Номер провадження: 22-ц/813/4715/22
Головуючий у першій інстанції Сувертак І. В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.10.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Зеніної М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Тарановського Дмитра Сергійовича на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 17 червня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 ( ОСОБА_3 ) до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2020 року ОСОБА_4 ( ОСОБА_3 ) через свого представника звернувся до Суворовського районного суду м. Одеси до ОСОБА_1 із позовом про стягнення боргу за договором позики у розмірі 18107,55 доларів США.

Позов обґрунтований тим, що 21.09.2015 року та 12.11.2015 року між ОСОБА_4 ( ОСОБА_3 ) та ОСОБА_1 був укладений договір позики, за яким 15.10.2015 року позивач платежем із використанням системи SWIFT відповідачу перерахував гроші у сумі 17412 доларів США та 14.11.2015 року платежем із використанням системи ОСОБА_5 ( ОСОБА_6 ) відповідачу перерахував гроші у сумі 4000 доларів США. Відповідач зобов`язалася повернути указані грошові кошти протягом чотирьох років із дня отримання позики. Протягом 2016-2018 років відповідач повернула частину позики на загальну суму 3815 доларів США. Іншу частину грошових коштів відповідачем позивачу повернуто не було, незважаючи на те, що дата повернення боргу минула, у зв`язку з чим у відповідача утворилось прострочення боргу. На початку квітня 2020 року позивач направив вимогу про повернення грошових коштів на адресу відповідача, проте остання залишила дану вимогу без уваги та ігнорує телефонні дзвінки. За таких обставин, позивач був вимушений звернутися до суду з цим позовом, в якому просив суд стягнути з відповідача на його користь основну суму боргу у розмірі 17597 доларів США. та три відсотки річних 510,55 доларів США за користування коштами, а також судовий збір.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 17 червня 2021 року позов ОСОБА_4 ( ОСОБА_3 ) задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 ( ОСОБА_3 ) грошовий борг в сумі 18107,55 доларів США, що складається з суми основного боргу у розмірі -17597,00 доларів США і три відсотки річних в розмірі -510,55 доларів США. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 ( ОСОБА_3 ) судові витрати: судовий збір в розмірі 5162,00 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Тарановський Дмитро Сергійович подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 17 червня 2021 року, скасувати вжиті по справі заходи забезпечення позову у вигляді арешту та стягнути з позивача судові витрати, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з його обґрунтованості та доведеності.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Судом встановлено, з матеріалів справи вбачається, що:

- між ОСОБА_7 ( ОСОБА_3 ) та ОСОБА_1 був укладений договір позики, за яким 15.10.2015 року Позивач платежем із використанням системи SWIFT Відповідачу перерахував гроші у сумі 17412 доларів США та 14.11.2015 року платежем із використанням системи ОСОБА_5 ( ОСОБА_6 ) у сумі 4000 доларів США;

- між сторонами договору визначений строк повернення позики протягом 4 (чотирьох) років із дня отримання позики;

- в подальшому, протягом 2016-2018 років, ОСОБА_1 повернула частину позики на загальну суму 3815 доларів США, проте решта позики, у розмірі 17597 доларів США залишилися не повернутими;

- у квітні 2020 року Позивач звертався до Відповідачки з вимогою, про повернення позики, проте остання залишила зазначену вимогу поза увагою та ігнорує телефонні дзвінки.

Колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання, або одностороння його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту, або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

На підставі ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За правилами ч. 1 ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

В силу ч. ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики, або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернута позичальником протягом тридцяти днів. від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Статтею 1050 ЦК України встановлено, що, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549 - 552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У частинах першій, третій статті 100 ЦПК України передбачено, що електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом.

У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На підтвердження заявлених вимог ОСОБА_4 ( ОСОБА_3 ) надав роздруківки електронного мобільного зв`язку месенджеру Viber з перекладом, копії платежів систем SWIFT та Western Union про перерахування грошових коштів в доларах США позивачем відповідачу, копії документів міжнародного платежу Swedbank та відповіді Western Union на запит із засвідченими перекладами та інформаційним повідомленням про конвертацію шведських крон у долари США, які суд першої інстанції вважав належними та допустимими доказами, які досліджені судами у їх сукупності та яким надана належна правова оцінка.

Встановивши, що зміст переписки сторін стосується намагання відповідача придбати квартиру і наявність в неї потреби у грошових коштах, які позивач погодився перерахувати відповідачці в обумовленій сумі у доларах США, а також домовленості сторін щодо повернення відповідачем грошових коштів позивачу частинами щомісячно на протязі 4-х років, узгоджується з фактичним перерахунком позивачем відповідачу грошових коштів у доларах США та частковим їх поверненням відповідачем позивачу, суд першої інстанції набув обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову про стягнення частини неповернутої позики та процентів на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України за прострочення виконання зобов`язання за позикою.

Схожі за змістом висновки щодо можливості прийняття в якості доказів наданих сторонами скрін-шотів повідомлень з телефону та планшету та роздруківок переписки у Viber з наступною оцінкою судом таких доказів, викладені у постанові Верховного Суду від 13.07.2020 року у справі № 753/10840/19.

Доводи апеляційної скарги про неналежність і недопустимість наданих позивачем в якості доказів роздруківки електронного мобільного зв`язку менеджеру Viber з перекладом, є неспроможними, оскільки засновані на невірному розумінні норм ЦПК України, які регламентують поняття доказів, їх належність і допустимість, а також порядок оцінки їх судом.

Доводи апеляційної скарги з посиланням на відповідь оператора мобільного зв`язку про недоведеність належності відповідачці номеру мобільного зв`язку НОМЕР_1 , з абонентом якого у Viber позивачем велась переписка щодо позики коштів, не можуть бути взятими до уваги, оскільки згідно з витребуваною апеляційним судом інформацією від АТ КБ «Приватбанк» вбачається, що ОСОБА_1 , будучи зареєстрованою у цьому банку, як клієнт, використовувала номер мобільного зв`язку НОМЕР_1 з метою власної ідентифікації в інтернет-банкінгу «Приват24».

Доводи апеляційної скарги про те, що перераховані позивачем відповідачу грошові кошти були романтичним подарунком через особисті відносини сторін, не можуть бути прийнятними, оскільки не узгоджуються зі змістом переписки сторін у Viber, відповідно до якої відповідач погодилась повертати грошові кошти позивачу частинами щомісяця протягом 4-х років, та фактичним частковим поверненням позивачу грошових коштів у період з 16.06.2016 року до 20.12.2016 року 8-ма платежами на загальну суму 3 500 доларів США.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновок районного суду не спростовують і зведені лише до незгоди з висновком районного суду без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Так, у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія A № 303-A; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29).

Отже, у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

Враховуючи наведене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Тарановського Дмитра Сергійовича - залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 17 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений: 26.10.2022 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова