РІШЕННЯ

іменем України

17 травня 2022 рокуСправа №451/1581/21
Провадження № 2/451/136/22

Радехівський районний суд Львівської області

в складі: головуючого судді Патинок О.П.

секретаря судового засідання Ференс І.І.

Справа № 451/1581/21

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Радехів в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області про відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров`я при виконанні трудових обов`язків внаслідок професійного захворювання, -

за участю представника відповідача ОСОБА_2

в с т а н о в и в:

20.10.2021 р. до Радехівського районного суду Львівської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області про відшкодування моральної шкоди в сумі 100 000,00 грн., спричиненої ушкодженням здоров`я при виконанні трудових обов`язків, внаслідок професійного захворювання.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 19.11.1979 р. позивач прийнятий на роботу в ДВАТ шахта «Червоноградська» (в подальшому перейменована у ДВАТ шахта «Бендюзька») на посаду підземного електрослюсаря четвертого розряду. 01.11.1981 р. переведений на посаду підземного електрослюсаря., 07.03.2002 р. звільнений на підставі п.2 ст. 40 КЗпП України у зв`язку із виявленою невідповідністю виконуваній роботі внаслідок стану здоров`я. У зв`язку з тривалою роботою в особливо шкідливих умовах праці у нього погіршився стан здоров`я, внаслідок чого змушений був звертатись за медичною допомогою. З 21.02.2002 р. по 06.03.2003 р. стаціонарно лікувався у Львівській обласній клінічній лікарні з діагнозом: Силікоз І стадія інтерстиційна форма 1/1 s/t, емфізема легень І-ІІ ст. ДН-І-ІІ ст., хронічна вертеброгенна попереково-крижова радикулопатія із стійким болевим синдромом та м`язово-тонічним синдромом захворювання професійні. Згідно витягу з медичної карти стаціонарного хворого, захворювання виникли від роботи в професії «підземний електрослюсар» в період з 1979 р. по теперішній час 22 роки 3 місяці на шахті «Бендюзька». З 21.01.2003 р. по 24.01.2003 р. перебував на стаціонарному лікуванні у Львівській обласній клінічній лікарні з діагнозом: силікоз І стадія інтерстиційна форма 1/1 s/t, емфізема легень II ст. ДН - І-ІІ ст., хронічна вертеброгенна попереково-крижова радикулопатія з болевим синдромом та м`язово-тонічним синдромом захворювання професійні. З 12.01.2005 р. по 25.01.2005 р. також перебував на стаціонарному лікуванні у Львівській обласній клінічній лікарні з діагнозом: Силікоз І стадія інтерстиційна форма 1/1 s/t, емфізема легень II ст. ДН - II ст., хронічна вертеброгенна попереково-крижова радикулопатія зі стійким болевим синдромом та м`язово-тонічним синдромом - захворювання професійні. З 09.01.2007 р. по 19.01.2007 р. знову перебував на стаціонарному лікуванні у Львівській обласній клінічній лікарні з діагнозом: Силікоз І стадія інтерстиційна форма 1/1 s/t, емфізема легень II ст. ДН - II ст.. хронічна попереково-крижова радикулопатія зі стійким болевим та м`язово-тонічним синдромом та статико-динамічними порушеннями - захворювання професійні. В подальшому, з 21.12.2010 р. по 06.01.2011 р. перебував на стаціонарному лікуванні у Львівській обласній клінічній лікарні з діагнозом: Силікоз І стадія інтерстиційна форма 1/1 s/t, емфізема легень II ст. ДН - II ст., хронічна попереково-крижова радикулопатія з помірним болевим синдромом та статико-динамічними порушеннями - захворювання професійні; рекомендовано «Д» спостереження у профпатолога за місцем проживання. Між цим позивач також, неодноразово кожного року, проходив амбулаторне лікування та санаторно-курортне. Позивач постійно змушений звертатися за медичною допомогою до лікарів із скаргами на стан свого здоров`я, внаслідок чого призначалося амбулаторне лікування. Згідно з актом розслідування професійного хронічного захворювання від 15.03.2002 р. було проведено розслідування випадку хронічного професійного захворювання та зроблено висновок про шкідливі умови праці, які характеризуються фізичними навантаженнями, несприятливими факторами мікроклімату (п. 11 Акту). Згідно відповіді на запит за вих. № 326 від 28.08.2021 р. виданого КЗ ЛОР «Львівський обласний центр медико-соціальної експертизи», позивачу первинно встановлено III групу інвалідності та 45 % втрати професійної працездатності - 22.03.2003 р.. Згідно з довідкою серії ЛВА-1 № 336047 від 30.01.2007 р., виданою міжрайонною спеціалізованою МСЕК, йому безтерміново встановлено III групу інвалідності. Зазначене також підтверджується копією виписки з акту огляду МСЕК серії ЛВА -2 № 020059 від 30.01.2007 року, відповідно до якої йому безтерміново встановлено III групу інвалідності та 50% ступеня втрати професійної працездатності. Позивачу протипоказана робота в умовах дії пилу, подразнюючих речовин, важка фізична праця, рекомендовано санаторно-курортне лікування. Зазначає, що він отримує страхові виплати у відокремленому підрозділі Червоноградського відділення управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України у Львівській області. Внаслідок отримання професійного захворювання йому було завдано моральної шкоди у вигляді фізичних та душевних страждань, які виражаються у тому, що він втратив працездатність, з`явилися постійні болі, позивач відчуває постійні незручності у повсякденному житті, в тому числі при веденні домашнього господарства, стало важко займатися домашніми справами, що потребує навіть невеликих зусиль, також змушений терпіти фізичні болі. Зазначене призвело до зміни ритму та порядку його життя, тому що він змушений докладати додаткових зусиль для організації такого, що значно посилює його фізичні і моральні страждання. Починаючи з 01 січня 2006 р. застраховані громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, були позбавлені права на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України. З цього часу суб`єктом, за рахунок коштів якого здійснюється відшкодування такої шкоди, є роботодавець. Вважає, що спори щодо відшкодування шкоди згідно Закону № 1105-ХІV, повинні вирішуватися на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на її відшкодування. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Таким чином, і право на відшкодування моральної шкоди виникає в потерпілого з дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Відтак до спірних правовідносин слід застосовувати Закон № 1105-ХІV у редакції, чинній на час встановлення МСЕК позивачу стійкої втрати професійної працездатності, згідно з яким обов`язок відшкодувати таку шкоду покладається на Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України. Вищенаведені обставини справи та правові положення, свідчать про доведення факту спричинення йому відповідачем моральної шкоди унаслідок ушкодження здоров`я при виконанні трудових обов`язків, що потягло за собою професійне захворювання, а отже, про право на її відшкодування. Просить позов задовольнити та стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області на його користь 100 000, 00 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.10.2021 р. вищезазначену справу передано до розгляду судді Патинок О.П.

