Справа № 274/7675/21
Провадження № 2/0274/667/22
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

"06" жовтня 2022 р. м. Бердичів

БЕРДИЧІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ЖИТОМИРСЬКОЇ ОБЛАСТІ

в складі: головуючої судді Хуторної І.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Дерманської О.В.,

представника позивача адвоката Гуменюка О.В.,

представника відповідача адвоката Ляхова О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" про захист прав споживачів, визнання припиненою дію кредитного договору, визнання дій неправомірними, визнання недійсним пункту кредитного договору, зобов`язання здійснити перерахунок заборгованості за кредитом, визнання припиненими зобов`язань за кредитним договором, визнання припиненою іпотеки та зняття заборони на відчуження, стягнення переплачених коштів, -

в с т а н о в и в :

1. Описова частина

08.12.2021 ОСОБА_1 , в особі свого представника адвоката Гуменюка О.В., звернулась до суду з позовом до АТ КБ "Приватбанк", у якому просить:

- визнати дію кредитного договору №ZRSWGK00000202 від 07.09.2007, укладеного між ЗАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_1 , припиненою з 19.10.2009;

- визнати неправомірними дії АТ КБ "Приватбанк" щодо нарахувань відсотків та пені за кредитним договором №ZRSWGK00000202 від 07.09.2007, укладеним між ЗАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_1 , із дати припинення дії кредитного договору, а саме з 19.10.2009;

- визнати недійсним п.7.1 кредитного договору №ZRSWGK00000202 від 07.09.2007, укладеного між ЗАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_1 , щодо зобов`язання позичальника сплачувати винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 0,5 % від суми наданого кредиту у момент надання кредиту та винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2 % від суми наданого кредиту щомісяця у період сплати;

- зобов`язати АТ КБ "Приватбанк" здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором №ZRSWGK00000202 від 07.09.2007, укладеним між ЗАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_1 , за відрахуванням нарахованих та сплачених коштів щодо відсотків за користування коштами та пені із врахуванням припинення дії кредитного договору з 19.10.2009, а також з врахуванням сплаченої комісії на інші кредитні платежі згідно встановленого в кредитному договорі порядку;

- визнати припиненими зобов`язання за кредитним договором №ZRSWGK00000202 від 07.09.2007, укладеним між ЗАТ КБ "Приват банк" та ОСОБА_1 , у зв`язку із повним виконанням;

- визнати припиненою іпотеку за договором іпотеки укладеним 07.09.2007 між ЗАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_1 , предметом якого став житловий будинок, зальною площею 75,2 кв.м та земельна ділянка, загальною площею 2000 кв.м, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку із чим зняти заборону на відчуження майна;

- стягнути з АТ КБ "Приватбанк" на користь ОСОБА_1 переплачені кошти за кредитним договором №ZRSWGK00000202 від 07.09.2007, укладеним між ЗАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_1 , в сумі 202533,80 грн.

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача

Позовна заява обґрунтована тим, що 07.09.2007 між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «Приватбанк» укладено кредитний договір №ZRSWGK00000202, відповідно до умов якого Банк надав ОСОБА_1 кредит на строк до 06.09.2022.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 07.09.2007 між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «Приватбанк» укладено договір іпотеки, предметом якого став житловий будинок, зальною площею 75,2 кв.м та земельна ділянка, загальною площею 2000 кв.м, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначає, що згідно п.7.1 кредитного договору він надається на придбання нерухомості, тобто на споживчі цілі.

Окрім того, п.7.1 кредитного договору визначено, що в разі порушення термінів оплати, передбачених п.7.1 (зокрема, оплати заборгованості не в повному обсязі) на 120 календарних днів, Позичальник зобов`язаний повернути (сплатити) суму кредиту (залишок заборгованості по кредиту), відсотків, винагороди, пені (в повному обсязі), - в останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів.

Таким чином, сторони врегулювали питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов`язання та визначили умови такого повернення коштів.

З виписки по кредитному договору вбачається, що у боржника 18.06.2009 почалась безперервна просрочка по сплаті кредиту понад 120 календарних днів. Таким чином договір закінчив дію 19.10.2009.

Банк не вправі був здійснювати нарахування процентів та неустойки за кредитним договором з 19.10.2009.

Також, відповідач неправомірно нараховував комісію за кредитом. Так, сплата винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,5 % від суми наданого кредиту у момент надання кредиту та винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати є незаконною, оскільки відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України надання коштів за договором є обов`язком банку. Такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

У разі встановлення, що позичальник здійснював платежі на виконання умов договору, які визнані недійсними, він має право на проведення відповідного перерахунку або повернення зайво сплачених коштів.

Вважає зобов`язання за кредитним договором припиненими у зв`язку із повним виконанням та здійсненням переплати за кредитом.

Зазначає, що з урахуванням первинного документу обліку кредитної заборгованості, сформованого відповідачем, враховуючи факт неправомірного утримання комісії, нарахування відсотків та пені після дострокового закінчення дії кредитного договору, позивачка переплатила кошти за кредитним договором в сумі 7421,54 доларів США, що станом на 07.12.2021 по курсу НБУ становить 202533,80 грн.

У відзиві на позовну заяву представник відповідача проти позову заперечив з наступних підстав.

Щодо визнання дії кредитного договору №ZRSWGK00000202 припиненою з 19.10.2009 зазначив, що позивачка не прострочувала суму боргу більше 120 днів, оскільки щомісяця вносила кошти на погашення боргу, чим перекривала заборгованість за попередні періоди. 19.07.2010 позивачкою підписано додаткову угоду до кредитного договору про узгодження відсоткової ставки на рівні 11,62%, таким чином позивачка погодилась на продовження строку дії кредитного договору, що виключає його припинення з 19.10.2019.

Щодо підстав для визнання недійсним п.7.1 кредитного договору №ZRSWGK00000202 в частині сплати винагороди за надання фінансового інструменту зазначає, що позивачка була ознайомлена з вказаним пунктом договору з 07.09.2007, мала можливість та довідалась про порушення свого права. Строк звернення до суду з позовом збіг - 07.09.2010. Питання про поновлення строку звернення до суду позивачем не порушене.

Щодо вимог про визнання припиненими зобов`язання за кредитним договором №ZRSWGK00000202 від 07.09.2007 та іпотеки у зв`язку з повним виконанням зазначає, що позивач до банку з заявою про припинення договору іпотеки з цих підстав не звертався, оскільки станом на 18.01.2022 за договором кредиту рахується заборгованість в сумі 906 дол. США. У разі повного закриття боргу банк вчинить всі необхідні дії для зняття заборон з іпотечного майна.

Вимога позивача про стягнення з банку 202533,80 грн є похідною від інших позовних вимог, вказана сума не є обґрунтованою.

Заяви, клопотання , інші процесуальні дії у справі

Ухвалою від 13.12.2021 дану позовну заяву було залишено без руху, позивачеві надано строк на усунення недоліків 10 днів, з дня отримання копії ухвали.

21.12.2021 на виконання ухвали суду від 13.12.2021 представник позивача адвокат Гуменюк О.В. надав квитанцію про сплату судового збору.

Ухвалою суду від 22.12.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження.

Ухвалою суду від 21.01.2022 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.

Ухвалою суду від 23.09.2022 позовну заяву ОСОБА_1 до АТ КБ "ПРИВАТБАНК" про захист прав споживачів, визнання припиненою дію кредитного договору, визнання дій неправомірними, зобов`язання здійснити перерахунок заборгованості за кредитом, визнання припиненими зобов`язань за кредитним договором, визнання припиненою іпотеки та зняття заборони на відчуження, стягнення переплачених коштів в редакції від 23.09.2022 залишено без розгляду.

2. Мотивувальна частина

Фактичні обставини, встановлені судом

Судом встановлено, що 07.09.2007 між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «Приватбанк» укладено кредитний договір №ZRSWGK00000202 (а.с.9-14).

Згідно п.7.1 договору Банк надав ОСОБА_1 кредитні кошти шляхом перерахування на поточний рахунок у вигляді невідновлювальної кредитної лінії у розмірі 6000 дол. США на строк з 07.09.2007 по 06.09.2022 включно. Кредит надано на наступні цілі: придбання нерухомості, а також у розмірі 1050 дол. США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного Договору, зі сплатою за користування Кредитом відсотків у розмірі 0,84% на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,5% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту та винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту щомісяця в Період сплати та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно з п. 6.2 даного Договору. Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця в Період сплати, відсотків за довгострокове погашення кредиту. Позичальник повинен надавати Банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 77,29 доларів США для погашення заборгованості за Кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії. У разі порушення термінів оплати (зокрема оплати заборгованості не в повному обсязі) на 120 календарних днів, позичальник зобов`язаний повернути (сплатити) суму кредиту (залишок заборгованості по кредиту), відсотків, винагороди, пені в повному обсязі в останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів (а.с.13).

Відповідно до пунктів 1.3, 7.3 кредитного договору, забезпеченням виконання позичальником зобов`язань за даним договором виступає іпотека житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно пункту 2.2.11 договору для здійснення останнього погашення по кредиту позичальник звертається в банк, який надає інформацію про заборгованість позичальника за кредитним договором (кредит, відсотки, пеня, винагорода).

Згідно пункту 3.11 договору при достроковому (як повному, так і частковому) погашенні кредиту позичальник додатково сплачує банку за користування кредитом відсотки, зазначені у пункті 7.5 від суми кредиту, що погашається достроково. Строк внесення позичальником суми процентів - до останньої дати наступного періоду сплати. У випадку повного погашення заборгованості за кредитом дані проценти сплачуються позичальником одночасно з останнім платежем по кредиту в порядку пункту 3.3 даного договору.

Відповідно до пункту 3.3 отримані від позичальника для погашення заборгованості по кредиту кошти насамперед направляються для відшкодування витрат/збитків банку згідно з пунктами 2.2.9, 2.3.8 цього договору, далі пені згідно з розділом 4 договору, потім - простроченої комісії по кредиту, далі - простроченої винагороди, прострочених відсотків, далі - простроченої заборгованості за кредитом. Частина суми, що залишилася ( у тому числі сума, надана позичальником понад суму щомісячного платежу ) направляється на погашення заборгованості за кредитом, якщо інше не передбачене пунктом 6.8, далі - комісії, винагороди, відсотків, кредиту.

Пунктом 7.4 даного договору передбачено, що згідно статті 212 ЦК України при порушенні позичальником зобов`язань по погашенню кредиту, передбачених підпунктами 1.1, 2.2.4, 2.3.3 цього договору позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 2,19 % на місяць, розраховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

Відповідно до пункту 4.1 договору при порушенні позичальником будь-якого зобов`язання, передбаченого підпунктами 2.2.2, 2.2.3 даного договору (сплати відсотків за користування кредитом, сплати банку винагороди згідно підпункту 7.1 та 6.2 договору) банк має право нарахувати, а позичальник зобов`язується сплатити банку пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожен день прострочки.

Відповідно до пункту 5.4 договору при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов`язань, передбачених кредитним договором, більш ніж на 30 днів, у зв`язку з чим банк змушений буде звернутися до суду, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн + 5 % від суми позову.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 07.09.2007 між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «Приватбанк» укладено договір іпотеки, за яким ОСОБА_2 на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №ZRSWGK00000202 передала банку в іпотеку житловий будинок зальною площею 75,2 кв.м та земельну ділянку, загальною площею 2000 кв.м, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.15-18).

Згідно виписки АТ КБ «Приватбанк» по кредиту по договору №ZRSWGK00000202 за період 07.09.2007 - 06.12.2021 залишок кредиту на 06.12.2021 на початок періоду по тілу кредиту 6000 дол. США, на кінець періоду - 707,63 дол. США. Крім того, наявна прострочена заборгованість за комісією в розмірі 210 17 дол США та 3,74 дол. США процентів (а.с.21-42, 75-81).

Згідно додаткової угоди від 19.07.2010 до кредитного договору, укладеної між ОСОБА_1 та АТ КБ "Приватбанк", сторонами погоджено розмір річної процентної ставки на рівні 11,62% (а.с.82).

