справа № 357/9177/18 головуючий у суді І інстанції Дубановська І.Д.
провадження № 22-ц/824/1858/2022 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

26 жовтня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Лобоцької В.П.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Олійникова Слобода» на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 березня 2021 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Олійникова Слобода» до ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрокомплекс «Узин», державного реєстратора комунального підприємства Великодимерської селищної ради «Комунальна служба реєстрації речових прав» Мироненко Юлії Юріївни, про визнання недійсним договору оренди землі, скасування рішення про реєстрацію речового права на нерухоме майно, припинення права оренди,-

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2018 року ТОВ «Олійникова Слобода» звернулося до суду з позовом та з урахуванням уточнених позовних вимог просило визнати недійсним договір оренди землі № б/н від 05 березня 2018 року, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ Агрокомплекс «Узин» щодо земельної ділянки площею 2,4 га з кадастровим номером :01:007:0031; скасувати рішення державного реєстратора КП Великодимерської селищної ради «Комунальна служба реєстрації речових прав» Мироненко Ю.Ю. про державну реєстрацію іншого речового права - права оренди, індексний номер 40128105 від 15 березня 2018 року та припинити право оренди ТОВ Агрокомплекс «Узин» на земельну ділянку площею 2,4 га з кадастровим номером :01:007:0031, яке виникло на підставі договору оренди землі № б/н від 05 березня 2018 року, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ Агрокомплекс «Узин».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до договору оренди землі № б/н від 10 березня 2016 року, в оренді у ТОВ «Олійникова Слобода» перебувала належна ОСОБА_1 земельна ділянка площею 2,4 га з кадастровим номером :01:007:0031, яка знаходиться у межах Олійниково-Слобідської сільської ради Білоцерківського району Київської області. Строк оренди - 7 років. Державна реєстрація права оренди за ТОВ «Олійникова Слобода» на неї проведена державним реєстратором Малькевич Л.В. згідно із рішенням від 29 квітня 2016 року. З відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ТОВ «Олійникова Слобода» стало відомо, що орендована нею у ОСОБА_1 земельна ділянка передана в оренду іншій особі - ТОВ Агрокомплекс «Узин», про що укладений договір оренди землі № б/н від 05 березня 2018 року, право оренди за якими зареєстроване відповідно до рішення державного реєстратора Мироненко Ю.Ю. від 15 березня 2018 року. Позивач зазначає, що такі дії ОСОБА_1 суперечать ч. 1 ст. 792 ЦК України, п. «б» ч. 1 ст. 95 ЗК України, ст. 13, 24, 25, 31 Закону України «Про оренду землі» та умовам договору оренди землі від 10 березня 2016 року. В свою чергу, рішення державного реєстратора Мироненко Ю.Ю. відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та у зв`язку із порушенням ст. 10, 19, 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» має бути скасоване.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 березня 2021 року позов ТОВ «Олійникова Слобода» залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ТОВ «Олійникова Слобода» просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що державна реєстрація права оренди на земельну ділянку не є державною реєстрацією правочину у розумінні ч. 1 ст. 210 ЦК України, норми ч. 1 ст. 210 ЦК України не підлягають застосуванню для визначення моменту набрання чинності договором оренди землі, укладеним після 01 січня 2013 року. Суд першої інстанції всупереч висновку Великої Палати Верховного Суду у справі № 696/1693/15-ц помилково ототожнив державну реєстрацію договору оренди землі з державною реєстрацією права оренди на земельну ділянку, що призвело до помилкового застосування ним норм ч. 1 ст. 210 ЦК України, і, відповідно, до помилкового висновку про те, що цей договір не набрав чинності у зв`язку зі скасуванням державної реєстрації права оренди позивача на земельну ділянку, помилкового врахування висновку Верховного Суду у справі № 