РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 листопада 2022 року

м. Рівне

Справа № 569/3733/22

Провадження № 22-ц/4815/1400/22

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Майданіка В.В.,

суддів: Боймиструка С.В.,

Хилевича С.В.,

секретар Крижов В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Рівному цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Спічек Галини Вікторівни, діючої від імені ОСОБА_1 , на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 23 вересня 2022 року, у складі судді Левчука О.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства "Рівнеазот" про стягнення середнього заробітку за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі,

В С Т А Н О В И В :

Стислий виклад позовної заяви, оскаржуваного судового рішення та апеляційної скарги

18 березня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь за затримку виконання рішення про поновлення на роботі за період з 29 грудня 2021 року по 16 березня 2022 року включно 61523,80 грн, з 16 березня 2022 року по 1183,15 грн за кожний робочий день по день фактичного допуску до роботи.

Свій позов позивач обґрунтував наступним.
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 28 грудня 2021 року був частково задоволений його позов до ПрАТ "Рівнеазот", скасовано наказ голови правління ПрАТ "Рівнеазот" №2537-ВК від 12 листопада 2020 року про звільнення його з роботи, поновлено його на роботі стропальником цеху аміачної селітри ПрАТ "Рівнеазот" з 14 листопада 2020 року, стягнуто з ПрАТ "Рівнеазот" на його користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 14 листопада 2020 року по день ухвалення рішення судом в сумі 330098,85 грн, стягнуто з ПрАТ "Рівнеазот" на його користь витрати по сплаті судового збору в сумі 908 грн. У задоволенні решти позовних вимог було відмовлено. Рішення в частині поновлення на роботі і стягнення заробітної плати за один місяць допущено до негайного виконання.

30 грудня 2021 року він (позивач) звернувся до відповідача з заявою про добровільне виконання рішення суду в частині, допущеній до негайного виконання. На вказану заяву він отримав відповідь, що оскільки повний текст рішення відповідачем не отриманий, тому останній не може негайно поновити його на роботі.

Він (позивач) вимушений був отримати виконавчий лист для примусового виконання рішення суду в частині, допущеній до негайного виконання.

11 лютого 2022 року він отримав рекомендований лист, в якому відповідач писав, що повторно повідомляє його, що наказом від 13 січня 2022 року він поновлений на роботі. Незважаючи на те, що в листі вказано про повторне повідомлення, позивач зазначив, що раніше відповідного листа він не отримував, а на його телефонні дзвінки в відділ кадрів він отримував відповідь про те, що рішення приймає юридичний відділ.

14 лютого 2022 року він ( ОСОБА_1 ) звернувся у відділ кадрів відповідача, надав трудову книжку, однак тимчасову перепустку не видали і він не зміг протралити в цех. На його прохання допустити його до роботи, видати тимчасову перепустку, надати можливість попасти в цех, начальник департаменту з управління персоналом та соціальних питань відповідача ОСОБА_2 заявив, що наказ про поновлення на роботі виданий, але там не написано, що позивач має бути допущеним до роботи, а тому працювати він не буде, стаж йому йти не буде.

Таким чином, він (позивач) фактично не допущений до роботи, тобто рішення суду про негайне поновлення його на роботі не виконане, він не має можливості працювати, на його утриманні троє неповнолітніх дітей, його трудові права грубо порушуються.

Для захисту своїх трудових прав він звернувся 15 лютого 2022 року в Управління Держпраці у Рівненській області. 15 березня 2022 року він отримав відповідь про те, що рішення суду має виконувати виконавча служба. Також про те, що його не допускають до роботи, повідомив в листі голові правління відповідача ОСОБА_3 , однак відповіді також не отримав.

З урахуванням наведеного та для захисту своїх прав він (позивач) вимушений звернутися до суду.

Ухвалою суду від 28.03.2022 відкрито спрощене позовне провадження у справі з викликом сторін (а.с.22-23).