Ухвалою судді від 25.10.2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження.

17.11.2021 р. на поштову адресу Радехівського районного суду Львівської області надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача покликається на те, що позивачем невірно визначено належного відповідача - Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області у справі виходячи з наступного. З 01.01.2015р. набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці від 28.12.2014р. № 77-VIII, яким Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23.09.1999р. № 1105- XIV, викладено в новій редакції з назвою «Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» надалі - Закон № 1105). Згідно п.1 ч. 2 ст. 10 Закону № 1105 Фонд зобов`язаний забезпечувати фінансування та виплачувати матеріальне забезпечення, страхові виплати і надавати соціальні послуги, передбачені цим Законом. Відповідно до ч. 7 ст. 36 Закону № 1105, який набрав чинності з 1 січня 2015 р., страхові виплати складаються із: 1) страхової виплати втраченого заробітку (або відповідної його частини) залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності (далі - щомісячна страхова виплата); 2) страхової виплати в установлених випадках одноразової допомоги потерпілому (членам його сім`ї та особам, які перебували на утриманні померлого); 3) страхової виплати дитині, яка народилася інвалідом внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання її матері під час вагітності; 4) страхових витрат на медичну та соціальну допомогу. Отже, серед вказаного переліку відсутня страхова виплата на відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров`я при виконанні трудових обов`язків. Згідно з ч. 8 ст. 36 Закону № 1105 відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їх сімей не є страховою виплатою, та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України. Отже, з врахуванням вищенаведеного, відшкодування позивачу моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров`я, незалежно від часу настання страхового випадку, з 01.01.2015 р. і на момент подання позову до суду, не є обов`язком для відповідача, проте здійснюється така виплата відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України, а саме: оскільки позивач отримав професійне захворювання під час виконання трудових обов`язків, а заподіяна йому шкода випливає з трудових правовідносин, тому має відшкодовуватися роботодавцем, який не створив безпечних умов праці на підставі ст. 1167 Цивільного кодексу України та ст. 237-1 Кодексу законів про працю України. У зв`язку з цим з 01.01.2015 р. на відповідача не може бути покладено зобов`язання по відшкодуванню моральної шкоди на підставі ст. ст. 1, 21, 28, ч. 3 ст. 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне, страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (у редакції, чинній на час встановлення позивачу МСЕК стійкої втрати професійної працездатності). Довідка МСЕК про відсоток стійкої втрати працездатності є тільки підставою для розрахунку і відшкодування потерпілому матеріальної шкоди частини втраченого заробітку, і не є підтвердженням факту заподіяння позивачу моральної шкоди. Вважає, що позивачем не долучено до матеріалів судової справи жодного доказу про наявність факту спричинення йому моральної шкоди у зв`язку з професійним захворюванням на момент ушкодження здоров`я, а саме у 2002 році. Також жодних медичних документів, які б підтверджували перенесені стрес та депресію, які зазнав позивач внаслідок моральних страждань у результаті професійного захворювання позивачем не подано. Позивач частково втратив професійну працездатність, а згідно висновку МСЕК про умови та характер праці йому протипоказана робота в умовах дії пилу, подразнюючих речовин, але він не втратив здатність вести звичайний спосіб життя, не втратив можливість надалі працевлаштовуватися, після встановлення стійкої втрати професійної працездатності. Крім того, згідно висновку Обласної МСЕК №3 від 10.04.2002р., позивачу встановлено ІІІ групу, інвалідності у зв`язку з професійним захворюванням та визначено потребу в санаторно-курортному лікуванні, потреби у забезпеченні медикаментозним лікуванням за рахунок Фонду не встановлено. Варто також зазначити, що позивачем не надано обгрунтування розміру моральної шкоди. Звертає увагу суду на те, що висновком Обласної МСЕК № 3 від 10.04.2002р. позивачу вперше встановлено 45% втрати професійної працездатності, а тому відповідачем була виплачена у 2002 р. йому одноразова допомога та здійснюються щомісячні страхові виплати. Просить суд у задоволенні позову ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській про стягнення моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров`я при виконанні трудових обов`язків, внаслідок професійного захворювання відмовити повністю.

17.11.2021р., 30.11.2021п. в підготовчому засіданні оголошено перерву.

03.12.2021 р. на поштову адресу суду від ОСОБА_1 надійшло заперечення на відзив ( відповідь на відзив), де вказує про доводи відповідача, які є безпідставними з огляду на те, що спірні правовідносини щодо відшкодування моральної шкоди працівнику, виникли з моменту встановлення йому вперше за висновками МСЕК ступеня втрати професійної працездатності за професійним захворюванням. До спірних правовідносин підлягає застосуванню Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (далі - Закон № 1105-ХІV) у редакції, чинній станом на час настання страхового випадку та встановлення йому втрати професійної працездатності у зв`язку з трудовим каліцтвом і ІІІ групи інвалідності, відповідно до підпункту «е» пункту 1 частини першої статті 21 якого було встановлено, що у разі настання страхового випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому, оскільки акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи, а якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, то новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (частини друга та третя статті 5 ЦК України). Вважає, що належною особою, на яку покладається обов`язок з відшкодування завданої йому моральної шкоди, є управління Фонду. Відтак, не обгрунтованими є доводи відповідача про те, що управління Фонду не є належним відповідачем у справі. Вважає, що довідка МСЕК та Акт розслідування хронічного професійного захворювання, медичні документи є документами, які в сукупності підтверджують заподіяння йому моральної шкоди в результаті ушкодження здоров`я у зв`язку з професійним захворюванням. Також зазначає, що встановлення йому втрати професійної працездатності безстроково є незворотним та свідчить про неможливість відновлення стану його здоров`я, який він мав до професійного захворювання, що в свою чергу призводить до змін у житті, порушуються нормальні життєві звязки, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, змушений залучати додаткові зусилля та ресурси для організації життя.

09.12.2021 р. в підготовчому засіданні оголошено перерву у зв`язку з наданням заперечення на відзив до 13.01.2022 р.

13.01.2022 р. ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі та призначено судовий розгляд на 26.01.2022 р., водночас відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про визнання обов`язкової явки позивача в судове засідання; клопотання представника відповідача про витребування оригіналів письмових доказів задоволено - витребувано у позивача ОСОБА_1 оригінали трудової книжки та амбулаторної картки для огляду в судовому засіданні; задоволено клопотання про допит свідка ОСОБА_3

26.01.2022 р. в судовому засіданні оголошено перерву до 16.02.2022 р., також в судових засіданнях, які були призначені на 03.03.2022 р., 22.03.2022 р., 04.04.2022 р., 28.04.2022 р. оголошено перерву за клопотанням представника відповідача, у зв`язку із введеням в Україні воєнного стану.

13.05.2022 р. на поштову адресу суду від позивача надійшла письмова заява з проханням розглянути справу та додатково вказав, що твердження відповідача про те, що на час звернення з цим позовом набула чинності редакція Закону №1105-ХІV від 01.01.2015 р., яка і підлягає застосуванню, вважає не обгрунтованою, оскільки спір щодо відшкодування шкоди повинен вирішуватися на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на її відшкодування, яке виникло у нього з дня встановлення втрати професійної працездатності. На час виникнення у нього такого права, була чинна редакція Закону №1105-ХІV, яка передбачала здійснення страхової виплати на відшкодування моральної шкоди, саме за рахунок Фонду. Покликання відповідача про недоведеність позивачем факту моральної шкоди не заслуговують на увагу, оскільки сам факт стійкої втрати працездатності з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Наведене кореспондується нормам ст. 3 Конституції України, відповідно до якої людина її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. При визначенні розміру моральної шкоди прошу враховувати тривалість роботи у шкідливих умовах, тяжкість наслідків, які настали у його здоров`ї, незворотності таких, ступінь втрати працездатності, що вносить істотні вимушені зміни у спосіб його здоров`я.

