ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 593/1115/21Головуючий у 1-й інстанції Музика Я.М.
Провадження № 22-ц/817/308/22 Доповідач - Гірський Б.О.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 травня 2022 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

Головуючого - Гірський Б.О.

Суддів - Бершадська Г. В., Хома М. В.,

за участю секретаря - Панькевич Т.І.

представника відповідача ОСОБА_1

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 593/1115/21 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 09 листопада 2021 року, ухваленого суддею Музикою Я.М., в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2021 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що вона є власником житлового будинку по АДРЕСА_1 , в якому зареєстрований її колишній чоловік ОСОБА_2 , але фактично там не проживає.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з грудня 2019 року вони спільно не проживають, а 05.08.2020 року рішенням Бережанського районного суду Тернопільської області шлюб між ними розірвано.

Вказує, що відповідач поїхав в Республіку Польща і місце його проживання їй достовірно не відоме.

Реєстрація місця проживання відповідача у даному будинку створює для неї незручності, так як для вчинення певних правочинів для забезпечення власних потреб необхідна згода проживаючих в ньому осіб, що в подальшому перешкоджатиме їй розпоряджатись житлом на власний розсуд та значно обмежує її законні права.

Крім того, реєстрація відповідача у будинку впливає на право призначення та розмір субсидії, якою вона має право скористатись, а також на оплату комунальних послуг, що надаються для обслуговування будинку та розраховуються в залежності від кількості зареєстрованих в ньому осіб.

Тому просила суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим будинком.

Рішенням Бережанського районного суду Тернопільської області від 09 листопада 2021 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим будинком по АДРЕСА_1 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що оскільки він є громадянином іноземної держави і не добре володіє українською мовою суд повинен був розглядати справу за його участю, з повідомленням учасників справи, мав сприяти йому в отриманні правової допомоги та доведені змісту позову і доданих документів.

Незручності для позивачки, які створює його реєстрація у її будинку, встановлені судом лише із тверджень представника позивачки та не підтверджені належними і допустимими доказами.

Вважає, що Акт обстеження матеріально-побутових умов №307 від 19.08.2021 року не міг братись судом до уваги та є неналежним доказом у даній справі, так як в цей час він перебував за місцем його реєстрації, що можуть підтвердити сусіди. Тому посилання суду першої інстанції на той факт, що відповідач відсутній за місцем реєстрації без поважних причин є необґрунтованими.

Вказує, що у 2020 році він певний час був відсутній за місцем реєстрації, оскільки був змушений поїхати до Республіки Польща у зв`язку з хворобою свого батька.

Крім того, через загострення хвороби Covid-19 були труднощі з перетином кордону, тому його тимчасова відсутність була вимушеною та з поважних причин.

Відзиву на апеляційну скаргу, у визначений судом строк, не подано.

В судовому засіданні представник ОСОБА_2 ОСОБА_1 апеляційну скаргу в її межах підтримав, посилаючись, на доводи викладені в ній.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасника судового процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.5).

З копії будинкової книги вбачається, що 27.04.2012 року у вказаному будинку зареєстровано ОСОБА_2 (а.с.6-8).

Рішенням Бережанського районного суду Тернопільської області від 05.08.2020 року шлюб між сторонами розірвано.

З Акту обстеження матеріально-побутових умов №307 від 19.08.2021 року вбачається, що у будинку за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований колишній чоловік ОСОБА_3 - ОСОБА_2 , але фактично там не проживає, що підтверджується свідченнями свідків (а.с.4).

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно з ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз змісту даної статті дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше одного року та відсутність поважних причин такого не проживання.

Вичерпного переліку таких поважних причин не встановлено, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім членом сім`ї власника житла є одним із способів захисту житлових прав особи.

У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Саме на позивача закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад строки встановлені статтею 71 ЖК Української РСР у жилому приміщенні без поважних причин.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Встановивши, що право користування зазначеним житловим будинком виникло у відповідача на законних підставах і протилежного позивачем не доведено, а також відсутність у матеріалах справи належних доказів на підтвердження факту не проживання ОСОБА_2 за місцем реєстрації без поважних причин більше одного року, оцінивши втрату відповідачем свого права на користування житлом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 .

З наявного в матеріалах справи акту обстеження матеріально-побутових умов №307 від 19.08.2021 року, а також із змісту судового рішення про розірвання шлюбу, не вбачається з якого часу ОСОБА_2 був відсутній у будинку за адресою: АДРЕСА_1 , в якому зареєстрований.

Відповідно до положень ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Задовольняючи позов ОСОБА_3 , суд першої інстанції не врахував, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт непроживання відповідача за місцем реєстрації без поважних причин понад встановлені законодавством строки та дійшов передчасного висновку про наявність підстав для визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 09 листопада 2021 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення, яким відмовити ОСОБА_3 у задоволенні позову до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 травня 2022 року.

Головуючий Гірський Б.О.

Судді: Хома М.В.

Бершадська Г.В.