . Як стверджує позивач, отримавши позовну заяву ОСОБА_2 не погодилась із вимогами ОСОБА_1 і у заяві про збільшення позовних вимог зазначила, що спірну квартиру вона придбала за власні кошти, що отримала в борг у її дядьки ОСОБА_3 » і надала суду та ОСОБА_1 копію розписки від 25.11.1994 року. Таким чином, ОСОБА_2 , надавши розписку в матеріали справи №754/9261/19 про поділ майна подружжя, намагається уникнути його розподілу. ОСОБА_1 заперечує про факти написання оскаржуваної розписки, вважає, що вона була написана ОСОБА_2 в 2020 році, коли отримала позовну заяву про поділ майна подружжя. ОСОБА_1 стверджує той факт, що перебуваючи у шлюбі із ОСОБА_2 , остання не писала подібних розписок, зокрема від 25.11.1994 року та гроші в борг не отримувала. За час їх спільного проживання, маючи добрі сімейні стосунки, позивач, як чоловік відповідача,мав би знати про боргові зобов`язання його дружини. З 1994 року і по теперішній час ОСОБА_3 ніколи не звертався до ОСОБА_2 або до ОСОБА_1 з приводу повернення позики, яку нібито брала дружина, а позов про стягнення з ОСОБА_2 по даній розписці з`явився в суді лише після подачі позову ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, зокрема, трикімнатної квартири. Зазначене виключає можливість укладення договору позики між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на підтвердження якого сторони нібито склали розписку. Таким чином, враховуючи відсутність розписки на 1994 рік, відсутність будь-яких претензій з приводу повернення позики від ОСОБА_3 протягом 26 років, є всі підстави вважати її недійсною, оскільки оскаржувана розписка написана з метою введення суд в оману у справі про поділ спільного майна подружжя, та з метою уникнення поділу спірної трикімнатної квартири між подружжям.

Посилаючись на викладені обставини прошу суд:

- визнати розписку від імені ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище ОСОБА_5 ) від 2511.1994 року про отримання нею коштів в розмірі 14 000 доларів США у ОСОБА_3 недійсною.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 26 січня 2021 року було відкрито провадження по справі, призначено підготовче судове засідання з викликом сторін.

08 липня 2021 року від представника позивача, адвоката Андруцької Г.О надійшло клопотання про призначення судової експертизи давності документу. Одночасно була подана заява про розгляд клопотання за її відсутність.

Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 08 липня 2021 року дане клопотання задоволено.

Призначено в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання розписки недійсною судову технічну експертизу, на розгляд якої поставити питання: 1) Встановити фактичний період виготовлення розписки від імені ОСОБА_2 від 25 листопада 1994 року? 2) Чи могла бути виготовлена розписка від імені ОСОБА_2 від 25 листопада 1994 року пізніше зазначеної в ній даті, а саме у період з 2015- 2020 роки? 3) Чи є на розписці від імені ОСОБА_2 від 25 листопада 1994 року ознаки впливу, що призвели до штучного її старіння? Проведення експертизи доручити експертам Київського науково - дослідного інституту судових експертиз.

26 жовтня 2021 року на адресу суду надійшло клопотання директора Київського науково - дослідного інституту судових експертиз про надання оригіналу досліджуваного документу - розписки.

До судового розгляду даного клопотання сторони не з`явились, в поданій суду заяві представник позивача просила витребували розписку у відповідача ОСОБА_4 .

Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 07 лютого 2022 року задоволено заяву та ухвалено Витребувати у ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ) оригінал розписки від імені ОСОБА_2 від 25 листопада 1994 року. Ухвала підлягає негайному виконанню.

15 лютого 2022 року на адресу суду надійшов лист директора Київського науково - дослідного інституту судових експертиз про надання оригіналу досліджуваного документу - розписки без виконання.

Протягом підготовчого розгляду справи представник позивача вимоги позову підтримала в повному обсязі, до розгляду 22 липня 2022 року та 21 вересня 2022 року не з`явилась, в поданій суду заяві просила справу розглядати за відсутності сторони позивача.

Відповідач (представник відповідача) вимоги позову не визнав, до розгляду 22 липня 2022 року та 21 вересня 2022 року, 08 листопада 2022 року не з`явився.

Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 21 вересня 2022 року підготовче провадження у справі закінчено, та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження, встановивши загальний порядок дослідження доказів у справі.

Всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Судом встановлено, що в провадженні Деснянського районного суду м. Києва на розгляді перебуває цивільна справа №754/10104/20 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованості по розписці від 25.11.1994 року. Враховуючи, що ухваленим рішенням по зазначеній справі зачіпаються права та інтереси позивача - ОСОБА_1 , було подано заяву про залучення його до участі у справі в якості третьої особи, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 20.01.2021 року дана заява була задоволена частково і залучено його в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, роз`яснивши йому право на звернення до суду із позовом про визнання зазначеної розписки недійсною в загальному порядку.

