Ухвала

15 листопада 2022 року

м. Київ

справа № 338/1137/21

провадження № 61-11261ск22

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Ступак О. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 25 березня 2022 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 16 серпня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Богородчанська центральна лікарня» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Комунального некомерційного підприємства «Богородчанська центральна лікарня» (далі -

КНП «Богородчанська центральна лікарня») про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позову зазначав, що з 1988 року перебував у трудових відносинах

з КНП «Богородчанська центральна лікарня» та працював на посаді лікаря-дерматовенеролога. Наказом генерального директора КНП «Богородчанська центральна лікарня» від 16 серпня 2021 року № 197-к його звільнено з роботи на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України (у зв`язку з скороченням штату працівників). При звільненні йому не запропоновано іншої роботи, що

є порушенням вимог статті 49-2 КЗпП України та не враховане переважне право залишення його на роботі. Про засідання комісії, що вирішувала питання ймовірного скорочення чисельності працівників, його не повідомляли, та відсутні критерії, за якими залишили на посаді лікаря-дерматовенеролога з існуючого штату трьох лікарів. Крім того, у порушення вимог статті 43 КЗпП України його звільнення проведено за відсутності згоди профспілкового комітету організації.

Ураховуючи викладене, просив суд визнати незаконним та скасувати наказ

від 16 серпня 2021 року № 197-к про його звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП; поновити на роботі на посаді лікаря-дерматовенеролога консультативно-діагностичного відділення КНП «Богородчанська центральна лікарня»; стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи

з 16 серпня 2021 року.

Рішенням Богородчанського районного суду Івано-Франківської області

від 25 березня 2022 року, залишеним без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 16 серпня 2022 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Суди, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , виходили з того, що витягом

з протоколу № 12 засідання профспілкового комітету від 16 серпня 2021 року та протоколом № 3 засідання комісії з розгляду питання щодо вивільнення працівників консультативно-діагностичного відділення від 16 серпня 2021 року підтверджується, що проведено порівняння переважного права залишення на роботі лікарів

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , і встановлено, що перевагу в залишенні на роботі має

ОСОБА_2 . Позивачем не доведено, що він має переважне право перед ОСОБА_2 на залишенні на роботі. Судами встановлено, що профспілковий комітет

КНП «Богородчанська центральна лікарня» надавав згоду на звільнення з роботи працівника лікаря-дерматовенеролога ОСОБА_1 , на якому він був присутнім та приймав участь у обговоренні питання звільнення з роботи.

14 вересня 2022 року ОСОБА_1 вперше звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 25 березня 2022 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 16 серпня 2022 року у вказаній справі.

Ухвалою Верховного Суду від 22 вересня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_1 повернуто заявнику з підстав, передбачених пунктом 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України (у касаційній скарзі не викладені передбачені частиною другою

статті 389 ЦПК України підстави для оскарження судових рішень у касаційному порядку).

10 листопада 2022 року ОСОБА_1 повторно звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 25 березня 2022 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 16 серпня 2022 року.

Касаційна скарга не може бути прийнята до розгляду та підлягає поверненню із таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи,

а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного

у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції

в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Пунктом 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

Отже, положеннями вказаної норми передбачено, що підставою касаційного оскарження є неврахування в оскаржуваному судовому рішенні висновку Верховного Суду про застосування норми права саме у подібних правовідносинах.

Особі, яка подала касаційну скаргу, необхідно звернути увагу, що у разі посилання

у касаційній скарзі як на підставу, на якій подається касаційна скарга, на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі потрібно зазначити, яку саме норму права без урахування висновку щодо застосування норми права

у подібних правовідносинах, викладеного в указаних у касаційній скарзі постановах Верховного Суду, застосував суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

У випадку оскарження судових рішень з підстав невідповідності висновків суду постанові Верховного Суду, що не була врахована в оскаржуваному судовому рішенні (абзац 1 пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) або у зв`язку з необхідністю відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеному у постанові Верховного Суду (абзац 2 пункт 5

частини другої статті 392 ЦПК України) у касаційній скарзі, крім відповідної постанови Верховного Суду, повинно бути зазначено відповідний пункт частини другої статті 389 ЦПК України та обґрунтування і мотивування такої підстави.

Зазначаючи у касаційній скарзі підставою касаційного оскарження судових рішень відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права

у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України), особі, яка подала касаційну скаргу, необхідно вказувати щодо питання застосування якої саме норми права у подібних правовідносинах відсутній висновок Верховного Суду.

У випадку оскарження судових рішень на підставі частини четвертої статті 389

ЦПК України з посиланням на частину першу статті 411 ЦПК України, у касаційній скарзі необхідно зазначити певний пункт частини першої статті 411 ЦПК України, який є обов`язковою підставою для скасування судового рішення з його обґрунтуванням та мотивуванням доводів.

У випадку оскарження судових рішень на підставі частини третьої статті 411

ЦПК України, у касаційній скарзі необхідно зазначити певний пункт частини третьої статті 411 ЦПК України, з обґрунтуванням наявності таких підстав.

У поданій касаційній скарзі заявник, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права (принаймні так суд розуміє зміст абзацу 2 сторінки 3 касаційної скарги), не наводить передбачених частиною другою статті 389

ЦПК України підстав касаційного оскарження судового рішення.

Саме по собі посилання у касаційній скарзі на неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права без зазначення та обґрунтування випадків (випадка), перелічених у пунктах 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.

У пункті 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга не приймається до розгляду та повертається судом, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення

в касаційному порядку.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка

є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури

у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services

v. France» від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).

Враховуючи те, що заявник не виконав вимог процесуального закону при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, така скарга підлягає поверненню заявнику.

Повернення скарги не перешкоджає повторному зверненню, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Керуючись статями 389, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 25 березня 2022 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 16 серпня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Богородчанська центральна лікарня» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу повернути заявнику.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О. В. Ступак