10 травня 2022 року адвокатом Поляк Інною Василівною, діючою від імені відповідача, подано відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні вказаного позову повністю за його безпідставністю.

Зокрема, вказала, що рішення суду про поновлення позивача на роботі від 28.12.2021 року у справі №569/12937/21 було виконано. Так, повний текст вказаного рішення представник відповідача отримав 10.01.2022 року. На підприємство, яке знаходиться за межами м. Рівне, в с. Городок, рішення було доставлено 11.01.2022 року, після чого воно було передане у відповідний департамент, яким підготовлено проект наказу про поновлення на роботі і після його погодження було видано наказ відповідача №64-ВК від 13.01.2022 року, яким було скасовано наказ про звільнення позивача та поновлено його на роботі. Відповідно державним виконавцем було винесено 15.02.2022 року постанову про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з його фактичним виконанням.

Також, зазначила, що були відсутні підстави для нарахування середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, адже причинами того, що позивач не виконував свої трудові обов`язки і не отримував зарплату, є відсторонення від роботи, а не винні дії (бездіяльність) роботодавця. Так, наказ №2391-ВК від 20.10.2020 року про відсторонення позивача від роботи у зв`язку з непроходженням періодичного медичного огляду є чинним і є відсутніми документи на підтвердження проходження позивачем періодичного медичного огляду на підтвердження можливості виконувати роботу в умовах дії шкідливих та небезпечних факторів, наявних на робочому місці стропальника цеху аміачної селітри. Тому після поновлення позивача на роботі останньому було роз`яснено про те, що він буде допущений до роботи на своєму робочому місці після проходження періодичного медичного огляду.

Також вказала, що відповідач з 18.03.2022 року зберігає за позивачем середній заробіток на період мобілізації, відповідно до наказу №545-ВК від 29.03.2022 року (а.с.34-43).

Ухвалою суду від 30.05.2022 року клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі було задоволено, було зупинено провадження у цій справі №569/3733/22 до набрання законної сили рішенням у цивільній справі №569/12937/21 за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства "Рівнеазот" про визнання незаконним відсторонення від роботи, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за вимушений прогул (а.с.115).

Ухвалою суду від 13.07.2022 року провадження у цій справі було поновлено (а.с.132).

Оскаржуваним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 23 вересня 2022 року у задоволенні позову було відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 28.12.2021 року у справі №569/12937/21, яким позивача було поновлено на роботі, не набрало законної сили та було скасовано 30.06.2022 року судом апеляційної інстанції, а тому звільнення здійснено на законних підставах.

Також суд виходив з того, що скасоване рішення суду не може викликати будь-яких правових наслідків, окрім тих, що пов`язані з його скасуванням, та у будь-якому разі таке скасоване рішення не може породжувати право позивача на стягнення відповідних сум, передбачених положеннями ст.236 КЗпП України; інше розуміння правовідносин, що склалися між сторонами, та задоволення позову суперечитиме принципам справедливості судового розгляду.

Також суд виходив з того, що у розумінні положень ст.236 КЗпП України є те, що право на передбачені цією статтею виплати існує та зберігається виключно в разі незаконності звільнення працівника. Тобто правовою метою цієї статті є додатковий захист трудових прав працівника, який незаконно звільнений. Натомість, позивачем не було надано доказів на підтвердження незаконності його звільнення.

В апеляційній скарзі адвокат Спічек Галина Вікторівна, діюча від імені ОСОБА_1 ,просить скасувати зазначене рішення й ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення норм процесуального права й неправильне застосування норм матеріального права.

Зокрема, зазначила, що суд не прийняв до уваги того, що рішення про поновлення на роботі вважається виконаним, коли відповідним органом видано наказ про допуск до роботи і фактично допущено до роботи незаконно звільненого працівника. Така ж позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 03.04.2019 року у справі №569/7860/16-ц.