Також, позивачем зазначено, що в провадженні Деснянського районного суду м. Києва знаходиться цивільна справа №754/9261/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл спільного майна подружжя та за об`єднаним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя. Частиною позовних вимог ОСОБА_1 в справі про розподіл спільного майна подружжя є трикімнатна квартира, що розташована по АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 заперечує про факт написання оскаржуваної розписки, вважає, що вона була написана ОСОБА_2 в 2020 році, коли отримала позовну заяву про поділ майна подружжя.

ОСОБА_1 стверджує той факт, що перебуваючи у шлюбі із ОСОБА_2 , остання не писала подібних розписок, зокрема від 25.11.1994 року та гроші в борг не отримувала. За час їх спільного проживання, маючи добрі сімейні стосунки, позивач, як чоловік відповідачки, мав би знати про боргові зобов`язання його дружини. З 1994 року і по теперішній час ОСОБА_3 ніколи не звертався до ОСОБА_2 або до ОСОБА_1 з приводу повернення позики, яку нібито брала дружина.

Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Частиною 2 ст.1046 ЦК України визначено, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Таким чином, договір позики є одностороннім договором, а відповідно до ч. 2 ст.1047 ЦК України не підтвердження укладання договору позики та його умов може бути надана розписка позичальника або інший документ, який засвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Виходячи із змісту зазначених норм матеріального права, мова йде про односторонній правочин, а тому до нього мають бути застосовані положення щодо визнання правочину недійсним та його наслідки.

Відповідно до положень ч.1, ч.3, ч.5 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей (висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 2 липня 2014 року № 6-79цс14).

Відповідно до розписки від 25 листопада 1994 року ОСОБА_2 ( ОСОБА_5 ) обіцяє віддати ОСОБА_3 14 000 доларів США за його вимогою ( а.с.23).

Позивач, у свою чергу, категорично заперечує факт позики коштів і мотивує складання цієї розписки не інакше як уникнення розподілу спільної трикімнатної квартири.

Такі доводи позивача підтверджуються змістом вказаної розписки, із якої не вбачається, що ОСОБА_2 ( ОСОБА_5 ) є позичальником, оскільки з 1994 року і до теперішнього часу відповідач ОСОБА_3 ніколи не звертався до ОСОБА_1 або до ОСОБА_2 про повернення позики.

З`ясовуючи юридичну природу вказаного документу, суд виходить з того, що із цієї розписки не вбачається як сам факт отримання відповідачем в борг від ОСОБА_3 певної грошової суми, так і дати її отримання, отже, її зміст не спростовує твердження відповідача про те, що він грошових коштів у позивача у борг не брав.

Вказана розписка не містить даних про отримання відповідачем в борг від свого дядька ОСОБА_3 грошових коштів, не містить даних про укладення та умови договору позики, отже, тому не є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Також відповідно до листа директора Київського науково - дослідного інституту судових експертиз про надання оригіналу досліджуваного документу- розписки повернулося без виконання.

За таких обставин, на думку суду, зазначена розписка не є підтвердженням укладення між сторонами договору позики як реальної односторонньої оплатної угоди на зазначених позивачем умовах.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Відповідно до статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність оригіналу боргової розписки у кредитора свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Тобто, суд, вирішуючи спір про повернення боргу по суті, обов`язково повинен пересвідчитися в існування відповідного оригіналу боргової розписки та оглянути цей оригінал в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, обов`язок доведення тих обставин, на які посилається сторона, як на обгрунтування своїх вимог, покладений на відповідну сторону.

На підтвердження обставин укладення договору позики, відповідно до положень чинного законодавства, відповідач має надати суду оригінал розписки позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Однак, відповідачами оригінал боргової розписки від 25.11.1994 року суду не наданий.

Отже, суд, враховуючи неможливість виявлення справжньої правової природи правовідносин сторін, у зв`язку з відсутністю оригіналу розписки, доходить висновку, що відповідачем не доведено належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами факту укладення договору позики між сторонами на зазначену суму, а відтак, у суду відсутні підстави для визнання розписки від імені ОСОБА_2 від 25.11.1994 року про отримання коштів в розмірі 14 000 доларів США у ОСОБА_3 дійсною.

Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.4, 5, 10, 12,13, 81, 1046,1047, ЦПК України, ст.203,545 ЦК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання розписки недійсною-задовольнити.

Визнати розписку від імені ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище ОСОБА_6 ) від 25 листопада 1994 року про отримання нею коштів в розмір 14 000 доларів США у ОСОБА_3 - недійсною.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: