Справа № 158/2183/21 Головуючий у 1 інстанції: Сіліч Ю. Л.
Провадження № 22-ц/802/358/22 Категорія: 46 Доповідач: Осіпук В. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 травня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Осіпука В. В.,

суддів - Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю.,

з участю секретаря судового засідання Губарик К. А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю за апеляційною скаргою відповідача Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 14 грудня 2021 року,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2021 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду із зазначеним позовом.

На обґрунтування позовних вимог посилалися на те, що 26 червня 2017 року близько 21 год. 30 хв. На станції м. Ківерці, Волинської області, стався наїзд пасажирського поїзда № 98 сполученням «Київ-Ковель» на їх батька - пішохода ОСОБА_3 , який внаслідок дорожньо-транспортної пригоди загинув на місці події.

Також вказували, що постановою слідчого Ківерцівського ВП ГУНП у Волинській області від 31 липня 2017 року закрито кримінальне провадження, у зв`язку з відсутністю в діях машиніста поїзда ОСОБА_4 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 276 КК України.

Враховуючи наведене, та те, що внаслідок вказаної події вони перенесли сильні душевні страждання через втрату близької їм людини і це змінило їх звичний ритм життя, просили суд стягнути на їх користь завдану моральну шкоду в розмірі по 200000 грн кожному та відшкодувати їм судові витрати.

Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 14 грудня 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 50000 грн кожному за завдану моральну шкоду та по 2500 грн понесених ними витрат на правничу допомогу, надану адвокатом.

Вирішено питання стягнення судового збору в дохід держави.

Вважаючи зазначене рішення суду необґрунтованим та незаконним, прийнятим з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, відповідач АТ «Українська залізниця» подав апеляційну скаргу, в якій, просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, дійшов помилкового висновку про підставність задоволення позову, частково оскільки в діях відповідача, а саме його машиніста поїзда ОСОБА_4 , відсутні порушення правил безпеки руху або експлуатації залізничного транспорту і причиною смерті потерпілого була груба необережність та порушення ним Правил безпеки громадян на залізничному транспорті, що звільняє його від обов`язку відшкодування моральної шкоди.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Сторони по справі, будучи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились, відповідач подав заяву про розгляд справи без участі його представника.

Колегія суддів, відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутності учасників справи, які належним чином були повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, оскільки їх неявка в судове засідання апеляційної інстанції не перешкоджає розгляду справи.

Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Ухвалюючи оскаржуване рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що АТ «Українська залізниця» є суб`єктом на який покладено обов`язок відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, оскільки саме АТ «Українська залізниця» є особою, що володіє транспортним засобом.

Крім того суд вважав, що смертю близької людини позивачам була завдана моральна шкода, яка з урахуванням глибини страждань позивачів, принципу розумності та справедливості, поведінки самої потерпілої особи підлягає відшкодуванню.

Такий висновок суду є правильний.

Встановлено, що 26 червня 2017 року близько 21 год. 30 хв., машиніст пасажирського поїзду №98 сполученням «Київ-Ковель» - ОСОБА_4 , прибуваючи на станцію м. Ківерці на 298 км., сполучення колій, пікет №6, допустив наїзд на пішохода ОСОБА_3 , який внаслідок отриманих тілесних ушкоджень загинув на місці події.

Висновком судово-медичної експертизи №257 від 30.08.2017 підтверджується, що потерпілий ОСОБА_3 отримав тілесні ушкодження характерні для залізничної травми і в його крові було виявлено етиловий спирт.

Постановою слідчого СВ Ківерцівського ВП ГУНП у Волинській області від 31 липня 2017 року, кримінальне провадження щодо особи, під час керування якої пасажирський потяг здійснив наїзд на потерпілого, на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України, закрито у зв`язку з відсутністю в діях останнього складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.276 КК України.

Також встановлено, що машиніст потяга ОСОБА_4 перебував у трудових відносинах з АТ «Українська залізниця», а сам нещасний випадок на залізниці стався безпосередньо під час виконання ним своїх трудових обов`язків.

З наявної в матеріалах справи копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 12 серпня 1994 року, вбачається, що загиблий у ДТП ОСОБА_3 являвся батьком позивача ОСОБА_1 .

Згідно копій: свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 17 грудня 1989 року; свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 від 04 листопада 2013 року позивач ОСОБА_2 є дочкою смертельно травмованого ОСОБА_3 .

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо).

Відповідно до частини першої статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої статтею 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків).

Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків необхідно розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу.

Аналіз наведених норм права дає підстави вважати, що шкода, завдана внаслідок ДТП із вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував транспортним засобом, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі № 760/28302/18-ц (провадження № 61 - 12464св20), від 02 листопада 2020 року у справі № 133/1238/17 (провадження № 61 - 19345св19).

Разом з тим, особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Під непереборною силою необхідно розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого розуміють, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату.

Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено (частина друга статті 1193 ЦК України).

Отже, врахувавши наведені норми матеріального права та встановивши ті обставини, що потерпілий ОСОБА_3 , знаходячись у нетверезому стані, допустив грубу необережність - переходив залізничну колію у невстановленому місці та був смертельно травмований у ДТП потягом, яким керував працівник залізниці, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що саме АТ «Українські залізниці», з яким машиніст перебував у трудових відносинах, має нести відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, та цілком підставно задовольнив позов частково.

З таким висновком погоджується апеляційний суд, у зв`язку з чим відхиляє доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права.

Доводи апеляційної скарги про те, що потерпілий свідомо допускав настання негативних наслідків є безпідставними. Такі твердження ґрунтуються на власному помилковому тлумаченні заявником норм матеріального права та поняття умислу потерпілого та не підтверджені належними доказами.

Щодо розміру відшкодування завданої позивачам моральної шкоди необхідно зазначити таке.

Частинами першою-третьою статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до частини першої та пункту 1 частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Згідно зі змістом статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживають з нею однією сім`єю.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, завданої позивачам, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, урахував глибину та тривалість їх моральних страждань, яких вони зазнали внаслідок смерті батька у результаті ДТП, грубу необережність самого потерпілого, що сприяла виникненню шкоди, та застосувавши принцип розумності і справедливості, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з АТ «Українська залізниця» по 50000 грн кожному з них на відшкодування завданої моральної шкоди.

У зв`язку з наведеним, апеляційний суд вважає, що інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції та не впливають на законність оскаржуваного відповідачем рішення, а зводяться до власного тлумачення норм матеріального права та суб`єктивного тлумачення обставин справи, яким суд дав вірну правову оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України», заява № 4904/04, § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його зміни чи скасування не вбачає.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу відповідача Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.

Рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 14 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді