Справа № 137/1384/21
Провадження № 22-ц/801/1902/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Гопкін П. В.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2022 рокуСправа № 137/1384/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчука О. В.,

суддів : Якименко М. М., Сала Т.Б.,

за участі секретаря Луцишина О. П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості частки та припинення права власності на частку у спільному майні,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Літинського районного суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 12 вересня 2022 року в смт. Літині суддею цього суду Гопкіним П.В., дата складання його повного тексту невідома,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості частки в сумі 270 000 грн. та припинення права власності на частку у спільному майні, мотивуючи його тим, що позивачка та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 16 липня 2005 року по 30 жовтня 2012 року. В період шлюбу у них народилась спільна донька - ОСОБА_3 . Крім того, в період шлюбу 26 грудня 2005 року ОСОБА_1 з відповідачем за спільні кошти придбали квартиру АДРЕСА_1 . Після розірвання шлюбу в квартирі залишився проживати відповідач, який не визнавав права власності позивачки на частку квартири.

Рішенням Літинського районного суду Вінницької області від 21 січня 2021 року у справі №137/448/17 за ОСОБА_4 та ОСОБА_2 визнано право власності по Ѕ частки вищезазначеної квартири.

У спірній квартирі без згоди позивачки проживає нова сім`я відповідача, яка чинить ОСОБА_1 перешкоди у користуванні майном, а остання має бажання реалізувати своє право на розпорядження майном шляхом його відчуження. ОСОБА_1 спільно з дитиною проживає окремо та не має змогу використовувати дане житло. Частка спірної квартири не може бути виділена в натурі, знаходиться в загальному користування, не має окремого входу. Між співвласниками склались неприязні відносини, відтак спільне користування майном є неможливим.

17 травня 2022 року позивачка подала заяву про збільшення позовних вимог, мотивуючи її тим, що ринкова вартість Ѕ частки квартири відповідно до висновку експерта становить 351 761 грн. Тому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просила припинити за нею право власності на Ѕ частку спірної квартири, визнати за відповідачем право власності, стягнувши при цьому грошову компенсацію на її користь в сумі 351 761 грн.

Рішенням Літинського районного суду Вінницької області від 12 вересня 2022 року позов задоволено. Припинено право власності ОСОБА_1 на Ѕ частки квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 47,1 кв.м., житловою площею 24,3 кв.м. Визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частки вказаної квартири, стягнувши при цьому з нього на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію в сумі 351 761 грн. за належну позивачці Ѕ частки спірної квартири.

Вирішено питання розподілу судових витрат щодо судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Не погодившись із ухваленим рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій посилається на невірне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а також на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві представник позивача зазначив, що оскаржуване рішення вважає законним, а тому просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Апеляційний суд, згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін з огляду на таке.

Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 16 липня 2005 року зареєстрували шлюб, який розірвано рішенням Літинського районного суду Вінницької області від 30 жовтня 2012 року (а.с.25).

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 сторони зазначені батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 16).

21 грудня 2011 року рішенням Літинської селищної ради Літинського району Вінницької області № 317 змінено юридичну адресу АДРЕСА_3 на АДРЕСА_4 (а.с. 35).

16 вересня 2015 року рішенням Літинської селищної ради Літинського району Вінницької області № 857 АДРЕСА_7 перейменовано на АДРЕСА_7 (а.с. 34).

Рішенням Літинського районного суду Вінницької області від 21 січня 2021 року у справі № 137/448/17 за ОСОБА_4 та ОСОБА_2 визнано по Ѕ частки права власності на двокімнатну квартиру за АДРЕСА_1 (а.с. 18-21). Вказане рішення набрало законної сили згідно постанови Вінницького апеляційного суду від 27 квітня 2021 року (а.с. 22-25).

При цьому, ухвалюючи вказане рішення, суд першої інстанції допустив описку, зазначивши помилково у резолютивній частині рішення невірну адресу - АДРЕСА_5 , замість правильної - АДРЕСА_6 , що об`єктивно підтверджується матеріалами справи.

