Справа № 314/3097/21
Провадження № 2/314/175/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.01.2022 року м.Вільнянськ

Вільнянський районний суд Запорізької області в складі головуючий суддя Кононенко І.О., секретар судового засідання Билименко Т.В., за участю свідків ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , позивача ОСОБА_4 ,представника позивача ОСОБА_5 розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу № 314/3097/21 за позовом ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 ) про визнання права особистої приватної власності,

встановив:

У липні місяці 2021 року позивач ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_6 про визнання майна особистою приватною власністю, а саме на житловий будинок з господарськими будовами за адресою АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,1117 га, кадастровий номер :12:002:0013, за тією ж адресою. Позов мотивований тим, що сторони перебували в шлюбі, який розірвано рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області. 24 вересня 2013 року позивач уклала договори купівлі-продажу вищезазначеного нерухомого майна від 24 вересня 2013 року, посвідчені приватним нотаріусом Вільнянського районного нотаріального округу, Коробкою О.В., зареєстровані за № 801 та № 802 відповідно. Зазначене нерухоме майно було придбано за особисті кошти позивачки, які вона набула як дар від своєї матері ОСОБА_3 , за договором дарування грошових коштів від 30 липня 2013 року складений у присутності двох свідків : ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , за умовами якого мати передали позивачу 60 000 грн. виключно на придбання у індивідуальну власність житлового будинку з відповідною частиною земельної ділянки, зазначені кошти мати отримала від продажу свого особистого автомобілю , який продала у 2013 році . Посилаючись на викладене, та показання свідків , які підтвердили вищезазначене представник позивача просив позов задовольнити , при цьому додав, що фактично відповідач який був присутнім у підготовчому засіданні не надав відзиву, будь-яких заперечень не надав.

Свідок ОСОБА_1 показала суду , що проживала в одному селі зі сторонами неприязних відносин немає, була запрошена свідком у липні 2013 р. при ній було укладено договір дарування грошових коштів передачі грошових коштів від матері позивачки останній для придбання житлового будинку для позивачки , гроші перерахували при ній, навіщо це було не знає.

Свідок ОСОБА_2 показала суду що є сусідкою сторін, була у липні 2013 року запрошена свідком для фіксації передачі грошових коштів від матері позивачки останній ,при ній було укладено договір дарування грошових коштів передачі грошових коштів від матері позивачки останній для придбання житлового будинку для позивачки , гроші перерахували при ній, відповідач не був присутнім, у нотаріуса було дорого тому вирішили питання шляхом залучення свідків.

Свідок ОСОБА_3 показала суду що є мати позивачки у липні 2013 року вона вже бачила що погані відносини між сторонами тому уклали такий договір дарування, вона подарувала дочці гроші для придбання житлового будинку у м. Вільнянськ у власність виключно дочки, до цього ж подружжя жило у селі, при цьому у звязку з цим вона продала автомобіль.

Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи суд встановив наступні обставини справи.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 15.05.2014 року з урахуванням ухвали про описку від 10.06.2014 року у справі 314/1673/14-ц та свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 підтверджується , що 05 травня 2012 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вільнянського районного управління юстиції Запорізької області , актовий запис № 45 між сторонами зареєстровано шлюб, який зазначеним рішенням суду розірваний.

Згідно договорів купівлі продажу посвідчені приватним нотаріусом Вільнянського районного нотаріального округу, ОСОБА_7 , зареєстровані за № 801 та № 802 у період перебування у шлюбі 24 вересня 2013 року між ОСОБА_4 як покупець та продавцями ОСОБА_8 та ОСОБА_9 були укладені договори купівлі-продажу нерухомого майна, а саме житловий будинок з господарськими будовами за адресою АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею 0,1117 га, кадастровий номер :12:002:0013, за тією ж адресою.

Відповідно до витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно власником спірного майна є ОСОБА_4 .

Звертаючись з позовом позивачка посилалась на те, що нерухоме майно було придбано за кошти, які належали їй особисто та були набуті нею у якості дарування її матір`ю грошових коштів з метою придбання цього спірного майна за договором дарування грошових коштів від 30.07.2013 року, складений у присутності свідків ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , які в свою чергу були отримані у зв`язку з продажем автомобілю належного матері.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

Частиною 4 статті 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Відповідно до частин 1, 3 статі 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За загальним правилом, викладеним у статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені статтею 57 СК України, відповідно до пунктів 1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Згідно із роз`ясненнями, викладеними у пункті 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Отже, визначаючи правовий статус майна, набутого за час перебування у шлюбі, суд повинен встановити такі обставини як: час набуття майна, кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття) та мету придбання майна.

Аналіз наведених положень законів дає підстави для висновку про те, що конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу (крім майна, зазначеного в статті 57 СК України). Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 17 червня 2020 року у справі № 490/10838/16-ц (провадження № 61-43824 св 18).

Частинами 2, 3 статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як вбачається з матеріалів справи, спірне майно було набуте у власність в період перебування сторін у шлюбі, а тому виходячи з визначених статтею 60 СК України правил вона є об`єктом права спільної сумісної власності позивачки та відповідача.

Належними, допустимими та переконливими доказами не спростовано презумпцію того, що спірне майно є спільною сумісною власністю позивача та відповідачки.

За змістом рішення Вільнянського районного суду від 15.05.2014 року у справі 314/1673/14-ц спільне життя сторін припинилося з березня 2014 року.

При цьому суд відхиляє як докази набуття спірного майна за власні кошти позивача договір дарування грошових коштів, за умовами якого ОСОБА_3 передала у дар грошові кошти у сумі 60 000 грн. для придбання у індивідуальну власність житлового будинку з відповідною частиною земельної ділянки на території Запорізької області в регіоні , а також не є таким доказом й довідка від 14.04.2021 року № 31/8-1527 РСЦ Головного сервісного центру МВС в Запорізькій області ( відповідно до якої 21.05.2013 року транспортний засіб DAEWOO-FSO LANOS TF69Y, держномер НОМЕР_4 знятий з обліку для реалізації та 05.06.2013 року зареєстрований за новим власником на підставі довідки-рахунку ААВ № 420114 від 04.06.2013 року та термін зберігання документів на підставі яких проводилися реєстраційні дії становить три роки) виходячи з наступного.

Згідно з частиною 1 статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини 5 статті 719 ЦК України договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відтак вищезазначений договір дарування грошових коштів з метою придбання нерухомого майна який укладено у простій письмовій формі, підлягав нотаріальному посвідченню.

Правовим наслідком недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору є його нікчемність (частина 1 статті 220 ЦК України).

В силу частини 1 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Тому суд дійшов висновку , що наданий позивачкою договір дарування через свою нікчемність не може підтвердити набуття нею в дар грошових коштів .

Суд відхиляє посилання позивача на отримання від матері коштів на придбання власного житла, оскільки зазначене не підтверджується належними та допустимими доказами.

З огляду на викладені положення закону щодо вимог до форми укладання договорів дарування грошових коштів для придбання нерухомого майна суд відхиляє аргументи щодо показань свідків з метою підтвердження факту отримання позивачкою грошових коштів від матері, оскільки такі факти не можуть підтверджуватися такими доказами як показання свідків.

Крім того за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (ст.657 ЦК України).

Згідно з частиною 3 статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Статтею 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочинів, яка означає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Як встановив суд, дійсність договорів купівлі-продажу сторонами не оспорювалася.

За таких обставин суд вважає позов недоведеним, що є підставою для відмови у ньому,керуючись ст.ст. 76-80, 259, 263-265 , 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 ) про визнання права особистої приватної власності відмовити .

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Іван Олександрович Кононенко

17.01.2022