Справа № 128/1938/21
РІШЕННЯ

Іменем України

21 листопада 2022 року місто Вінниця

Вінницький районний суд Вінницької області в складі:

судді Карпінської Ю.Ф.,

за участі секретаря Дусанюк Н.О.,

у відсутності учасників справи,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , підписаною представником згідно з ордерами ОСОБА_3 , до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи,

УСТАНОВИВ:

Позивачі звернулись до суду з вищевказаним позовом, який обґрунтовують тим, що 27.09.2019 поїзд № 8601 (автодрезина АГМу номерний знак 5584 ) під керуванням ОСОБА_4 на зупиночній платформі «Гуменне», 15 км, ДН-3 Жмеринка, перегін Вінниця-Вороновиця, в районі станції Гуменне, скоїв наїзд на гр. ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка внаслідок отриманих травм померла в лікувальному закладі. 27.09.2019 за фактом настання цієї події було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000866 та розпочато досудове розслідування. Постановою слідчого від 14.12.2019 кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000866, було закрито. З постанови слідчого про закриття кримінального провадження убачається, що між наїздом на загиблу поїздом № 8601(автодрезина АГМу номерний знак 5584 ) та її смертю наявний причинно-наслідковий зв`язок. Власником поїзду № 8601(автодрезина АГМу номерний знак 5584 ) є Жмеринська дистанція електропостачання, регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», а машиніст вказаної вище автодрезини ОСОБА_4 працює з 31.08.2000 (наказ № 59) по теперішній час в Жмеринській дистанції електропостачання, регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця». Станом на момент ДТП до складу сім`ї загиблої ОСОБА_5 входили: дочка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Загибла ОСОБА_5 проживала за адресою: АДРЕСА_1 разом з дочкою та сином. Позивачі втратили рідну матір, близьку людину, яка була їхньою опорою і підтримкою. Загибель спричинила надзвичайні страждання, які продовжуються до цих пір. Позивачі були близькими з матір`ю, проживали разом з нею, вели спільний побут, постійно спілкувалися, отримували підтримку та допомогу. Важливим фактором є спільне проживання позивачів з матір`ю, що вказує на тісні сімейні відносини між загиблою та позивачами. Втрата є такою, що не може бути відновлена, а тому душевні страждання будуть тривати і надалі, що свідчить про їх тривалість. Внаслідок наїзду ОСОБА_5 отримала важкі травми та була направлена в лікарню. Позивачі сплачували лікування своєї матері з надією, що вона зможе одужати та вони знову будуть жити однією родиною, проте врятувати ОСОБА_5 не вдалося. Внаслідок ДТП позивачі понесли матеріальні витрати на лікування та придбання лікарських засобів в розмірі 59072,00 грн. Внаслідок смерті матері позивачів переслідує відчуття самотності, тривожності, гострої несправедливості. Важко оцінити глибину душевних страждань позивачів, оскільки такі страждання більше ніколи не будуть припинені. Для організації свого життя їм потрібно докладати надзвичайних зусиль, попередній стан ніколи не зможе бути відновленим, оскільки смерть є невідворотною і непоправною втратою. Будь-які зусилля позивачів не призведуть до позитивних змін в їхньому житті. Враховуючи те, що позивачів та загиблу об`єднували тісні стосунки, вони отримували підтримку і допомогу від загиблої, проживали разом з нею, всіма силами намагалися врятувати матері життя та втратили багато коштів на лікування, а також те, що смерть ОСОБА_5 повністю змінила життя позивачів у всіх сферах та зруйнувала нормальні життєві зв`язки, позивачі оцінюють розмір грошового відшкодування завданої їм моральної шкоди у грошовому еквіваленті 600000 грн, тобто по 300000 грн на кожного з позивачів. Вважають, що такий розмір є розумним і справедливим, і зможе хоча б частково допомогти в організації свого життя після важкої втрати. Крім того, ОСОБА_1 поклала на себе усі витрати, пов`язані зі спорудженням надгробного пам`ятника для своєї матері. 03.06.2021 ОСОБА_1 понесла витрати у сумі 46700 грн. Враховуючи вищенаведене, позивачі просять стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) 300000 (триста тисяч) грн 00 коп. в якості відшкодування моральної шкоди; стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» () на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) 300000 (триста тисяч) грн 00 коп. в якості відшкодування моральної шкоди; стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) 46700 (сорок шість тисяч сімсот) грн 00 коп. в якості відшкодування витрат на спорудження надгробного пам`ятника.

Ухвалою судді Вінницького районного суду Вінницької області від 16.07.2021 відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання.

20.09.2021 на адресу Вінницького районного суду Вінницької області від представника Акціонерного товариства «Українська залізниця» згідно з ордером Сімчука І.А. надійшов відзив на позовну заяву, який обґрунтований тим, що моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. Разом з тим, моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати у повному обсязі, оскільки не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Обставини, на які посилаються позивачі, є загальними абстрактними твердженнями, а не конкретними фактами, що мають відношення до справи. Тому відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди, оскільки позивачами не доведено факту завдання моральних страждань та душевних переживань, наявність втрат немайнового та майнового характеру, що настали у зв`язку з неправомірними діями чи бездіяльністю відповідача. Рівень моральних страждань визначається не видом правопорушення і не складністю цього правопорушення, а моральними стражданнями потерпілих внаслідок заподіяння їм шкоди та значенням наслідків цього правопорушення для їх особистості, що і зумовлює розмір суми компенсації моральної шкоди. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди одразу визначається потерпілим у позовній заяві, хоча остаточне рішення про розмір компенсації моральної шкоди приймається судом. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Заявлена сума моральної шкоди в розмірі 600 000,00 грн не відповідає принципами розумності, справедливості та співмірності і дає підстави вважати, що позивач, використовуючи судову систему, намагаються покращити своє матеріальне становище за рахунок відповідача. Витрати на виготовлення пам`ятників і огорож визначаються, виходячи з їх фактичної вартості, але сума таких витрат не повинна перевищувати граничної вартості стандартних пам`ятників і огорож у цій місцевості. Визначення граничної вартості стандартних пам`ятників і огорожі у даній місцевості зазначено у додатку до постанови Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України «Про витрати на поховання та пов`язані з цим ритуальні послуги у разі смерті потерпілого від нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання» № 45 від 03 жовтня 2008 року. Для Вінницької області така вартість складає 2600 грн. У копіях накладних та квитанцій, які були надані позивачами, як доказ понесених витрат, зазначено: «Комплект пам`ятників» або «Комплекс пам`ятників», що не відповідає ознакам одинарного стандартного пам`ятника, адже його площа становить 12,8 м2. Таким чином, вартість пам`ятника значно завищена. Також в жодній накладній та квитанції не зазначено, що кошти витраченні саме на спорудження пам`ятника ОСОБА_5 . Дані докази не можуть бути визнанні належними і допустимими в розумінні статей 77, 78 ЦПК України. При визначенні суми відшкодування витрат на правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268). Попередній (орієнтовний) розрахунок суми витрат на правничу допомогу становить 30000 грн, що не відповідає критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Ухвалою судді Вінницького районного суду Вінницької області від 24.09.2021 задоволено клопотання представника відповідача Акціонерного товариства «Українська залізниця» згідно з ордером Сімчука І.А. про витребування доказів; витребувано з Вінницького відділу поліції Вінницького районного відділення поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, для огляду в судовому засіданні. Матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 27.09.2019 за № 0000866 (постановою від 14.12.2019 кримінальне провадження закрито).

21.10.2021 представник позивачів - адвокат Таргоній В.М. подав до суду відповідь на відзив, у якому викладена практика Верховного Суду в аналогічних справах щодо доведеності моральної шкоди та витрат на виготовлення та встановлення надгробного пам`ятника загиблій.

Ухвалою судді Вінницького районного суду Вінницької області від 13.12.2021 частково задоволено клопотання представника відповідача АТ «Українська залізниця» згідно з ордером Сімчука І.А. про виклик свідків; вирішено під час судового розгляду допитати в якості свідків: ОСОБА_4 та ОСОБА_6 ; закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду в порядку загального позовного провадження, встановлено загальний порядок дослідження доказів.

Судовий розгляд неодноразово відкладався з поважних причин.

