Ухвала

23 листопада 2022 року

м. Київ

справа № 347/2223/17

провадження № 61-3073св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 ,

відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження заяви суддів Верховного Суду: Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д., про самовідвід у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 26 листопада 2021 року, ухвалене у складі судді Драч Д. С., та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 22 лютого 2022 року, прийняту у складі колегії суддів: Василишин Л. В., Максюти І. О., Фединяка В. Д.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив визнати житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 спільним майном подружжя та визнати за ним право власності на 1/2 частини вказаного будинку.

У лютому 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом, в якому просила збільшити належну їй частку у майні подружжя до 2/3 вартості, що в грошовому еквіваленті складає 270 000,00 грн, та виділити їй автомобіль «Volkswagen Caddy», 2007 року випуску, орієнтовною вартістю 234 000,00 грн, і стягнути з відповідача на її користь різницю (компенсацію), що в грошовому виразі становить 36 000,00 грн, а ОСОБА_1 виділити автомобіль «Volkswagen Transporter Т4», 2001 року випуску, орієнтовною вартістю 180 000,00 грн.

Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 03 грудня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/6 частини будинковолодіння по АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 5/6 частини вказаного будинковолодіння.

Позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 83 402,28 грн у рахунок вартості 1/2 частини транспортних засобів.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 20 лютого 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 03 грудня 2018 року в частині зустрічного позову ОСОБА_2 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення.

Позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 30 509,50 грн у рахунок вартості 1/2 частини транспортного засобу «Volkswagen Transporter Т4», реєстраційний номер НОМЕР_1 .

У задоволенні решти вимог зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

У решті рішення суду залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д., Воробйової І. А., Гулька Б. І. Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., від 24 лютого 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 03 грудня 2018 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 20 лютого 2019 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя (спірного житлового будинку) скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 20 лютого 2019 року в частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя (транспортних засобів) залишено без змін (провадження № 61-5988св19).

Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 26 листопада 2021 року, залишеним без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 22 лютого 2022 року, позов у частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя (спірного житлового будинку) задоволено повністю.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини будинковолодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , як на частку у спільному майні подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

У березні 2022 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 13 квітня 2022 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків касаційної скарги.

Ухвалою Верховного Суду від 23 травня 2022 року продовжено ОСОБА_2 строк для усунення недоліків, вказаний в ухвалі Верховного Суду від 13 квітня 2022 року.

У строк, визначений судом, заявник усунула недоліки касаційної скарги.

Ухвалою Верховного Суду від 17 червня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано цивільну справу із суду першої інстанції.

23 червня 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 07 листопада 2022 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно з протоколом автоматичного визначення складу колегії суддів від 15 листопада 2022 року справу призначено колегії суддів у складі: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.

Згідно з протоколом повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями від 21 листопада 2022 року, в зв`язку з перебуванням судді Воробйової І. А. у відрядженні, згідно розпорядження заступника керівника апарату Верховного Суду від 21 листопада 2022 року, справу призначено колегії суддів у складі: Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.

Перед початком розгляду справи по суті судді Верховного Суду: Гулько Б. І., Коломієць Г. В., Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д. заявили про самовідвід з тих підстав, щоб усунути обставини, які б давали щонайменший сумнів в об`єктивності та неупередженості суду, оскільки брали участь у вирішенні цієї справи у Верховному Суді, за результатами якого 24 лютого 2021 року було ухвалено судове рішення (провадження № 61-5988св19).

У цій постанові судом касаційної інстанції була висловлена певна правова позиція. А, крім того, в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_2 судове рішення було залишене без змін, тобто теж висловлена правова позиція.

Вирішуючи питання про самовідвід суддів, Верховний Суд виходить з такого.

У пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна людина має право на справедливий і відкритий розгляд справи незалежним і безстороннім судом упродовж розумного строку, встановленого законом.

У світлі прецедентної практики Європейського суду з прав людини об`єктивно безстороннім є судовий орган, діяльність якого відповідає таким критеріям: забезпечується не лише здійснення правосуддя, а й зовнішній вияв того, що відбувається; суддею створено достатні гарантії для усунення об`єктивно виправданих підстав (і навіть потенційної можливості) побоюватися, що він, незалежно від особистої поведінки, не є безстороннім.

Як зазначає Європейський суд з прав людини, найголовніше - це довіра, яку в демократичному суспільстві повинні мати суди у громадськості (Hauschildt Case, № 11/1987/134/188, § 48).

Крім того, пункт 2.5 Бангалорських принципів поведінки суддів, які схвалені резолюцією 2006/23 Економічної і Соціальної Ради ООН від 27 липня 2006 року, наголошує, що суддя заявляє самовідвід від участі в розгляді справи в тому випадку, коли у стороннього спостерігача могли б виникнути сумніви в його неупередженості.

Підстави для відводу (самовідводу) судді визначені у статтях 36, 37 ЦПК України.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 36 ЦПК України суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо є інші, ніж перелічені у пунктах 1-4 частини першої статті 36 ЦПК України, обставини, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді.

З підстав, зазначених у статтях 36, 37 і 38 цього Кодексу, суддя, секретар судового засідання, експерт, спеціаліст, перекладач зобов`язані заявити самовідвід.

Відповідно до частини першої статті 40 ЦПК України питання про відвід (самовідвід) судді може бути вирішено як до, так і після відкриття провадження у справі.

У зв`язку із тим, що судді Верховного Суду: Гулько Б. І., Коломієць Г. В., Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д., брали участь у розгляді цієї справи та висловлювали свою правову позицію щодо правовідносин сторін, з метою уникнення сумнівів у неупередженості та забезпечення об`єктивності розгляду цієї справи, на підставі пункту 5 частини першої статті 36 ЦПК України заяви про самовідвід суддів: Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д. слід задовольнити, а справу передати для повторного автоматизованого перерозподілу.

Керуючись пунктом 5 частини першої статті 36, статями 37, 39, 40 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Заяви суддів Верховного Суду: Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д. про самовідвід задовольнити.

Справу передати на автоматизований перерозподіл.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді: Б. І. Гулько Г. В. Коломієць Р. А. Лідовець Ю. В. Черняк