У своєму відзиві на апеляційну скаргу представник Приватного акціонерного товариства "Рівнеазот" просить вказану скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Фактичні обставини, встановлені судом

Із матеріалів справи та встановлених судом обставин вбачається наступне.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 28.12.2021 року у справі №569/12937/21 позов ОСОБА_1 до ПрАТ "Рівнеазот" було задоволено частково. Зокрема, було скасовано наказ голови правління ПрАТ "Рівнеазот" №2537-ВК від 12 листопада 2020 року про звільнення ОСОБА_1 з роботи, поновлено його на роботі стропальником цеху аміачної селітри ПрАТ "Рівнеазот" з 14 листопада 2020 року, стягнуто з ПрАТ "Рівнеазот" на його користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 14 листопада 2020 року по день ухвалення рішення судом в сумі 330098,85 грн, стягнуто з ПрАТ "Рівнеазот" на його користь витрати по сплаті судового збору в сумі 908 грн. У задоволенні решти позовних вимог було відмовлено. Рішення в частині поновлення на роботі і стягнення заробітної плати за один місяць допущено до негайного виконання (а.с.5-9).

Згідно листа ПрАТ "Рівнеазот" від 09.02.2022 року № 279 позивача було повідомлено про те, що його поновлено на роботі згідно з Наказом № 64-ВК від 13.01.2022 року про поновлення на роботі (а.с.10).

Відповідно до наказу № 64-ВК від 13.01.2022 року про поновлення на роботі ПрАТ "Рівнеазот" ОСОБА_1 поновлено на роботі стропальником цеху аміачної селітри з 14.11.2020 року (а.с.11).

Згідно заяв ОСОБА_1 від 15.02.2022, які він подав до ПрАТ "Рівнеазот" та до Управління Держпраці в Рівненській області, позивач вказав, що ним було надано підприємству трудову книжку, трудову книжку у нього забрали, однак тимчасову перепустку не видали і він не може протралити в цех, щоб приступити до виконання трудових обов`язків (а.с.12, 14).

Відповідно до Витягу з Наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 18.03.2022 року № 63 позивача ОСОБА_1 мобілізовано з 18.03.2022 року до лав Збройних сил України (а.с.55).

Згідно наказу ПрАТ "Рівнеазот" від 29.03.2022 року № 545/ВК ОСОБА_1 збережено середній заробіток з 18.03.2022 року за період проходження військової служби під час мобілізації до дня фактичної демобілізації згідно з повідомленням військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 із збереженням місця роботи, посади та середньої заробітної плати (а.с.54).
Постановою Рівненського апеляційного суду від 30.06.2022 року у справі №569/12937/22 апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишено без задоволення, апеляційну скаргу представника Приватного акціонерного товариства "Рівнеазот" задоволено. Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 28 грудня 2021 року скасовано частково та ухвалено нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства "Рівнеазот" про скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за вимушений прогул, судових витрат. В решті рішення залишено без змін. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства "Рівнеазот" судовий збір в розмірі 6313,48 грн (а.с.122-130).

Нормативно-правове обґрунтування та позиція суду апеляційної інстанції

Відповідно до ч.1 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника підлягає негайному виконанню (ч.5 ст.235 КЗпП України).

Згідно із ч.5 ст.124 Конституції України судові рішення є обов`язковими для виконання на всій території України.

Відповідно до ст.236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці у заробітку за час затримки.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У своїй постанові від 20.02.2019 року у справі № 758/15415/15-ц Верховний Суд сформулював таку правову позицію щодо застосування статті 236 КзпП України:

"Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі ст.236 КЗпП України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Визнаючи об`єктивний характер доводів про наявність порушення права позивача на момент ухвалення рішення від 24 квітня 2013 року (яким позивача поновлено на роботі) у зв`язку з його невиконанням відповідачем, Верховний Суд водночас, не може визнати вимоги позивача у цій справі обґрунтованими з огляду на те, що скасоване рішення суду не може викликати будь-яких правових наслідків, окрім тих, що пов`язані з його скасуванням, та у будь-якому разі таке скасоване рішення не може породжувати право позивача на стягнення відповідних сум, передбачених положеннями статті 236 КЗпП України; інше розуміння правовідносин, що склалися між сторонами, та задоволення позову суперечитиме принципам справедливості судового розгляду.