В судовому засіданні 29.09.2022 представник відповідача - адвокат Сімчук І.А. суду пояснив, що 27.09.2019 було збито ОСОБА_5 , яка переходила колію у невстановленому місці. Кримінальне провадження закрито. До цих подій ОСОБА_5 перенесла інсульт, втратила слух, пересувалася на милицях, проживала зі своїм сином. Зі сторони ОСОБА_5 була груба необережність або прямий умисел. На перегоні Вінниця-Жмеринка - інтенсивний рух, кожні 15 хвилин рухаються потяги (як вантажні, так і пасажирські). Племінниця ОСОБА_5 пояснила, що останню завжди хтось переводив через колію. При огляді трупа було встановлено, що у ОСОБА_5 було наявно багато хвороб, що могли сприяти її смерті. Потерпіла не чула, тому не змогла зреагувати на сигнал потяга. Щодо витрат на спорудження надгробного пам`ятника зазначив, що вартість перевищена, відшкодуванню підлягає лише сума у розмірі 34900 грн. З приводу витрат на правничу допомогу також заперечив, оскільки заявлена сума є перевищеною, крім того, відсутній акт робіт, представник позивачів не приймає участі в судових засіданнях. В задоволенні позову просив відмовити в повному обсязі. Від допиту свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_6 відмовився, але просив оглянути матеріали кримінального провадження № 0000866.

В судове засідання 14.11.2022 учасники справи не з`явилися, хоч в установленому законом порядку повідомлялися про дату, час та місце продовження судового розгляду по даній справі.

В матеріалах справи наявне письмове клопотання представника позивачів - адвоката Таргонія В.М. про розгляд справи за відсутності учасників, у якому зазначено, що про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, складу суду довіряють, заяв та клопотань не мають, позовні вимоги підтримують в повному обсязі, по суті справи, крім наведеного в позові та відповіді на відзив, не мають що додати, враховуючи наведене, віддаленість місця роботи представника позивачів та тимчасову зміну місця фактичного проживання позивачів, просять проводити судовий розгляд справи № 128/1938/21 за відсутності позивачів та їхнього представника.

Через електронну пошту суду представник відповідача Акціонерного товариства «Українська залізниця» - адвокат Сімчук І.А. подав заяву про розгляд справи за відсутності представника відповідача, в задоволенні позовних вимог просить відмовити повністю.

Згідно з ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

За вказаних обставин суд вважає можливим провести судове засідання 14.11.2022 за відсутності учасників справи та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Врахувавши думки учасників справи, викладені у поданих до суду письмових заявах, дослідивши письмові докази у справі та надавши їм належну правову оцінку, оглянувши матеріали кримінального провадження № 0000866, суд дійшов такого висновку.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Судом установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 від 11.10.2019, виданим виконавчим комітетом Гуменської сільської ради Вінницького району Вінницької області, актовий запис № 22 (а.с. 11).

Відповідно до довідки про причину смерті від 11.10.2019, причиною смерті ОСОБА_5 є набряк та набухання головного мозку, сполучені травми тіла (а.с. 12).

Постановою Вінницького відділу поліції Вінницького районного відділення поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області від 14.12.2019 кримінальне провадження № 0000866, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 27.09.2019, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, закрито за відсутністю в діях ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 176 КК України, оскільки було встановлено, що причиною даної пригоди на залізничному транспорті стало порушення пішоходом ОСОБА_5 вимог Постанови Кабінету Міністрів України № 903 від 10.11.1995 та Наказу Міністерства транспорту України № 54 від 19.02.1998, при цьому дані порушення знаходяться в прямому причинному зв`язку з наслідками пригоди, машиніст ОСОБА_4 не міг передбачити, що пішохід буде знаходитися на залізничній колії у невстановленому місці та на попереджуючі сигнали не буде реагувати, машиніст рухався в даній дорожній ситуації в межах допустимої безпечної швидкості, однак не мав технічної можливості своїми односторонніми діями попередити наїзд на пішохода (а.с. 6-8).

З відповіді Регіональної філії «Південо-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця» на адвокатський Таргонія В.М. від 10.06.2021 № 32097 убачається, що поїзд № 8601 (АГМу № 5584) перебуває на балансі Жмеринської дистанції електропостачання, згідно з електронною базою АСБО «ФОБОС», інвентарний номер 849 «Автодрезина АГМу-5584»; машиніст незнімної дрезини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , працює з 31.08.2000 (наказ № 59) по теперішній час в Жмеринській дистанції електропостачання (а.с. 10).

Згідно з довідкою № 1121 від 05.04.2021, виданою виконавчим комітетом Вороновицької селищної ради Вінницького району Вінницької області, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до дня смерті, що наступила 10.10.2019 (актовий запис № 22 від 11.10.2019), була зареєстрована та проживала за адресою: АДРЕСА_1 . Разом з ОСОБА_5 за даною адресою зареєстровані та проживають ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 15).

Факт родинних відносин між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 підтверджується свідоцтвами про народження серії НОМЕР_5 від 09.01.1980 (а.с. 16) та серії НОМЕР_6 від 09.09.1966 (а.с. 20).

З свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_7 від 03.11.2007 убачається, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 03.11.2007 зареєстрували шлюб (а.с. 17).

На підтвердження витрат на спорудження надгробного пам`ятника ОСОБА_1 надано квитанцію на суму 15000 грн, накладну № 15 на суму 15000 грн, акт прийому-передачі виконаних робіт на суму 15000 грн, квитанцію на суму 31700 грн та накладну № 10 на суму 31700 грн (а.с. 24-28).

Відповідно до висновку експерта № 959, що міститься в матеріалах кримінального провадження № 0000866, при судово-медичній експертизі трупа ОСОБА_5 , крім слідів медичних маніпуляцій, виявлено сполучену травму тіла, яка виникла від дії тупих твердих предметів. Має ознаки тяжкого тілесного ушкодження за ознаками небезпечності для життя та стоїть в причинному зв`язку зі смертю; смерть ОСОБА_5 настала від отриманої сполученої травми тіла, яка ускладнилась набряком та набуханням головного мозку; при судово-токсикологічній експертизі крові трупа ОСОБА_5 етиловий спирт, інші спирти та їх ізомери не виявлено, це свідчить про те, що на момент смерті вона була твереза; за даними медичної карти № 10171 стаціонарного хворого реанімаційного відділення МКЛ ШМД, смерть ОСОБА_5 настала ІНФОРМАЦІЯ_4 об 11 год 29 хв; при судово-медичній експертизі трупа ОСОБА_5 виявлені ознаки хронічного захворювання на ішемічну хворобу серця, гіпертонічну хворобу, цукровий діабет, двобічну пневмонію.

З протоколу допиту свідка ОСОБА_6 від 27.09.2019, що міститься в матеріалах кримінального провадження № 0000866, убачається, що ОСОБА_5 6 років тому перенесла важкий інсульт, внаслідок якого вона втратила слух повністю, крім того, тітка рухалася за допомогою двох тростин та пересувалася дуже повільно у зв`язку з її віком та тілобудовою. Зазвичай ОСОБА_5 через рейси переводили родичі.

За змістом статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Якщо моральна шкода завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, така моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

Відповідно до ч. 2 ст. 1168 ЦК України, моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Згідно з положенням статті 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням і зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2019 у справі №461/8496/15-ц суд зазначив, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, слід враховувати вимоги статей 1166, 1187 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо).

Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої статтею 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків).

Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків необхідно розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу.

З аналізу змісту глави 82 ЦК України вбачається, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду». За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі частини першої статті 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи в розмірі виплаченого відшкодування.

Виходячи з наведених норм права, шкода, завдана внаслідок ДТП із вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував транспортним засобом, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 25.11.2020 у справі № 760/28302/18-ц, від 02.11.2020 у справі № 133/1238/17.

Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено (частина друга статті 1193 ЦК України).

Оскільки власником поїзду № 8601 (автодрезина АГМу номерний знак 5584 ) є Жмеринська дистанція електропостачання регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», а машиніст вказаної автодрезини ОСОБА_4 на момент події 27.09.2019 працював в Жмеринській дистанції електропостачання регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», тому Акціонерне товариство «Українська залізниця» має нести відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки.

З огляду на презумпцію вини заподіювача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду, якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України). Особа, якій спричинено шкоду, подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір спричиненої шкоди, а також докази того, що саме відповідач її спричинив або є особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

Отже, головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.

Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, відшкодовується чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим) такої особи, а також особам, які проживали з нею однією сім`єю, особою, яка на відповідній правовій підставі володіє об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку незалежно від вини такої особи.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоду завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

У постанові від 21.04.2021 у справі №450/4163/18 Верховний Суд зазначив, що особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки (крім випадку відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки), є те, що володілець такого джерела зобов`язаний відшкодувати завдану шкоду незалежно від його вини. Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.

В той же час, чинне законодавство не передбачає такої підстави для звільнення від відповідальності власника джерела підвищеної небезпеки як умисел потерпілого.

При цьому, згідно з ч. 2 ст. 1193 ЦК України, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом, тобто груба необережність потерпілого може бути підставою для зменшення розміру відшкодування, а не відмови у повному обсязі.

Отже, питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо).

Досліджені докази свідчать про те, що в діях відповідача Акціонерного товариства «Українська залізниця» відсутня вина за фактом дорожньо-транспортної пригоди за участі поїзда № 8601 (автодрезина АГМу номерний знак 5584 ) під керуванням ОСОБА_4 , яка мала місце ІНФОРМАЦІЯ_6 , внаслідок якої загинула ОСОБА_5 .

Однак в силу закону відповідач несе цивільно-правову відповідальність без вини, як власник джерела підвищеної небезпеки.

Такі правові висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 05.06.2019 у справі № 466/4412/15-ц, від 15.08.2019 у справі № 756/16649/13-ц, від 02.10.2019 у справі № 447/2438/16-ц, від 11.12.2019 у справі № 601/1304/15-ц.

Суд враховує, що в даному випадку мало місце грубої необережності потерпілої, яка в порушення вимог Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України перебувала на залізничній колії.

Умисел потерпілого слід відмежовувати від грубої необережності, яка за нормами частини другої статті 1193 ЦК України є підставою лише для зменшення розміру відшкодування за завдану шкоду.

Під умислом прийнято розуміти психічне ставлення особи до своїх дій та їх наслідків. Це усвідомлення особою характеру своїх дій, передбачення їх наслідків і бажання настання таких наслідків або свідоме їх допущення. Усвідомлення і передбачення становлять інтелектуальну ознаку умислу, а бажання настання наслідків або свідоме їх допущення - його вольову ознаку.

При необережності, на відміну від умислу, вольова ознака полягає в тому, що особа або не передбачає наслідків своїх дій, хоча повинна і могла їх передбачати, або передбачала наслідки, але розраховувала на їх відвернення.

Матеріалами справи не встановлено факту умисного порушення потерпілою Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України та того, що потерпіла свідомо допускала настання своєї смерті.

За таких обставин наявні підстави для відшкодування моральної шкоди позивачам, як дітям загиблої, які проживали з нею однією сім`єю.

В пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 зазначено, що моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, кожна особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода підлягає відшкодуванню незалежно від майнової шкоди та розміру її відшкодування. Розмір відшкодування моральної шкоди позивачу визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, пов`язаних з противоправною поведінкою та страждань у зв`язку із пошкодженням майна, ступеня вини відповідача, який завдав шкоду.

Пунктом 6.4 Методичних рекомендацій «Відшкодування моральної шкоди» (лист Міністерства юстиції від 13.05.2004 № 35-13/797) роз`яснено, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз, тим більше, якщо така компенсація стосується юридичної особи. У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним.

Отже, рівень моральних страждань визначається не видом правопорушення і не складністю цього правопорушення, а моральними стражданнями потерпілого внаслідок заподіяння йому шкоди та значенням наслідків цього правопорушення для його особистості, що і зумовлює розмір суми компенсації моральної шкоди. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди одразу визначається потерпілим у позовній заяві, хоча остаточне рішення про розмір компенсації моральної шкоди приймається судом. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Визначаючи суму грошового відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд враховує, що факт смертельного травмування ОСОБА_5 стався внаслідок її грубої необережності, а саме: порушення нею пунктів 2.1, 2.5, 2.6 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України.

Відповідно до пунктів 2.1, 2.5, 2.6 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, затверджених Наказом Міністерства транспорту України від 19.02.1998 №54, пішоходам дозволяється переходити залізничні колії тільки у встановлених місцях (пішохідні мости, переходи, тунелі, переїзди тощо); пішоходам забороняється ходити по залізничних коліях та наближатися до них на відстань менше п`яти метрів; переходити і перебігати через залізничні колії перед поїздом (або локомотивом, вагоном, дрезиною тощо), що наближається, якщо до нього залишилося менше ніж 400 м.

Дотримання зазначених Правил не вимагає від пішоходів особливих зусиль, певних навичок чи здібностей. Очевидним є те, що потерпіла свідомо порушила ці Правила.

Крім того, ОСОБА_5 порушила п. 3 Постанови КМУ № 903 від 10.11.1995 «Про правила поведінки громадян на залізничному транспорті», відповідно до якого особи, які не належать до працівників залізничного транспорту, не мають права ходити по залізничних коліях, знаходитися у службових приміщеннях залізниці, крім приміщень, де здійснюється прийом громадян, у вагонах під час їх відстою.

Факт порушення вказаних правил встановлено постановою про закриття кримінального провадження № 0000866, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 27.09.2019, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 276 КК України, у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_4 ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 276 КК України.

Суд також бере до уваги, що ОСОБА_5 мала вади слуху, пересувалась дуже повільно за допомогою милиць та мала багато хвороб, що підтверджується показами свідка ОСОБА_6 та висновком експерта № 959 у кримінальному провадженні № 0000866. Враховуючи ці обставини, ОСОБА_5 могла передбачати наслідки порушення Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Порушення працівниками залізниці правил безпеки руху не встановлено та доказів на підтвердження цього позивачами не надано, не встановлено таких порушень і матеріалами кримінального провадження.

Отже, враховуючи наведені обставини та норми матеріального права, приймаючи до уваги те, що смерть ОСОБА_5 сталася внаслідок її грубої необережності, а саме: порушення Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, суд погоджується з тим, що позивачам завдано моральну шкоду, яка пов`язана з відчуттям самотності, тривожності, гострої несправедливості та стражданнями, які продовжуються тривалий час. Водночас, враховуючи той факт, що причиною нещасного випадку, який стався з ОСОБА_5 , є невиконання останньою вимог Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, розмір моральної шкоди суд визначає у сумі 100000 грн (по 50000 грн кожному позивачу), який відповідає принципам розумності і справедливості.

Крім того, суд зазначає, що сам факт загибелі матері позивачів під час ДТП є безумовним свідченням глибини та тривалості моральних страждань останніх, враховуючи те, що згідно з ч. 1 ст. 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Щодо стягнення витрат на спорудження надгробного пам`ятника суд зазначає таке.

Намогильні споруди - пам`ятні споруди, що встановлюються на могилах та увічнюють пам`ять про померлих (абзац шостий статті 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу»).

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу», поховання померлого - це комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечить законодавству.

У статті 1201 ЦК України передбачено, що особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати. Допомога на поховання, одержана фізичною особою, яка зробила ці витрати, до суми відшкодування шкоди не зараховується.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що в цивільному законодавстві містяться правила відшкодування витрат на спорудження надгробного пам`ятника.

За загальним правилом, у разі понесення таких витрат на спорудження надгробного пам`ятника, боржником у зобов`язанні щодо їх відшкодування є особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, а кредитором - особа, яка здійснила такі витрати. При цьому, у статті 1201 ЦК України не встановлено межі по відшкодуванню витрат на спорудження.

Суд не погоджується з твердженням представника відповідача про те, що визначення граничної вартості стандартних пам`ятників і огорожі у даній місцевості зазначено у додатку до постанови Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України «Про витрати на поховання та пов`язані з цим ритуальні послуги у разі смерті потерпілого від нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання» № 45 від 03.10.2008.

За змістом преамбули Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» цей Закон відповідно до Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування визначає правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування, гарантії працюючих громадян щодо їх соціального захисту у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, вагітністю та пологами, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, охорони життя та здоров`я.