322/1178/17, також висновків у справі № 357/7734/18. Договір оренди землі належить до консенсуальних договорів, які вважаються укладеними з моменту досягнення сторонами згоди щодо усіх істотних умов договору. Закон України «Про оренду землі» у редакції, що діє з 01 січня 2013 року, не передбачає, що договір оренди землі набирає чинності після державної реєстрації права оренди за цим договором. Договори оренди землі, укладені після 01 січня 2013 року, починають свій перебіг з моменту їх укладення, тобто, підписання сторонами. Саме по собі скасування рішення про державну реєстрацію права оренди на земельну ділянку не призводить до скасування підстави її проведення, тобто, до недійсності договору оренди землі. Судом неправильно витлумачено п. 37 договору оренди землі. Суд першої інстанції не врахував висновки Верховного Суду у справах № 291/421/17, № 291/422/17, № 291/426/17, згідно з якими відсутність у ДРРПНМ державної реєстрації права оренди на земельну ділянку не позбавляє орендаря права оспорювати договір оренди землі, укладений власником земельної ділянки з іншим орендарем. Чинне законодавство України не передбачає право власника земельної ділянки, щодо якої ним вже укладено договір оренди землі, передавати її у користування іншій особі шляхом укладення з нею договору оренди землі. Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що у разі скасування державної реєстрації права оренди особи на земельну ділянку в такої особи відсутнє право її оренди, що суперечить нормам ст. 2, 3 Закону № 1952-ІУ, ст. 11 ЦК України, ст. 124 ЗК України. Право оренди на земельну ділянку набувається на підставі договору оренди землі, що набрав чинності, а не його державної реєстрації у ДРРПНМ. Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що сплив встановленого законом строку для проведення державним реєстратором реєстраційних дій під час державної реєстрації права оренди ТОВ Агрокомплекс «Узин» на земельну ділянку не впливає на законність спірного рішення. Державний реєстратор не перевірила належним чином відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на земельну ділянку.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ Агрокомплекс «Узин» зазначає, що на час розгляду справи був чинним наказ Міністерства юстиції України № 727/5 від 15 березня 2018 року про скасування рішення про державну реєстрацію права оренди за позивачем. Висновки суду щодо відсутності порушених прав позивача оспорюваним договором оренди не спростовані аргументами, викладеними в апеляційній скарзі. Позивач не довів викладене у позовній заяві судження, що він добросовісно виконував усі умови договору. Розмір заявлених витрат на правничу допомогу перевищує розмір орендної плати за договором, є завищеним та неспівмірним зі складністю справи.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції вірно встановив, що договір оренди землі є нечинним/неукладеним, а, відповідно, і не створює прав та обов`язків для його сторін. Суд також вірно зазначив, що права позивача, за захистом яких він звернувся, не можуть бути поновлені в обраний ним спосіб захисту. У позивача відсутні права, свободи або охоронювані законом інтереси, які порушено відповідачами, так як у нього відсутнє право оренди. Скасування рішення державного реєстратора щодо права оренди позбавляє орендаря права оспорювати договори оренди, які є предметом спору у справі. Наведена в апеляційній скарзі позивачем судова практика не підлягає застосуванню до спірних правовідносин. Державний реєстратор не є належним відповідачем у справі. Розмір витрат позивача на оплату послуг адвокатів вже перевищив 100 % вартості об`єкту оренди, що є неспівмірним та протирічить принципу розумності.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що згідно із Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 58412776 від 29 квітня 2016 року, на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, серії та номер: 4392, виданого 04 грудня 2015 року, ОСОБА_1 належить земельна ділянка, яка має площу 2,4 га, кадастровий номер :01:007:0031 та знаходиться в межах Олійниково-Слобідської сільської ради Білоцерківського району Київської області (т. 1, а.с. 10).

