Справа № 372/99/21
Провадження № 2-98/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 вересня 2022 року Обухівський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді: Потабенко Л.В.,

за участю секретаря: Буртової О.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Обухівського районного суду Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя та стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя та стягнення коштів, в якому просив здійснити поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , визнати право приватної власності ОСОБА_1 на 1/2 частини земельної ділянки площею 0,25 га, кадастровий номер :04:014:0014, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати право приватної власності ОСОБА_2 на Ѕ частину земельної ділянки площею 0,25 га, кадастровий номер :04:014:0014, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати солідарним обов`язок ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за кредитним договором № 014/1179/81/374 від 13.02.2006 року, укладеним між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» і ОСОБА_1 , та за кредитним договором № 014/1179/81/1662 від 21.12.2007 року, укладеним між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» і ОСОБА_1 ; а також просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 35 706,39 доларів США та 4942656 грн. 54 коп.. Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що між ним та відповідачем по справі 01.07.1989 року було укладено шлюб, що підтверджується, свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 , актовий запис № 1487. Від вказаного шлюбу сторони мають двох повнолітніх дітей ОСОБА_3 , та ОСОБА_4

03.10.2003 року, тобто за час шлюбу сторони на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки №3046 від 03.10.2003 року придбали у власність земельну ділянку площею 0,25 га, кадастровий номер :04:014:0014, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . 13.02.2006 року в період шлюбу, позивач в інтересах сім`ї уклав з Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» кредитний договір № 014/1179/81/374 (надалі - «Кредитний договір № 2») та отримав споживчий кредит на будівництво будинку у вигляді невідновлюваної кредитної лінії з лімітом 90 000 доларів США, який 13.07.2006 року був збільшений до 210 000 доларів США. 21.12.2007 року позивач в інтересах сім`ї уклав з Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» ще один кредитний договір №014/1179/81/1662 (надалі - «Кредитний договір № 2») та отримав кредит у вигляді невідновлюваної кредитної лінії з лімітом 304 500 доларів США. Грошові кошти, отримані за кредитними договорами позивач та відповідач використали спільно в інтересах сім`ї на будівництва сімейного житлового будинку на земельній ділянці, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . 13.02.2017 року рішенням Печерського районного суду міста Києва по справі №757/33151/16-ц шлюб між позивачем і відповідачем було розірвано, рішення набрало законної сили. Окрім вказано майна сторонами в період шлюбу було придбано і інше майно, зокрема транспортний засоби, об`єкт незавершеного будівництва, які не є предметом поділу.

Після фактичного припинення шлюбних відносин з відповідачем позивач повністю погасив кредити за Кредитним договором № 1 та Кредитним договором № 2, а саме 14.04.2017 року та 24.06.2019 року. Починаючи з 13.03.2016 року, позивач самостійно за особисті кошти виплатив на повернення кредитів грошові кошти на загальну суму 71 412,78 доларів США та 9 885 313,07 грн. У звязку з цим позивач має право на регресну вимогу до відповідача про стягнення на його користь грошових коштів у розмірі 35 706,39 доларів США та 4 942 656,54 грн.

Позивач посилаючись на те, що мирним шляхом урегулювати питання стосовно поділу спільного сумісного майна з відповідачем не можливо та те, що сторони не дійшли взаємної згоди щодо поділу земельної ділянки як спільного сумісного майна подружжя, недійшли згоди і щодо солідарного обов`язку позивача і відповідача за Кредитним договором № 1 і Кредитним договором № 2. У зв`язку з цим позивач звертається до суду для вирішення даного спору в судовому порядку та просить суд здійснити поділ земельної ділянки, набутої за час шлюбу позивача і відповідача, з урахуванням спільних боргів колишнього подружжя, з врахуванням вимог статей 22,28, 29,60,61,65,68-71СК України.

23.03.2021 року судом постановлено ухвалу про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 30.11.2021 року закрито підготовче судове засідання, справу призначено до судового розгляду.

Представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Також представник позивача надав до суду відповідь на відзив в якому зазначив, що він не погоджується з доводами відзиву, оскільки вони є необґрунтованими та безпідставними, та зазначив, що відповідач не надав жодних доказів на підтвердження придбання земельної ділянки у 2003 році за власні кошти, які відповідач нібито накопичила до реєстрації шлюбу з позивачем у 1989 році. Що стосується кредитних грошових коштів, які позивач отримав в результаті укладенні кредитних договорів, то вони були використані на потреби сім`ї, а саме для будівництва на спільній земельній ділянці житла. Також представник позивача заперечив щодо застосування наслідків спливу строку позовної давності, оскільки відповідач не довела, що з 24.02.2017 року позивач дізнався чи міг дізнатися про порушення свого права на земельну ділянку та кредитні кошти, також представник відповідача не врахувала продовжений строк позовної давності у зв`язку з карантином.

Відповідач в судове засідання не з`явилась на адресу суду надала відзив в якому просила відмовити в задоволенні позовних вимог посилаючись на те, що спірну земельну ділянку вона придбала виключно за власні кошти, які були накопичені нею до реєстрації шлюбу. Крім того дані кредитні договори позивач брав не в інтересах сім`ї, а для власних потреб. 25.02.2016 року позивач сплатив на рахунок готелю Хаятт Рідженсі Київ 11773,16 грн., а 22.03.2016 року 11808,26 грн., що підтверджується відповідними квитанціями. Крім того представник відповідача подав до суду заяву про застосування строків позовної давності та просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Перевіривши матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, оцінивши ці докази на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог з таких підстав.

Відповідно до положень частини першоїстатті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У статті 129 Конституції України, закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).

Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 01.07.1989 року, який розірвали 13.02.2017 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб та рішенням Печерського районного суду м. Києва у справі № 757-33151-16ц.

Від вказаного шлюбу сторони мають двох повнолітніх дітей ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтв про народження.

03.10.2003 року в період шлюбу на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки №3046 від 03.10.2003 року відповідачка набула у власність земельну ділянку площею 0,25 га, кадастровий номер :04:014:0014, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією вказаного договору купівлі-продажу земельної ділянки та копією державного акта на право власності на земельну ділянку.

13.02.2006 року в період шлюбу, позивач уклав з Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» кредитний договір № 014/1179/81/374 (надалі - «Кредитний договір № 1») та отримав споживчий кредит на будівництво у вигляді невідновлюваної кредитної лінії з лімітом 90 000 доларів США, який 13.07.2006 року був збільшений до 210 000 доларів США.

21.12.2007 року позивач уклав з Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» кредитний договір №014/1179/81/1662 (надалі - «Кредитний договір № 2») та отримав кредит у вигляді невідновлюваної кредитної лінії з лімітом 304 500 доларів США, що підтверджується копіями вказаних кредитних договір наявними в матеріалах справи.

Рішенням виконавчого комітету Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області від 31.05.2006 року відповідачці наданий дозвіл на узаконення розпочатого будівництво житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 .

В 2012 році на земельній ділянці площею 0,25 га., кадастровий номер :04:014:0014, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , сторони побудували домоволодіння загальною площею 570 м.кв., яке на даний час є об`єктом незавершеного будівництва, що підтверджується технічним паспортом на житловий будинок по АДРЕСА_1 .

Відповідно до довідки про стан кредиту виданої АТ «Райффайзен Банк Аваль» від 08.12.2020 року заборгованість за кредитним договором від 13.02.2006 року № 014/1179/81/374 відсутня. Кредит погашений 14.04.2017 року.

Відповідно до довідки про стан кредиту виданої АТ «Райффайзен Банк Аваль» від 08.12.2020 року заборгованість за кредитним договором від 21.12.2007 року № 014/1179/81/1662 відсутня. Кредит погашений 24.06.2019 року.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 14.11.2018 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, що є об`єктом права спільної сумісної власності та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя залишено без розгляду.

Основним завданням суду при вирішенні спорів про поділ майна подружжя є вирішення конфлікту між подружжям, тобто здійснення судом своєї базової функції ухвалення обов`язково рішення, яке безпосередньо припиняє спір, а не виводить його на новий рівень для сторін, які в будь-якому випадку не можуть між собою домовитися.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя стаття 368 ЦК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (частина перша статті 63 СК України).