26.01.2022 р. позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та дав аналогічні пояснення тим, які викладені у позовній заяві, у відповіді на відзив, також суду додатково пояснив, що 22 роки та 2 м. працював під землею, а саме з 1977 р. спочатку в ДВАТ шахта «Червоноградська», яку в подальшому перейменовано на «Бендюзька». До часу звільнення працював на посаді підземного електрослюсаря до 07.03.2002 р., далі йому дали ІІІ групу інвалідності та вивели з шахти по стану здоров`я. З цього часу він постійно перебуває на лікуванні, просить врахувати обгрунтування про лікування, зазначені в позовній заяві. З 07.03.2002 р. взагалі ніде не працював. При прийнятті на роботу розумів про шкідливі умови праці, проте був молодий і хотів працювати. До лікаря психіатра чи іншого лікуючого лікаря про встановлення йому моральної шкоди не звертався, до МСЕК за встановленням йому моральної шкоди також не звертався. Його моральні страждання полягали в постійних проблемах із здоров`ям; під час проходження курсу лікування ставало краще, проте проблеми із здоров`ям поверталися знову. Моральну шкоду оцінює в 100 000 грн., оскільки його пенсії не вистачає на медикаменти; для нормального способу життя займається зарядкою, відвідує масажі. До 2014 р. до відповідача звертався за потребою санаторно-курортного лікування, проте йому після 2014р. почали відмовляли, тому він лікувався за власний кошт.

Позивач в судове засідання 17.05.2022 р. не з`явився. До матеріалів позовної заяви долучена заява ОСОБА_1 про розгляд справи за його відсутності.

Представник відповідача УВД Фонду соціального страхування України у Львівській області в судовому засіданні позовні вимоги позивача заперечила та дала аналогічні пояснення тим, які викладені у відзиві на позовну заяву. Крім того додатково пояснила, що позивачем невірно визначено належного відповідача - Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області у справі, оскільки 01.01.2015р. набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці від 28.12.2014р., яким Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23.09.1999р., викладено в новій редакції з назвою «Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування». У ч. 7 ст. 36 вказаного закону, який набрав чинності з 1 січня 2015 р., відсутня страхова виплата на відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров`я при виконанні трудових обов`язків. Відшкодування позивачу моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров`я, незалежно від часу настання страхового випадку, з 01.01.2015 р. і на момент подання позову до суду, не є обов`язком для відповідача, проте здійснюється така виплата відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України, оскільки позивач отримав професійне захворювання під час виконання трудових обов`язків, а заподіяна йому шкода випливає з трудових правовідносин, тому має відшкодовуватися роботодавцем. Вважає, що позивач не довів заподіяння йому моральної шкоди, оскільки ОСОБА_1 10.04.2002 р. було встановлено втрату професійної працездатності на 45 %, тобто він повністю не позбавлений можливості працевлаштуватися на іншу роботу, йому лише протипоказана праця в умовах дії пилу. ОСОБА_1 не втратив повністю професійну працездатність, а лише на 45%. Фонд виплачував відповідачу кошти до переходу на пенсію по віку, крім того відповідач використовував можливість їздити на санаторно - курортне лікування в санаторій в 2011 р. та 2014 р.; проте від фонду він останній раз їздив на лікування у 2014 р., повторно звернень від позивача не було, що дає підстави вважати, що ОСОБА_1 не потребував такого, та спростовує завдання такому моральних страждань. Просила при винесенні рішення врахувати повідомлення Спеціалізованої профпатологічної медико-соціальної експертної комісії, де вказано, що міжрайонна спеціалізована профпатологічна медико-соціальна експертна комісія на їх письмовий запит від 02.02.2022 р. №10-09-382 повідомила, що Наказ МОЗ України № 212 від 22.11.1995 р. згідно з яким на медико-соціальні експерті комісії було покладено обов`язки встановлення факту спричинення моральної шкоди, визнаний таким, що втратив чинність. Питання наявності у пацієнтів моральних страждань, не є в компетенції вирішення профпатологічної МСЕК. ОСОБА_1 оглядався обласною МСЕК № 3 з 22.03.2002 р. та був визнаний особою, з інвалідністю внаслідок професійного захворювання з 2007 р. безтерміново. В наявній медичній документації немає інформації щодо скарг потерпілого на моральні страждання. Також покликалася на повідомлення Адміністрації КП «Центр первинної медико-санітарної допомоги м. Червоноград» ОСОБА_1 після підписання декларації із сімейним лікарем зі скаргами про перенесення стресу, депресії чи інших негативних проявів, спричинених ушкодженням здоров`я при виконанні трудових обов`язків, внаслідок професійного захворювання не звертався. ОСОБА_1 згідно наявних в медичній системі даних звертався до сімейного лікаря з приводу професійного захворювання та проходив амбулаторне лікування в лютому березні 2021 р. Представник відповідача не наполягала на повторному виклику в судове засідання свідка ОСОБА_3 , зважаючи на її письмові заперечення, долучені до матеріалів справи.