10 березня 2016 року ОСОБА_1 та ТОВ «Ім. Котовського» уклали Договір оренди землі № б/н (т. 1, а.с. 7-8).

Відповідно до п. 1 Договору оренди землі № б/н від 10 березня 2016 року, «орендодавець надає, а орендар приймає у строкове платне користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться: Київська область, Білоцерківський район, Олійниково-слобідська сільська рада та належить орендодавцю на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом».

Згідно із п. 2 Договору оренди землі № б/н від 10 березня 2016 року, «в оренду передається земельна ділянка: кадастровий номер :01:007:0031, розташована на території Олійниково-Слобідської сільської ради, загальною площею 2,4000 га, в тому числі рілля 2,4000 га».

Згідно із п. 5 Договору оренди землі № б/н від 10 березня 2016 року, «договір укладено на 7 /сім/ років. Після закінчення строку договору, орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов`язаний повідомити про це орендодавця не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі…».

Відповідно до п. 6 Договору оренди землі № б/н від 10 березня 2016 року, «орендна плата нараховується та видається орендарем в розмірі 6 (шести) % від грошової оцінки земельної ділянки у грошовій, натуральній та відробітковій формах за добровільним рішенням власника земельної ділянки, що становить 5 539,61 грн…».

Відповідно до п. 16 Договору оренди землі № б/н від 10 березня 2016 року, «передача земельної ділянки орендарю здійснюється у 5 (п`ятиденний) строк після державної реєстрації цього договору за актом її приймання-передачі».

Згідно з п. 37 Договору оренди землі № б/н від 10 березня 2016 року, «цей договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації».

Відповідно до Акта приймання-передачі земельної ділянки від 29 вересня 2016 року, «орендодавець ОСОБА_1 з одного боку, передає, а орендар ТОВ «Ім. Котовського» в особі директора Голика П.В., який діє на підставі Статуту, з другого, приймає в строкове платне користування на умовах оренди земельну ділянку, кадастровий номер :01:007:0031, що знаходиться в межах землекористування Олійниковослобідської сільської ради, загальною площею 2,4000 га, у тому числі рілля 2,4000 га» (т. 1, а.с. 9).

29 квітня 2016 року, державним реєстратором Узинської міської нотаріальної контори Малькевич Л.В. ухвалене рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 29471746 та внесено запис про інше речове право № 14374319 від 25 квітня 2016 року, а саме про право оренди земельної ділянки за ТОВ «Ім. Котовського», що виникло згідно з Договором оренди землі № б/н від 10 березня 2016 року (т. 1, а.с. 10).

Згідно з протоколом № 5 Загальних зборів учасників ТОВ «Ім. Котовського» від 22 листопада 2016 року, ТОВ «Ім. Котовського» перейменоване на ТОВ «Олійникова Слобода» (т. 1, а.с. 11-14).

05 березня 2018 року ОСОБА_1 та ТОВ Агрокомплекс «Узин» уклали Договір оренди земельної ділянки № б/н (т. 2, а.с. 7-8).

Відповідно до п. 1.1 Договору оренди земельної ділянки № б/н від 05 березня 2018 року, «орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування (оренду) земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка знаходиться на території Узинської міської об`єднаної територіальної громади с. Олійникова Слобода, Білоцерківського району, Київської області».

Згідно із п. 2.1 Договору оренди земельної ділянки № б/н від 05 березня 2018 року, «в оренду передається земельна ділянка загальною площею 2,4000 гектарів, яка розміщена на території Узинської міської об`єднаної територіальної громади с. Олійникова Слобода Білоцерківського району Київської області.

Право власності орендодавця на земельну ділянку підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом № 4392 від 04 грудня 2015 року та зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 04 грудня 2015 року. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 04. Кадастровий номер земельної ділянки :01:007:0031».

Згідно із п. 3.1 Договору оренди земельної ділянки № б/н від 05 березня 2018 року, «договір укладено на 7 (сім) років від дати його реєстрації в установленому законодавством порядку».

Відповідно до п. 12.1 Договору оренди земельної ділянки № б/н від 05 березня 2018 року, «цей договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації».

Згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 131270392 від 18 липня 2018 року, за рішенням Департаменту державної реєстрації Міністерства юстиції України № 40127608, запис про інше речове право № 14374319 від 25 квітня 2016 року скасований 15 березня 2018 року (т. 1, а.с. 17-18).

15 березня 2018 року державним реєстратором комунального підприємства Великодимерської селищної ради «Комунальна служба реєстрації речових прав» Мироненко Ю.Ю. ухвалене рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 40128105 та внесено запис про інше речове право № 25252855 від 05 березня 2018 року, а саме про право оренди земельної ділянки за ТОВ Агрокомплекс «Узин», що виникло згідно з Договором оренди земельної ділянки № б/н від 05 березня 2018 року (т. 1, а.с. 17-18).