17 листопада 2021 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до відповідача ОСОБА_2 із пропозицією врегулювання спору, у якій просила обрати один із варіантів: 1) у 7-ми денний термін з моменту отримання листа виставити вищезгадану квартиру на продаж та у подальшому продати її, а кошти розділити в рівних частках; 2) викупити належну її частку квартири, сплативши половину ринкової вартості квартири - 270 000 грн.(а.с. 37).

У довідці Головного Управління ДПС у Вінницькій області зазначено, що ОСОБА_2 за період з 1 кварталу 2020 року по 3 квартал 2021 року отримував доходи з відповідних джерел (а.с. 56).

У висновку експерта № 04-04/2022 від 21 квітня 2022 року вказано, що поділ в натурі (виділ в натурі Ѕ частки) квартири АДРЕСА_2 з дотриманням вимог Державних будівельних норм та вимог нормативно правових актів галузі будівництва здійснити неможливо. Також експертом зазначається дійсна ринкова вартість Ѕ частки спірної квартири - 351 761 грн. (а.с. 85-100).

26 жовтня 2021 року ОСОБА_2 звернувся до приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Марценюка С.А. із заявою, котрою повідомив, що приймає спадщину після смерті батька ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 165).

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини перша, друга статті 319 ЦК України).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Відповідно до статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.

Згідно зі статтею 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються ст. 364 ЦК України, згідно якої співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч.2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні.

Згідно ч.2 ст. 183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Відповідно до статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки.

Таким чином, виділ часток (поділ) квартири, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину такої із самостійним виходом або у разі, коли є технічна можливість переобладнання в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності.

Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, яка затверджена наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року № 55 (далі - Інструкція), встановлено порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток жилих будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт.

Згідно з пунктами 1.2, 2.1 і 2.4 Інструкції поділ об`єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об`єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм.

Виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.

Аналогічний висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 2-413/11, провадження № 61-17672св18.

Допустимим доказом про технічну можливість поділу в натурі об`єкту нерухомого майна є висновок експерта або уповноваженого суб`єкта господарювання саме щодо технічної можливості такого поділу (постанови Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 445/442/16-ц та від 17 травня 2022 року у справі № 570/2438/19).

Отже, виділ з нерухомого майна частки як самостійного об`єкта повинен відповідати умовам, що передбачені чинними будівельними нормами, що, зокрема, встановлюється за результатами проведення будівельно-технічної експертизи та висновку щодо технічної можливості такого виділу.

З метою визначення можливості виділу Ѕ частки позивача у спірній квартирі, зі збереженням функціонального призначення, за клопотанням представника позивача було проведено будівельно-технічну експертизу. За результатами експертизи встановлено, що поділ в натурі (виділ в натурі Ѕ частки) квартири АДРЕСА_2 з дотриманням вимог Державних будівельних норм та вимог нормативно правових актів галузі будівництва здійснити неможливо.

Суд першої інстанції, встановивши неможливість поділу частки квартири, що перебуває у спільній частковій власності сторін у справі, та урахувавши згоду позивачки на отримання грошової компенсації вартості своєї частки у квартирі, дійшов обґрунтованого висновку про наявність законних підстав для задоволення позовних вимог.

Стягнення з відповідача на користь позивачки грошової компенсації вартості частки у квартирі в розмірі 351 761 грн. є єдиним можливим способом захисту прав позивачки, оскільки, відповідач ОСОБА_2 відмовляється вирішити спір у будь-який спосіб, разом з тим продовжує користуватись спірною квартирою. Такий спосіб захисту не становитиме надмірний тягар для відповідача і відповідатиме установленим п.6 ст.3 ЦК України принципам справедливості, добросовісності та розумності.