Заслухавши пояснення позивача ( протокол судового засідання від 26.01.2022 року), представника відповідача, оглянувши в судовому засіданні оригінали трудової книжки та амбулаторної картки ( копії долучені до матеріалів справи), дослідивши подані учасниками справи документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити частково, виходячи з наступних міркувань.

Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до положень ст. ст. 13,19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до положень частини першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України встановлюють, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, є одним із видів загальнообов`язкового державного соціального страхування (стаття 4 Закону України від 14 січня 1998 року № 16/98-ВР «Основи законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування»), правове регулювання якого здійснювалося, зокрема Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року, який набрав чинності з 01 квітня 2001 року.

Норми вказаного Закону від 23 вересня 1999 року в редакції, чинній з моменту прийняття цього Закону і до внесення змін Законом України від 23 лютого 2007 року № 717-V, передбачали, що: відшкодування моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей є завданням страхування від нещасного випадку (абз.4 ст.1); у разі настання страхового випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому (підпункт «е» п.1 ч.1 ст.21); за наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому Фондом провадиться страхова виплата за моральну шкоду (ч.3 ст.28); моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат (ч.3 ст.34).

З огляду на положення ст. ст. 21, 28, 30, 34, 35 Закону від 23 вересня 1999 року право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати за моральну шкоду, виникає в особи з дня встановлення їй такої стійкої втрати працездатності вперше висновком МСЕК.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами та доповненнями) надано роз`яснення про те що, оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати: якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при такому виді правовідносин,коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Тобто, спори щодо відшкодування шкоди на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» повинні вирішуватися на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на її відшкодування. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 - 19.11.1979 р. прийнятий на роботу «підземним електрослюсарем четвертого розряду» в Шахту імені 50-річчя Великої соціалістичної революції «Укрвугілля» м. Червоноград Львівської області. 01.11.1981 р. переведений на посаду підземного електрослюсаря у Державне відкрите акціонерне товариство шахту «Червоноградська». На підставі наказу №50 від 02.03.2001 р. з 01.04.2001 р. шахту перейменовано у Державне відкрите акціонерне товариство шахта «Бендюзька». ОСОБА_1 07.03.2002 р. звільнений з роботи на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України у зв`язку із виявленою невідповідністю працівника виконуваній роботі, внаслідок стану здоров`я, згідно копії трудової книжки серії НОМЕР_1 ( оригінал трудової книжки оглянутий в судовому засіданні) (а.с.14-18, 140-144).

Згідно санітарно-гігієнічної характеристики умов праці від 12.02.2002 р. ОСОБА_1 1958 р.н. підземний трудовий стаж на вугільних шахтах в шкідливих умовах праці становить 22 р. 2 м. на посаді «електрослюсар підземний»; умови праці: шахти м. Червоноград являються надкатегорними з газу метану і силікозонебезпечними з пилу. Вугільні пансти горизонтально-залягаючі і розробляються на глибині до 500 м. протягом вказаного періоду часу підлягав впливу ряду несприятливих виробничих факторів (а.с.46).

Як видно із Акту розслідування професійного захворювання (отруєння) від 15.03.2002 р. ОСОБА_1 в складі комісії в результаті контакту з вугільно-природним пилом на протязі стажу роботи на вугільних шахтах та внаслідок фізичних перевантажень встановлено діагноз: І.Силікоз І ст. Емфізема легень І-ІІ ст. 2. ХР. Вертеброгенна п/к радикулепатія (а.с.21-24).

Згідно витягу № 3625/315 з медичної карти стаціонарного хворого Львівської обласної клінічної лікарні Терапевтичного (профпатологічного) відділення за період з 21.02.2002 р. по 06.03.2002 р. ОСОБА_1 протипоказана роботу в умовах дії пилу, подразнюючих речовин, важка фізична праця, рекомендовано хворого відправити на МСЕК по професійному захворюванню «Д» спостереження (а.с.29-30).

Відповідно до Витягу №786/103 з медичної карти стаціонарного хворого за період 21.01.2003 р. по 24.10.2003 р. та щоденників хворого ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні у Львівській обласній клінічні лікарні, де рекомендовано хворого скерувати на перекомісію МСЕК по профзахворюванню та «Д» спостереження у профпатолога за місцем проживання (а.с.32-33).

Як видно із Витягу № 640/57 з медичної карти стаціонарного хворого за період 12.01.2005 р. по 25.01.2005 р. ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні у Львівській обласній клінічні лікарні, йому проведено лікування, де рекомендовано хворого скерувати на перекомісію МСЕК по профзахворюванню та «Д» спостереження у профпатолога за місцем проживання (а.с.38-41).