Верховний Суд у своїх висновках виходить з того, що судовим рішенням (що набрало законної сили) не встановлено порушення трудових прав позивача під час його звільнення, яке визнано законним, правомірним та обґрунтованим.

Істотним для вирішення спору є те, що на момент ухвалення оскаржуваних у цьому провадженні судових рішень правові підстави у позивача вимагати виплати йому сум середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним звільненням, які формально виникли з ухвалення рішення Подільського районного суду міста Києва від 24 квітня 2013 року, відпали (припинили існувати).

Також принциповим у розумінні положень статті 236 КЗпП України є те, що право на передбачені цією статтею виплати існує та зберігається виключно в разі незаконності звільнення працівника. Тобто правовою метою цієї статті є додатковий захист трудових прав працівника, який незаконно звільнений.

У ситуації, коли правова мета та підстави застосування статті 236 КЗпП України спростовані іншим судовим рішенням, особа втрачає право вимагати здійснення передбачених нею виплат.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Таким чином, враховуючи, що рішенням Апеляційного суду міста Києва від 01 березня 2016 року звільнення ОСОБА_3 із займаної посади визнано законним, висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення з відповідача середнього заробітку на підставі статті 236 КЗпП України є обґрунтованим".

Суд першої інстанції повно і всебічно дослідив обставини справи та дав належну оцінку зібраним доказам по справі, а тому прийшов до вірного висновку про те, що скасоване рішення суду не може викликати будь-яких правових наслідків, окрім тих, що пов`язані з його скасуванням, та у будь-якому разі таке скасоване рішення не може породжувати право позивача на стягнення відповідних сум, передбачених положеннями ст.236 КЗпП України.

Прийшовши до такого висновку, суд обґрунтовано відмовив в позові.

Отже, суд ухвалив законне і обґрунтоване судове рішення, висновки якого не спростовані.

Доводи апеляційної скарги не обґрунтовані вимогами закону, не підтверджуються належними доказами та спростовуються матеріалами справи.

Зокрема, не можуть бути прийняті до уваги посилання скаржника на неврахування судом того, що рішення про поновлення на роботі вважається виконаним, коли відповідним органом видано наказ про допуск до роботи і фактично допущено до роботи незаконно звільненого працівника. При цьому суд апеляційної інстанції виходить з того, що, як вже зазначалось, скасоване рішення суду не може викликати будь-яких правових наслідків, окрім тих, що пов`язані з його скасуванням, та у будь-якому разі таке скасоване рішення не може породжувати право позивача на стягнення відповідних сум, передбачених положеннями ст.236 КЗпП України. Також апеляційний суд вважає недоречним посилання при цьому скаржника на правову позицію, висловлену в постанові Верховного Суду від 03.04.2019 року у справі №569/7860/16-ц, оскільки зі змісту вказаного вище судового рішення не вбачається тотожність фактичних обставин, встановлених судом у вказаній іншій справі, ніж встановлені у даному спорі, а також не вбачається того, того, що має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. Правовідносини, що виникли у цій справі, стосуються питання законності чи незаконності вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі, заявленої працівником, звільненим з роботи та поновленим на ній за рішенням суду, яке в подальшому було скасовано і в позові було відмовлено. А правовідносини, що виникли у тій, іншій справі №569/7860/16-ц, стосуються питання законності чи незаконності звільнення з роботи та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Висновки суду апеляційної інстанції

Оскільки суд першої інстанції прийняв рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України це є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Спічек Галини Вікторівни, діючої від імені ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 23 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови 23 листопада 2022 року.

Головуючий В.В. Майданік

Судді: С.В. Боймиструк

С.В. Хилевич