Щодо позовних вимог: про визнання недійсним п.7.1 кредитного договору №ZRSWGK00000202 від 07.09.2007, укладеного між ЗАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_1 , про зобов`язання позичальника сплачувати винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 0,5 % від суми наданого кредиту у момент надання кредиту та винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2 % від суми наданого кредиту щомісяця у період сплати та зобов`язати АТ КБ "Приватбанк" здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором №ZRSWGK00000202 від 07.09.2007, укладеним між ЗАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_1 за відрахуванням нарахованих та сплачених коштів щодо відсотків за користування коштами та пені із врахуванням припинення дії кредитного договору з 19.10.2009, а також з врахуванням сплаченої комісії на інші кредитні платежі згідно встановленого в кредитному договорі порядку.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Відповідно до п. 23 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції від 01.12.2005 року, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Статтею 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15- рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

У відповідності до ч.4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на час укладення спірного Кредитного договору, споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством.

Статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність визначено, що банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Відповідно до правового висновку, викладеного Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-2071цс16 послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16 зазначено, що встановлення банком у кредитному договорі обов`язку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, а також нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит (саме як компенсацію сукупних послуг банку за рахунок клієнта), є незаконним.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати КЦС в постанові від 09.12.2019р. у справі № 524/5152/15-ц сформулював наступний висновок про застосування норми права: «Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконанні прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Згідно з абзацом другим частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. Частиною першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Положення спірного кредитного договору № PLRPGK від 28.05.2008р. про сплату позичальником на користь банку комісій у вигляді винагороди за додатковий моніторинг погашення кредиту та за резервування ресурсів є нікчемними, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10.05.2007р. № 168, які були чинними на момент укладення спірного кредитного договору, а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже такі умови договору порушують публічний порядок».

В іншій постанові від 19.08.2020р. у справі № 641/11984/15-ц за позовом про визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки Верховний Суд висловив наступний правовий висновок: «Пунктом 7.1 кредитного договору передбачено сплата винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати. Таким чином, зазначена винагорода є платою за послуги, що супроводжують кредит, тому пункти договору, які передбачають її сплату, є нікчемними».

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04.06.2019р. у справі № 916/3156/17 дійшла таких висновків: «Такий спосіб захисту, як визнання недійсним нікчемного правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Водночас, Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що такий спосіб захисту, як встановлення нікчемності правочину, також не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Тому Велика Палата Верховного Суду не погоджується з висновками, викладеними в постановах КЦС у складі Верховного Суду від 21.11.2018р. у справі № 577/5321/17, від 03.10.2018р. у справі № 369/2770/16-ц, від 07.11.2018р. у справі № 357/3394/16-ц та у постанові Верховного Суду України від 02.03.2016р. у справі № 6-308цс16, у частині застосування таких способів захисту прав та інтересів, як визнання нікчемного правочину недійсним і встановлення нікчемності правочину. У зв`язку з цим Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від правових висновків КЦС у складі Верховного Суду та Верховного Суду України у цій частині. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».

Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Згідно ч. 5 ст.216 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою.

Згідно ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Згідно ч. 3 ст. 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.

Пленум Верховного Суду України в п.4, п.5, п.10 Постанови від 06.11.2009р.№ 9«Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними звернув увагу на наступне: «Судам відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК України тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим, вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину.

Суд вважає, що умови п. 7.1. кредитного договору, від 07.09.2007 №ZRSWGK00000202, в частині сплати винагороди банку за надання фінансового інструменту у розмірі 0,5% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту та винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту щомісяця є нікчемними умовами, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10.05.2007р. № 168

Тому оскільки не підлягають визнанню недійсними нікчемні умови договору, суд відмовляє у позові в частині визнання недійсним п.7.1 кредитного договору №ZRSWGK00000202 від 07.09.2007 в частині сплати винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,5 % від суми наданого кредиту у момент надання кредиту та винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2 % від суми наданого кредиту щомісяця у період сплати.