Згідно Витягу № 317/13 з медичної карти стаціонарного хворого за період 09.01.2007 р. по 19.01.2007 р., записів лікаря приймального відділення, ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні у Львівській обласній клінічні лікарні у терапевтичному (профпатологічному) відділенню, де йому проведено лікування, та рекомендовано хворого скерувати на перекомісію МСЕК по профзахворюванню та «Д» спостереження у профпатолога та невролога за місцем проживання (а.с.42-45).

Відповідно до Витягу №28003/1330 з медичної карти стаціонарного хворого за період 21.12.2010 р. по 06.01.2011 р. ОСОБА_1 з діагнозом: силікоз І ст. інтерстиційна форма 1/1 s/t, емфізема легень ІІ ст. ДН-ІІ (другого) ст.. Хронічна попереково-крижова радикулопатія з помірним болевим синдромом та статико-динамічними порушеннями захворювання професійні, перебував на стаціонарному лікуванні у Львівській обласній клінічні лікарні у терапевтичному (профпатологічному) відділенню, де йому проведено лікування, та рекомендовано «Д» спостереження у профпатолога за місцем проживання, додаткові види медичної допомоги: медикаментозне лікування ЛОЛВЛ №3 1 р. в рік, та профпатології ЛОКЛ 1 р. в півроку (а.с.47).

Згідно виписки з Акту огляду у МСЕК серії ЛВА-2 №00701 від 10.04.2002 р. про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках потреби у додаткових видах допомоги ОСОБА_1 під час проведення огляду з 28.03.2002 р. по 10.04.2002 р., встановлено ступінь втрати професійної працездатності 45 (сорок п`ять) % від 05.03.2002 р. у зв`язку з ІІІ професійне захворюванння з 05.03.2002 р., дата переогляду 22.03.2003р., підстава акт №681/14 огляду у МСЕК, дата 10.04.2002 р. (а.с.76-77).

Згідно відповіді головного лікаря-експерта «Львівського обласного центру медико-соціальної експертизи» Шульгану В.Г. первинно встановлено ІІІ групу інвалідності та 45% професійної втрати працездатності 22.03 2003 р. (а.с.49).

Як видно із виписки з Акту огляду МСЕК серії ЛВА-2 №020059 дата огляду 23.01.2007 р.-30.01.2007 р., довідки №336047 серії ЛВА-1, із виписки з Акту огляду МСЕК серії ЛВА-2 №015326 дата огляду 15.02.2005 р. ОСОБА_1 ІІІ групи інвалідності через професійне захворювання, протипоказана робота в умовах пилу та подразнюючих речовин (а.с.51-54).

Із наданих суду копій із медичної картки ОСОБА_1 неодноразово звертався за медичною допомогою, зокрема протягом 2010, 2011, 2014 р.р. у зв`язку із професійним захворюванням оригінал медичної картки був оглянутий в судовому засіданні (а.с.145-153).

Як видно із повідомлення голови міжрайонної спеціалізованої профпатологічної МСЕК Николишин З.М., яка викликалася в якості свідка за клопотанням представника відповідача, питання наявності у пацієнтів моральних страждань, отриманих внаслідок професійного захворювання чи трудового каліцтва не є в компетенції вирішення профпатологічної МСЕК (а.с.162).

Згідно з частиною першою статті 1168 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Відповідно до Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням трудових обов`язків N 136/1161, затвердженого Наказом МОЗ N 212 від 22.11.95 р., (редакція, чинна станом на час виникнення спірних правовідносин, далі Порядок N 136/1161) професійна працездатність - здатність даного працівника до роботи за своєю професією (фахом) і кваліфікацією чи за іншою адекватною їй професією (фахом).

Згідно п. 1.1. Порядку N 136/1161 на медико-соціальні експертні комісії (МСЕК) покладено обов`язки: б )встановлення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках потерпілим, яким заподіяно ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням ними трудових обов`язків;

Як видно із п. 1.2. Порядку N 136/1161 Огляд потерпілого МСЕК проводить при наявності: а) акту про нещасний випадок на виробництві (ф.Н-1), висновку спеціалізованого медичного закладу (НДІ профпатології чи відділень профпатології) про професійний характер захворювання, акту розслідування професійного захворювання, направлення лікувально-профілактичного закладу (ф.88-у), направлення власника чи профспілкового органу підприємства, установи, організації, на якому потерпілий одержав травму чи професійне захворювання.

Відповідно до п. 3.7. Порядку N 136/1161 рішення МСЕК про причинний зв`язок професійного захворювання з конкретною професією (посадою), яка сприяла розвитку захворювання та терміном його настання, приймається на підставі висновку спеціалізованого лікувально-профілактичного закладу і це зазначається в довідці про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги, яка видається потерпілому.