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що будь-яких порушень Закону, при укладенні Договору оренди земельної ділянки № б/н від 05 березня 2018 року, судом не встановлено, в зв`язку із чим, підстав визнавати його недійсним немає, сплив строку передбаченого ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952-IV від 01 липня 2004 року, не є підставою для відмови у державній реєстрації прав, а на момент ухвалення рішення державного реєстратора комунального підприємства Великодимерської селищної ради «Комунальна служба речових прав» Мироненко Ю.Ю., індексний номер: 40128105 від 15 березня 2018 року, в Державному реєстрі прав на нерухоме майно, запис про право оренди ТОВ «Олійникова Слобода» на земельну ділянку з кадастровим номером :01:007:0031, що знаходиться в межах Оліниково-Слобідської сільської ради, був скасований.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 204 ЦК України (тут і в подальшому норми матеріального права наводяться в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

За частиною другою статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, зокрема ЗК України, Законом України «Про оренду землі».

Згідно з частиною п`ятою статті 6 Закону України «Про оренду землі» право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до статей 125, 126 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації (частина друга статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Згідно з ч. 4 ст. 3 цього Закону будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 28 цього Закону.

Таким чином, учасники правочину, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, складають і підписують відповідний письмовий документ, надаючи згоді встановленої форми. Разом з тим, цивільні права та обов`язки, на досягнення яких спрямоване волевиявлення сторін під час укладення договорів оренди, набуваються після відповідної державної реєстрації.

Системний аналіз наведених положень чинного законодавства дає підстави для висновку, що для визначення початку перебігу та закінчення строку дії договору оренди землі має значення не момент його підписання, а момент вчинення реєстраційних дій, тобто внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень як єдиної державної інформаційної системи, яка містить відомості про речові права на нерухоме майно, їх обтяження, суб`єктів речових прав, технічні характеристики об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд тощо), кадастровий план земельної ділянки, а також відомості про правочини, вчинені щодо таких об`єктів нерухомого майна, з якими закон пов`язує набрання чинності договору, а саме можливість реалізації сторонами своїх суб`єктивних прав та обов`язків.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 322/1178/17 (провадження № 14-338цс19) і підтримана постановами Верховного Суду, прийнятими пізніше, зокрема 10 вересня 2021 року в справі № 535/1095/20 (провадження № 61-9347св21), 06 вересня 2021 року в справі № 278/3528/19 (провадження № 61-1536св21) та інших.

У даній справі судом першої інстанції встановлено, що рішенням Департаменту державної реєстрації Міністерства юстиції України № 40127608, запис про інше речове право № 14374319 від 25 квітня 2016 року скасований 15 березня 2018 року.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2020 року у справі № 357/8110/18 (провадження № 61-15401св19) та наступних постановах, зокрема від 11 травня 2021 року у справі № 357/7999/18 (провадження № 61-10444св20), зазначено, що зі скасуванням рішення державного реєстратора про реєстрацію за позивачем речового права на нерухоме майно - права оренди на спірну земельну ділянку, та внесенням відповідних відомостей до Реєстру втрачаються ті правові наслідки, які з них випливають, а саме - скасовується державна реєстрація речового права і особа у відповідності до ч. 2 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст. 125 ЗК України вважається такою, що не набула відповідного речового права.

З огляду на вищевикладене апеляційний суд не може погодитися з доводами апеляційної скарги, що враховуючи дію презумпції правомірності правочину, встановленої у ст. 204 ЦК України, скасування наказом Міністерства юстиції України рішення державного реєстратора про державну реєстрацію за позивачем права оренди на земельну ділянку з кадастровим номером :01:007:0031, що виникло на підставі договору оренди землі, не припинило дію цього договору та жодним чином не вплинуло на його дійсність.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги позивача про те, що суд першої інстанції помилково ототожнив поняття "державної реєстрації договору" із поняттям "державної реєстрації права оренди", апеляційний суд вважає, що у даних правовідносинах відбулося скасування державної реєстрації права оренди, а тому, незважаючи на наявність підписаного договору оренди, таке право не вважається набутим за відсутності його державної реєстрації, що прямо вбачається з вищенаведених норм законодавства у сфері оренди землі, а, відтак, такі доводи позивача є безпідставними.