Суд частково задовольняє позовні вимоги, в частині зобов`язання АТ КБ "Приватбанк" здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором №ZRSWGK00000202 від 07.09.2007, укладеним між ЗАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_1 , за відрахуванням нарахованої сплаченої комісії у межах строку позовної давності, оскільки наявні законні підстави для застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

До позовних вимог в частині сплати комісії представник відповідача просив застосувати наслідки спливу строку позовної давності.

Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Суд застосовує наслідки спливу трирічного строку позовної давності щодо перерахунку боргу в частині сплати комісії. Оскільки із позовом ОСОБА_1 звернулася 08.12.2021, належить зобов`язати банк Акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором №ZRSWGK00000202 від 07.09.2007, укладеним між ЗАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_1 , за відрахуванням сплаченої комісії, з огляду на нікчемність пункту 7.1 цього договору, починаючи із 08.12.2018 року, тобто у межах платежів за три роки, що передували зверенню до суду.

У задоволенні решти позовних вимог, а це:

- визнання дії кредитного договору №ZRSWGK00000202 від 07.09.2007, укладеного між ЗАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_1 , припиненою з 19.10.2009;

- визнання неправомірними дій АТ КБ "Приватбанк" щодо нарахувань відсотків та пені за кредитним договором №ZRSWGK00000202 від 07.09.2007, укладеним між ЗАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_1 , із дати припинення дії кредитного договору, а саме з 19.10.2009;

- зобов`язання АТ КБ "Приватбанк" здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором №ZRSWGK00000202 від 07.09.2007, укладеним між ЗАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_1 , за відрахуванням нарахованих та сплачених коштів щодо відсотків за користування коштами та пені із врахуванням припинення дії кредитного договору з 19.10.2009,

- визнання припиненими зобов`язання за кредитним договором №ZRSWGK00000202 від 07.09.2007, укладеним між ЗАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_1 , у зв`язку із повним виконням;

- визнання припиненою іпотеку за договором іпотеки укладеним 07.09.2007 між ЗАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_1 , предметом якого став житловий будинок, зальною площею 75,2 кв.м та земельна ділянка, загальною площею 2000 кв.м, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку із чим зняти заборону на відчуження майна;

- стягнення з АТ КБ "Приватбанк" на користь ОСОБА_1 переплачені кошти за кредитним договором №ZRSWGK00000202 від 07.09.2007, укладеним між ЗАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_1 в сумі 202533,80 грн суд відмовляє із таких підстав.

Відповідно до частини 1 статті 598 ЦК зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Положеннями Цивільного кодексу передбачено певні підстави припинення зобов`язань. Зокрема, частиною 1 статті 599 ЦК встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Вказані приписи статті 599 ЦК співвідносяться з умовами кредитного договору, якими передбачено, що договір діє до повного виконання сторонами зобов`язань за цим договором (пункт 5.1 договору).

Згідно з частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 2 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, особа має право звернутися до суду за захистом не лише своїх порушених чи невизнаних прав, а й за захистом своїх законних інтересів.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтями 526,530 ЦК України з обов`язання має виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

Обґрунтовуючи заявлені вище позовні вимоги, ОСОБА_1 вказала, що із 18.06.2009 у ОСОБА_1 почалася безперервна прострочка по сплаті кредиту понад 120 днів, що відповідно до п. 7.1. Кредитного договору свідчить про закінчення строку дії договору 19.10.2009.

Суд не погоджується із доводами позивачки із таких підстав.

Пунктом 7.1. Кредитного договору у разі порушення термінів оплати (зокрема оплати заборгованості не в повному обсязі) на 120 календарних днів, позичальник зобов`язаний повернути (сплатити) суму кредиту (залишок заборгованості по кредиту), відсотків, винагороди, пені в повному обсязі в останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів.

Із розрахунку заборгованості (а.с. 21-41) вбачається, що дійсно 18.06.2009 у ОСОБА_1 виникла прострочена заборгованість за тілом кредиту в розмірі 12,42 долари США та 3,64 долари США прострочених процентів.

Разом із тим, 15 липня 2009 року позивачкою внесено платіж у розмірі 100,7 доларів США, якими погашено прострочену заборгованість за тілом та процентами та частково поточну заборгованість, що визначено п. 3.3. Кредитного договору.