Так, в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 згідно виписки з Акту огляду у МСЕК серії ЛВА-2 №00701 від 10.04.2002 р. про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги, ОСОБА_1 під час проведення огляду з 28.03.2002 р. по 10.04.2002 р., встановлено ступінь втрати професійної працездатності 45 (сорок п`ять) % від 05.03.2002р. у зв`язку з ІІІ професійне захворюванння з 05.03.2002 р., дата переогляду 22.03.2003р., підстава акт №681/14 огляду у МСЕК, дата 10.04.2002 р. (а.с.76-77), крім того таку дату встановлено Витягом медичної карти стаціонарного хворого № 28003/1330, та усним повідомленням представника відповідача, з покликанням на повідомлення голови міжрайонної спеціалізованої профпатологічної МСЕК ОСОБА_3 , тому суд не бере до уваги повідомлення головного лікаря експерта В.Й. Решота від 28.08.2021 р. про первинну втрату працездатності 22.03.2003 р.

Відповідно до ч.2 ст.13 Закону № 1105-XIV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (далі - Закон № 1105-XIV) у редакції, чинній станом на час настання страхового випадку та встановлення позивачеві втрати професійної працездатності на 45% - 10.04.2002 р., страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, що спричинили застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин, зазначених у статті 14 цього Закону, з настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення та/або соціальних послуг ( у вказаній редакції).

Згідно ст. 28 Закону № 1105-XIV страховими виплатами є грошові суми, які згідно із статтею 21 цього Закону Фонд соціального страхування від нещасних випадків виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку. За наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому провадиться страхова виплата за моральну шкоду.

Відповідно до ст. 30 Закону № 1105-XIV ступінь втрати працездатності потерпілим установлюється МСЕК за участю Фонду соціального страхування від нещасних випадків і визначається у відсотках професійної працездатності, яку мав потерпілий до ушкодження здоров`я. МСЕК установлює обмеження рівня життєдіяльності потерпілого, визначає професію, з якою пов`язане ушкодження здоров`я, причину, час настання та групу інвалідності у зв`язку з ушкодженням здоров`я, а також визначає необхідні види медичної та соціальної допомоги. Огляд потерпілого проводиться МСЕК за умови подання акта про нещасний випадок на виробництві, акта розслідування професійного захворювання за встановленими формами, висновку спеціалізованого медичного закладу (науково-дослідного інституту профпатології чи його відділення) про професійний характер захворювання, направлення лікувально-профілактичного закладу або роботодавця чи профспілкового органу підприємства, на якому потерпілий одержав травму чи професійне захворювання, або робочого органу виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків, суду чи прокуратури.

Відповідно до підпункту «е» пункту 1 частини першої статті 21 Закону № 1105-XIV станом на час настання страхового випадку 10.04.2002 р., та встановлення позивачеві втрати професійної працездатності на 45%, у разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування від нещасних випадків зобов`язаний у встановленому законодавством порядку: 1) своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні: е) грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому.

Отже, право потерпілого на відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, Закон № 1105-XIV пов`язував з настанням страхового випадку.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 10.04.2002 р., згідно виписки з Акту огляду у МСЕК серії ЛВА-2 №007001 від 10.04.2002 р. вперше встановлено 45% ступеня втрати професійної працездатності.

Таким чином, право на відшкодування моральної шкоди виникає у позивача ОСОБА_1 з дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, тобто 10.04.2002.

20 березня 2007 р. набрав чинності Закон № 717-V, згідно з яким був виключений підпункт «е» пункту 1 частини першої статті 21 Закону № 1105-XIV, а також інші приписи, які кваліфікували відшкодування моральної шкоди як страхові виплати.

Конституційний Суд України в абзаці 9 пункту 5 мотивувальної частини рішення № 20-рп/2008 від 8 жовтня 2008 року звернув увагу на те, що положеннями пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзацу третього пункту 10, пункту 11 розділу I Закону № 717-V скасовано право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону № 1105-XIV. Проте зазначив, що право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 ЦК України та статтею 237-1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (частини друга та третя статті 5 ЦК України).

Позиції щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів висловлені Конституційним Судом України. Зокрема, у рішеннях від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012 Конституційний Суду України зазначив, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

З врахуванням вищезазначеного, застраховані громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, мали право на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду з моменту набрання чинності Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», тобто з 01 квітня 2001 року до 01 січня 2006 року.

Вищевикладене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 210/2104/16-ц (провадження № 14-597цс18), постановою Верховного Суду у справі №459/3304/16 від 12.02.2020 р.

З огляду на вказане Закон № 717-V не міг ретроспективно встановити обов`язок роботодавця з відшкодування моральної шкоди, оскільки щодо юридичної відповідальності, зокрема і цивільно-правової, новий закон застосовується лише тоді, коли він пом`якшує або скасовує відповідальність особи.

Враховуючи викладене, суд не бере до уваги доводи представника відповідача про те, що Фонд соціального страхування України у Львівській області не є належним відповідачем у вказаних правовідносинах, оскільки враховуючи вищенаведене, до спірних правовідносин слід застосовувати норми Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (Закон № 1105-XIV) у редакції, чинній на час заподіяння позивачу моральної шкоди у зв`язку з настанням страхового випадку, яка передбачала, що обов`язок відшкодувати таку шкоду покладається на відповідача.