Зі скасуванням рішень державних реєстраторів про реєстрацію за позивачем речового права на нерухоме майно - права оренди на спірну земельну ділянку та внесенням відповідних відомостей до Реєстру втрачаються ті правові наслідки, які з них випливають, а саме - скасовується державна реєстрація речового права і особа у відповідності до частини другої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», статті 125 ЗК України вважається такою, що не набула відповідного речового права.

Отже, встановивши, що державна реєстрація речового права позивача на спірну земельну ділянку була скасована 15 березня 2018 року, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ТОВ «Олійникова Слобода», оскільки на момент початку перебігу строку дії оскаржуваних останнім договорів оренди землі, права та інтереси позивача порушені не були, оскільки права на вказаний об`єкт нерухомого майна у нього вже були відсутні.

Викладене у повній мірі узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, наведеними у пунктах 47, 48 постанови від 19 лютого 2020 року у справі № 387/515/18 (провадження № 14-430 цс 19).

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, позивач вказує на те, що 25 серпня 2021 року постановою Київського апеляційного суду визнано незаконним та скасовано наказ Міністерства юстиції України №727/5 від 15 березня 2018 року, який став підставою для відмови у задоволенні позову. 04 травня 2022 року Верховний Суд у справі №357/9440/20 прийняв постанову, якою залишив без змін постанову Київського апеляційного суду від 25 серпня 2021 року.

Позивач вказує, що скасування зазначеного наказу підтверджує наявність у ТОВ «Олійникова Слобода» права оренди за договором оренди землі на земельну ділянку з кадастровим номером :01:007:0031.

Однак, апеляційний суд не погоджується з такими доводами позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 6 ст. 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

У постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року по справі №922/393/18 викладена правова позиція щодо подання доказів до суду апеляційної інстанції. У зазначеній справі касаційний суд підтвердив дотримання процесуальних процедур судом попередньої інстанції, який відхилив клопотання про приєднання до матеріалів справи доказу через те, що цей доказ датований вже після прийняття рішення судом першої інстанції. Верховний Суд вказав, що така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку ст. 269 ГПК України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів.

Посилаючись на скасування судом зазначеного наказу Міністерства Юстиції України, позивач не звернув увагу, що ним заявлено вимогу про визнання правочину недійсним.

За загальним правилом, обставини, з якими позивач пов`язував недійсність правочину, повинні були існувати на момент його укладення.

З матеріалів справи вбачається, що на момент укладення оспорюваного договору оренди землі, а саме, 05 березня 2018 року, наказ Міністерства Юстиції України №727/5 від 15 березня 2018 року був чинний, а, відтак, обставини на які посилається апелянт в своїх додаткових поясненнях, а саме, скасування зазначеного наказу в подальшому, не можуть бути підставою до визнання оспорюваного договору недійсним.

Заявляючи свої вимоги до державних реєстраторів, позивач не звернув уваги, що спір про скасування рішення про державну реєстрацію права має розглядатися як спір, що пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на майно іншою особою. Належним відповідачем у такій справі є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16. Зазначене є окремою та достатньою підставою до відмови у задоволенні позову до державного реєстратора.

За таких обставин висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав до задоволення позову, відповідають фактичним обставинам справи, ґрунтуються на наявних у справі доказах та доводами апеляційної скарги не спростовуються, що у відповідності до вимог ст. 375 ЦПК України є підставою до залишення судового рішення без змін, а скарги без задоволення.

У відзивах на апеляційну скаргу позивача відповідачі просили суд стягнути з позивача судові витрати понесені в межах розгляду справи судом апеляційної інстанції, а саме, витрати на правничу допомогу у розмірі 12 500 грн. на користь відповідача ОСОБА_1 та 13 000 грн. на користь ТОВ Агрокомплекс «Узин».