Частиною третьою статті 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» передбачено, що допомога по тимчасовій непрацездатності, страхова виплата у разі переведення потерпілого на легшу нижче оплачувану роботу, відшкодування вартості поховання потерпілого та пов`язаних з цим ритуальних послуг надаються в порядку, встановленому правлінням Фонду.

Згідно з ч. 7 ст. 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», у разі смерті потерпілого від нещасного випадку або професійного захворювання витрати на його поховання несе Фонд згідно з порядком, визначеним Кабінетом Міністрів України.

Постановою Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 03.10.2008 № 45 «Про витрати на поховання та пов`язані з цим ритуальні послуги у разі смерті потерпілого від нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання», яка прийнята відповідно до пункту 2 частини першої статті 21 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» та постанови Кабінету Міністрів України від 11.07.2001 «Про затвердження Порядку проведення витрат на поховання у разі смерті потерпілого від нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання» правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, передбачено розмір витрат на поховання залежно від регіону України.

З правового аналізу вказаних норм можна зробити висновок, що вони не мають цивільно-правового характеру, не регулюють цивільно-правові відносини, а тому їх застосування для визначення витрат на спорудження надгробного пам`ятника не допускається.

Указана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.10.2019 по справі № 607/3451/16-ц.

У даній справі особа загинула внаслідок ДТП, яка не є нещасним випадком на виробництві в розумінні Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Отже, до спірних правовідносин не застосовуються положення Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та постанови Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 03.10.2008 № 45 «Про витрати на поховання та пов`язані з цим ритуальні послуги у разі смерті потерпілого від нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання», якими передбачено розмір витратна поховання залежно від регіону України, встановлено на випадки смерті від нещасного випадку на виробництво та при професійному захворюванні та на виниклі в даній справі правовідносини не поширюються.

У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» зазначено, що у випадку смерті потерпілого організація або громадянин, відповідальні за заподіяння шкоди, зобов`язані відшкодувати витрати на поховання тій особі, яка понесла ці витрати.

На підтвердження витрат на спорудження надгробного пам`ятника ОСОБА_1 надано квитанцію на суму 15000 грн, накладну № 15 на суму 15000 грн, акт прийому-передачі виконаних робіт на суму 15000 грн, квитанцію на суму 31700 грн та накладну № 10 на суму 31700 грн, отже, витрати на спорудження надгробного пам`ятника доведені належними та допустимими доказами.

Тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 46700 грн в якості відшкодування витрат на спорудження надгробного пам`ятника.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява № 4909/04).

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з ч.ч. 1, 6 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ставка судового збору за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру встановлюється в розмірі 1 відсотку ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

При зверненні до суду із даним позовом підлягав сплаті судовий збір у розмірі 6467 грн.

Тому з відповідача необхідно стягнути на користь держави судовий збір, від сплати якого звільнено позивачів, пропорційно до задоволених позовних вимог, що становить 1467 грн, а решту судового збору необхідно компенсувати за рахунок держави.

На підтвердження понесення позивачами витрат, пов`язаних з розглядом справи, а саме: на професійну правничу допомогу, необхідних доказів надано не було, тому такі витрати не підлягають стягненню з відповідача.

Керуючись ст.ст. 23, 1167, 1168, 1172, 1187, 1191, 1193 ЦК України, ст.ст. 4, 12, 76-82, 89, 95, 211, 247, 263-265, 268 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , підписану представником згідно з ордерами ОСОБА_3 , до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, - задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) 50000 (п`ятдесят тисяч) грн 00 коп. в якості відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» () на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) 50000 (п`ятдесят тисяч) грн 00 коп. в якості відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) 46700 (сорок шість тисяч сімсот гривень) 00 коп. в якості відшкодування витрат на спорудження надгробного пам`ятника.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» ()на користь держави судовий збір в розмірі 1467 (одна тисяча чотириста шістдесят сім) грн 00 коп.

Рішення може бути оскаржене до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Позивач ОСОБА_1 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 .

Позивач ОСОБА_2 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач Акціонерне товариство «Українська Залізниця», адреса місцезнаходження: м. Київ, вул. Єжи Ґедройця, 5.

Дата складення повного судового рішення - 21.11.2022.

СУДДЯ Юлія КАРПІНСЬКА