Як вище зазначено судом, положеннями цього пункту кредитного договору перебачено, що отримані від позичальника для погашення заборгованості по кредиту кошти насамперед направляються для відшкодування витрат/збитків банку згідно з пунктами 2.2.9, 2.3.8 цього договору, далі пені згідно з розділом 4 договору, потім - простроченої комісії по кредиту, далі - простроченої винагороди, прострочених відсотків, далі - простроченої заборгованості за кредитом. Частина суми, що залишилася ( у тому числі сума, надана позичальником понад суму щомісячного платежу ) направляється на погашення заборгованості за кредитом, якщо інше не передбачене пунктом 6.8, далі - комісії, винагороди, відсотків, кредиту.

Тобто, прострочена заборгованість, що виникла станом на 18.06.2009 була погашена ОСОБА_3 ще до спливу 120 днів із дня виникнення прострочки, а саме 15.07.2009, коли нею внесено платіж в розмірі 100,7 доларів США.

Отже є хибними твердження позивачки, що у банку відсутні підстави для нарахування процентів та пені за кредитним договором, починаючи із 19.10.2009 та що дія договору припинена із 19.10.2009.

Відповідно, суд не вбачає підстав для зобов`язання АТ КБ "Приватбанк" здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором №ZRSWGK00000202 за відрахуванням нарахованих та сплачених коштів щодо відсотків за користування коштами та пені із врахуванням припинення дії кредитного договору з 19.10.2009.

Судом не встановлено факту надмірної сплати ОСОБА_3 на користь АТ КБ "Приватбанк" коштів за кредитним договором №ZRSWGK00000202 від 07.09.2007 у розмірі 202533,80 грн, оскільки договір не припинив своєї дії 19.10.2009.

Тому суд також відмовляє у задоволенні і цієї похідної позовної вимоги.

Із наданих доказів не доводиться факт повного погашення боргу за кредитним договором №ZRSWGK00000202 позивачкою, а отже немає підстав для припинення зобов`язання за кредитним договором №ZRSWGK00000202 у зв`язку із повним виконням.

Відповідно до статті 17 ЗУ «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі:

припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору;

реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону;

набуття іпотекодержателем права власності (спеціального майнового права) на предмет іпотеки;

визнання іпотечного договору недійсним;

знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється;

з інших підстав, передбачених цим Законом.

Суд відмовляє у задоволенні позовної вимоги про визнання припиненою іпотеки за договором іпотеки укладеним 07.09.2007 між ЗАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_1 , предметом якого став житловий будинок, зальною площею 75,2 кв.м та земельна ділянка, загальною площею 2000 кв.м, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 та зняття заборони на відчуження майна, оскільки жодна із визначених ст. 17 ЗУ «Про іпотеку» підстава для її припинення не встановлена в ході судового розгляду.

Розподіл судових витрат

Оскільки судом задоволено одну позовну вимогу, із Акціонерного товариства комерційного банку «Приват Банк» на користь ОСОБА_1 в порядку статті 141 ЦПК України належить стягнути 908 гривень судового збору, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 141, 258, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" про захист прав споживачів, визнання припиненою дію кредитного договору, визнання дій неправомірними, визнання недійсним пункту кредитного договору, зобов`язання здійснити перерахунок заборгованості за кредитом, визнання припиненими зобов`язань за кредитним договором, визнання припиненою іпотеки та зняття заборони на відчуження, стягнення переплачених коштів задовольнити частково.

Зобов`язати Акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором №ZRSWGK00000202 від 07.09.2007, укладеним між ЗАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_1 , за відрахуванням сплаченої комісії, з огляду на нікчемність пункту 7.1 цього договору, починаючи із 08.12.2019 року.

У задоволенні решти позову ОСОБА_1 - відмовити.

Стягнути із Акціонерного товариства комерційного банку «Приват Банк» на користь ОСОБА_1 908 гривень судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення безпосередньо до Житомирського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Позивачка: ОСОБА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2

Відповідач: Акціонерне товариство комерційного банку "ПРИВАТБАНК", місцезнаходження за адресою: м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, .

Повний текст рішення складено 17.10.2022.

Суддя І.Ю. Хуторна