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з вимогами ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

В своїх запереченнях щодо стягнення на користь відповідачів витрат на правничу допомогу позивач вказував, що заявлені витрати на правничу допомогу відшкодуванню не підлягають, оскільки передбачений в їх складі гонорар успіху адвоката фактично не сплачені останньому відповідачами.

Заперечень щодо не співмірності зазначених витрат складності справи чи обсягу виконаної роботи представник позивача в судовому засіданні суду апеляційної інстанції не висловлював.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає підстав до зменшення заявлених витрат, з огляду на відсутність заперечень позивача в частині їх співмірності та підстав до відмови у їх стягненні з мотивів відсутності фактичної сплати, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що під час розгляду справи у суді інтереси ОСОБА_1 представляла адвокат Марценюк Л.А. на підставі ордеру, договору про надання правової допомоги №67/21 від 15 липня 2021 року та додатку № 1 до нього. У п. 4.3 договору сторони визначили, що загальний розмір винагороди за надані послуги визначається в акті виконаних робіт, в якому сторони визначили конкретний обсяг наданої допомоги, детальний опис робіт та їх вартість (а.с. 13-17, Т.3).

При цьому, вартість виконаної роботи була узгоджена в сумі 7500 грн. яка була сплачена відповідачем у відповідності до товарного чеку (а.с.18, Т.3) та 5000 грн. як гонорар успіху.

Тобто, сторони визначили у договорі гонорар за надання адвокатом послуг правничої допомоги.

Під час розгляду справи у суді інтереси ТОВ Агрокомплекс «Узин» представляв адвокат Миколюк М.Д. на підставі ордеру, договору про надання правової допомоги №134 від 13 липня 2021 року. У п. 2.1 договору сторони визначили загальний розмір винагороди за надані конкретний обсяг наданої допомоги, детальний опис робіт та їх вартість. При цьому, вартість виконаної роботи була узгоджена в сумі 9 000 грн. та 4 000 грн. як гонорар успіху.

Факт надання визначених договором послуг підтверджується наданим суду актом приймання передачі від 20 липня 2021 року та платіжним дорученням № 1770 від 16 липня 2021 року про сплату (а.с. 216-217, Т.3).

У постанові Верховного Суду від 21 січня 2021 року у справі № 280/2635/20 викладено правову позицію, що висновки судів про відмову у відшкодуванні витрат на правничу допомогу через відсутність доказів оплати вказаних послуг не узгоджується з нормами чинного процесуального законодавства та вищенаведеними висновками Верховного Суду».

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

При встановленні розміру гонорару відповідно до частини третьої статті 30 Закону № 5076-VI врахуванню підлягають складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, витрачений ним час, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини.

Отже, гонорар успіху у даній справі обумовлений сторонами до сплати у твердому розмірі під відкладальною умовою, є складовою частиною гонорару адвоката, тож належить до судових витрат.

Позивач не навів доводів та доказів нерозумності цих витрат, їх не співмірності з ціною позову, складністю справи та її значенням для позивача. При цьому, загальна сума витрат на адвокатські послуги, передбачена договорами, складає 12 500 грн. та 13 000 грн., що не виходить за розумні межі визначення розміру гонорару.

Аналогічна позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог відповідачів про стягнення з позивача витрат на правову допомогу, в тому числі і гонорару успіху.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Олійникова Слобода» залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 березня 2021 рокузалишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Олійникова Слобода», місце знаходження - вул. Центральна, 1 у с. Олійникова Слобода Білоцерківського району Київської області, ідентифікаційний код 03755360, на користь ОСОБА_1 , проживаючої по АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 12 500 (дванадцять тисяч п`ятсот) гривень.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Олійникова Слобода», місце знаходження - вул. Центральна, 1 у с. Олійникова Слобода Білоцерківського району Київської області, ідентифікаційний код 03755360, на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Агрокомплекс «Узин», місце знаходження - вул. Олексія Цмокна, 1-А у с. Мала Антонівка Білоцерківського району Київської області, ідентифікаційний код 32638214, витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 13 000 (тринадцять тисяч) гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 27 жовтня 2022 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.