Доводи апелянта про те, що судом не врахована матеріальна неспроможність виплатити позивачу грошову компенсацію вартості частки у квартирі в розмірі 351 761 грн. апеляційним суд відхиляються, оскільки, суд не зобов`язаний враховувати платоспроможність відповідача при вирішенні даного спору. Стягнення на користь позивачки грошової компенсації відповідатиме принципу пропорційності та не порушуватиме баланс приватних інтересів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 вказано, що згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. За змістом частини четвертої статті 71 СК України згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом частини другої статті 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки у неподільній речі.

Платоспроможність відповідача не має значення для вирішення спору, у якому йдеться про припинення частки позивача у праві спільної сумісної власності на неподільну річ та отримання останнім на свою користь відповідної компенсації. У разі задоволення цього позову відповідач стає одноосібним власником речі. Тому його не можна вважати неплатоспроможним.

Факт відсутності у відповідача коштів для одномоментної виплати компенсації позивачеві сам по собі не може бути ознакою надмірності тягаря з такої виплати. Якщо у цього відповідача будуть відсутні кошти, зокрема регулярні доходи, для реального виконання рішення суду, за яким на користь позивача треба виплатити компенсацію, то під час виконавчого провадження виконавець може звернути стягнення на майно відповідача, у тому числі на присуджену йому річ (стаття 56 Закону України «Про виконавче провадження»). Виручені від реалізації кошти спрямовуються на задоволення вимог стягувача, сплату виконавчого збору, відшкодування витрат виконавчого провадження тощо.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 не погоджується з висновком експерта, зокрема через те, що спірна квартира не може коштувати 703 522 грн., апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки, під час розгляду судом першої інстанції вказаної справи відповідачем не подавалися докази, які б спростовували цей висновок експерта, зокрема не заявлялися клопотання про проведення повторної чи додаткової експертиз за наявності для цього підстав.

Статтею 110 ЦПК України передбачено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом з іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 113 ЦПК України, якщо висновок експерта буде визнано неповним або неясним, судом може бути призначена додаткова експертиза, яка доручається тому самому або іншому експерту (експертам); якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).

Зроблений експертом висновок № 04-04/2022 від 21 квітня 2022 року є мотивованим, повним, чітким та конкретним. Експерт дослідив всі надані матеріали, які не суперечить іншим матеріалам справи, сумнівів у правильності висновку експерта не встановлено. Сама по собі незгода відповідача з висновком експерта його не спростовує, має суб`єктивний характер та не тягне правових наслідків. Тому висновки суду першої інстанції за наявності вказаного висновку експерта є вірними.

Також колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не взято до уваги, що відповідачем пропонувалось позивачці набути у приватну власність земельну ділянку площею 0, 25 га у с. Гавришівка Вінницького району Вінницької області, яка має більшу вартість ніж Ѕ частки спірної квартири, оскільки у відповідача було достатньо часу, щоб продати земельну ділянку у с. Гавришівка Вінницького району Вінницької області та виплатити позивачці грошову компенсацію вартості частки у вищезгаданій квартирі, проте ОСОБА_2 цього не зробив.

Апеляційний суд вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції зобов`язав відповідача всупереч його волі набути право власності на квартиру, оскільки не є примусовим набуттям права приватної власності стягнення з одного співвласника такого майна компенсації на користь іншого співвласника, який відмовляється від своєї частки у спірній квартирі, поділ якої в натурі (виділ в натурі Ѕ частки) за висновком експерта з дотриманням вимог Державних будівельних норм та вимог нормативно правових актів галузі будівництва здійснити неможливо, тобто вона є неподільною річчю, щоб врегулювати конфлікт щодо користування та розпорядження нею. Більше того, суд не позбавляє відповідача його частки у праві на це спільне майно, а через рішення про стягнення з останнього відповідної компенсації збалансовує інтереси двох співвласників, які не дійшли згоди щодо долі неподільної речі.

Такий висновок сформульований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, яка згадувалась вище.

Всі інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до іншої оцінки доказів, ніж зроблена судом першої інстанції, однак висновків суду не спростовують, а тому відхиляються.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а вказане рішення - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, рішення Літинського районного суду Вінницької області від 12 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складання повного тексту постанови.

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді : М. М. Якименко

Т. Б. Сало