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Вирішуючи спори між подружжям про майно, потрібно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Системний аналіз наведених норм матеріального права свідчить про існування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Водночас законодавство передбачає можливість спростування поширення правового режиму спільного сумісного майна одним із подружжя, що є процесуальним обов`язком особи, яка з нею не погоджується. Тягар доказування обставин для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження №14-325цс18).

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно із ч.2 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання.

Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням.

В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків.

При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток.

При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшенням, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо.

Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості.

Зокрема відповідно ст.68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Відповідно до ч.1 ст.71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Судом встановлено, що земельна ділянка площею 0,25 га, кадастровий номер :04:014:0014, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , була придбана позивачем та відповідачкою у період шлюбу за спільні кошти подружжя, в інтересах сім`ї, тому дана земельна ділянка є об`єктом спільної сумісної власності сторін і вона підлягає поділу між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, а тому позов в цій частині підлягає задоволенню.

При цьому, відповідачем під час розгляду справи не було надано жодного доказу на спростування презумпції права спільної сумісної власності подружжя на придбане в період шлюбу майно, доказів на підтвердження придбання земельної ділянки за власні кошти, які відповідач нібито накопичила до реєстрації шлюбу з позивачем нею також надано не було, хоча відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України це обов`язком відповідача.

Щодо визнання солідарним обов`язку та поділу боргових зобов`язань, то в цій частині необхідно відмовити виходячи з наступного.

Відповідно до частини другої статті 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Згідно з частиною четвертою статті 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно з частиною другою статті 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом установлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і одержане за договором використано на її потреби.

Отже, до складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Окрім того, слід зазначити, що згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України обов`язок доведення тих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим ЦПК України, покладається на кожну із сторін.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що у випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалася заінтересована сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною.

Досліджуючи договори позики, суди з`ясовують справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, а тому надаючи оцінку вказаним кредитним договорам, а також технічному паспорту на житловий будинок де вказується рік побудови домоволодіння 2012р., рішення про надання дозволу на узаконене розпочате будівництво, відсутність відомостей щодо надання згоди відповідача на укладення договорів, погашення кредитної заборгованості на час розгляду справи, суд приходить до висновку що позивачем не доведено, що ним використано отримані за кредитними договорами кошти в інтересах сім`ї, а саме на будівництво житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 .

Крім того суд зазначає, що для правильного вирішення даного спору потрібно встановити весь обсяг спільного майна подружжя, окрім земельної ділянки та двох кредитних договорів, сторони в період шлюбу придбали два автомобілі та об`єкт незавершеного будівництва, однак позовних вимог по вказаному майну не заявляли. Щодо доводів відповідача про сплив позовної давності, то суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно зі ст. 72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Аналіз указаних норм свідчить про те, що початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої особи права на позов.

При визначенні початку перебігу позовної давності за позовами про поділ майна подружжя слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України в постанові від 23 вересня 2015 року (справа №6-258цс15), яка згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України має враховуватися нижчестоящими судами при застосуванні норм права.

З матеріалів справи вбачається, що після розірвання шлюбу відповідач не заперечувала право власності позивача на частину земельної ділянки, а вже з часом між сторонами виник спір щодо поділу майна, саме з цього часу у ОСОБА_1 виникло право на позов, тому суд вважає що позовна давність у спірних правовідносинах не сплила.

Таким чином, підстави для застосування строку позовної давності відсутні, а тому позовні вимоги слід задовольнити частково.

Керуючись ст.ст. 3, 12, 258, 259, 263-265, 273 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя та стягнення коштів задовольнити частково.

Здійснити поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) та ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ).

Визнати право приватної власності ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на 1/2 земельної ділянки площею 0,25 га, кадастровий номер :04:014:0014, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати право приватної власності ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на 1/2 земельної ділянки площею 0,25 га, кадастровий номер :04:014:0014, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду через Обухівський районний суд Київської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду.

Суддя: Л.В.Потабенко