Доводи представника відповідача про те, що доказів, які б підтверджували ступінь моральних страждань позивачем не надано, є безпідставними з огляду на наступне.

За приписами ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Стаття 173 КЗпП України закріплює за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків.

Частина 1 ст. 237-1 цього Кодексу передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

До того ж, відповідно до п. п. «д» п.1.1 Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров`я, пов`язаного з виконанням трудових обов`язків, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 22 листопада 1995 року № 212, який був чинним до 28 вересня 2012 року, МСЕК мала, серед іншого, обов`язок встановлювати факт спричинення моральної шкоди.

Рішенням Конституційного Суду України від 27 січня 2004 № 1-рп/2004р. встановлено, що ушкодження здоров`я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності заподіюють йому моральні й фізичні страждання (п.4.1).

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі №210/5258/16-ц. З прийняттям указаної постанови внесена визначеність, зокрема, щодо застосування положень законодавства у відповідній редакції при відшкодуванні моральної шкоди, завданої внаслідок ушкодження здоров`я при виконанні трудових обов`язків, у подібних правовідносинах.

У п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року №155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Від роботодавців повинно вимагатися надавати у випадках, коли це є необхідним, відповідні захисні одяг і засоби для недопущення настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, загрози виникнення нещасних випадків або шкідливих наслідків для здоров`я.

У п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Виходячи із наведених вище обставин, суд вважає, що позивачу ОСОБА_1 заподіяно моральну шкоду, і він має право на її відшкодування.

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд вважає, що слід врахувати роз`яснення п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995, з подальшими змінами, «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до якого, розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість отриманого захворювання, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, характер моральних страждань і наслідків, що наступили.

Так, судом при визначенні розміру моральної шкоди, враховано роботу позивача з 19.11.1979р. по 07.03.2002 р. на посаді «підземного електрослюсаря четвертого розряду» в Державному відкритому акціонерному товаристві шахта «Бендюзька»; умови праці, які являються надкатегорними з газу метану, і силікозонебезпечними з пилу, вугільні пансти горизонтально-залягаючі, які розробляються на глибині до 500 м., внаслідок чого ОСОБА_1 піддавався впливу ряду несприятливих виробничих факторів; результат контакту з вугільно-природним пилом на протязі стажу роботи на вугільних шахтах, фізичні перевантаження та як наслідок діагноз: І.Силікоз І ст. Емфізема легень І-ІІ ст. 2. ХР. Вертеброгенна п/к радикулепатія.

Висновком МСЕК ОСОБА_1 встановлено ушкодження здоров`я під час виконання трудових обов`язків, у зв`язку із чим заподіяння моральних страждань є доведеним та не спростовані стороною відповідача.

Отже, при встановленні розміру моральної шкоди, суд враховує характер і тривалість фізичних і моральних страждань позивача, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, внаслідок отриманих професійних захворювань, відсоток втрати ним професійної працездатності, який встановлено позивачу безстроково та наявність групи інвалідності, що свідчить про неможливість покращення стану його здоров`я в майбутньому.

Відповідно до наслідків що наступили, позов слід задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача 60 000 грн. у відшкодування моральної шкоди, вважаючи суму, що вимагає позивач завищеною.

Підпунктами 14.1.180 п.14.1 ст.14 та п.18.1 ст.18 Податкового кодексу України встановлено, що роботодавець - податковий агент зобов`язаний з доходів, що нараховуються (виплачуються) фізичній особі (платнику), нараховувати, утримувати та сплачувати до бюджету податок від імені та за рахунок коштів особи, якій виплачуються такі доходи.

Згідно із пп.164.2.14, 164.2 ст.164 Податкового кодексу України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платник податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю. Таким чином стягнута моральна шкода в зв`язку із ушкодженням здоров`я та стійкою втратою працездатності, не є об`єктом оподаткування доходу платника податку, що зазначено також в ухвалі колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08.07.2015.

Враховуючи, що відповідно до п.2 ч.1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», позивача звільнено від сплати судового збору, відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України з відповідача Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 908 грн.

На підставі ст. 3, 4, 5, 10, 12, 13, 76, 77, 78, 79, 81, 82, 83, 89, 258, 259, 263, 264, 265, 268 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області про відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров`я при виконанні трудових обов`язків внаслідок професійного захворювання задовольнити частково.

Стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області, , адреса: 79041 м. Львів вул. Героїв УПА, будинок 73, корпус 8 Львівської області на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 60 000 ( шістдесят тисяч ) грн. 00 коп. на відшкодування моральної шкоди.

В решті вимог відмовити.

Стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області на користь держави 908 грн. судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до Львівського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування (ім`я) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ;

Відповідач: Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області, , адреса: 79041 м. Львів вул. Героїв УПА, будинок 73, корпус 8 Львівської області.

Повний текст судового рішення складено та підписано 23.05.2022 року.

Головуючий суддяПатинок О. П.