УХВАЛА

15 листопада 2022 року м. Кропивницький

справа № 404/7965/20

провадження № 22-з/4809/67/22

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючий суддя - Дьомич Л. М. (суддя - доповідач),

судді Дуковський О. Л., Письменний О. А.,

розглянувши заяву ОСОБА_1 про роз`яснення судового рішення у справі за позовом Кропивницької міської ради до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором оренди, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 22 листопада 2021 року позов Кропивницької міської ради задоволено в повному обсязі; стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість по сплаті орендної плати за договором оренди землі від 21 серпня 2014 року №90 у розмірі 20 477,60 грн.

Відповідно до постанови Кропивницького апеляційного суду від 27 квітня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 22 листопада 2021 року - без змін.

07 вересня 2022 року на адресу апеляційного суду надійшла заява ОСОБА_1 про роз`яснення судового рішення щодо застосування земельного права, а саме:

- чи має право Кропивницька міська рада відповідно до ст. 42 ЗК України передавати в оренду землі, на яких знаходяться багатоквартирні житлові будинки;

- кому належать земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні житлові будинки;

- чи є Кропивницька міська рада наймодавцем (орендодавцем) у розумінні ст. 761 ЦК України та ст. 4 Закону України «Про оренду землі», відповідно до яких наймодавцем може бути особа, уповноважена на укладення договору і хто має надати такі повноваження, якщо передається в оренду земельна ділянка, на якій розташований багатоквартирний житловий будинок.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 03 жовтня 2022 року заяву ОСОБА_1 про роз`яснення судового рішення залишено без руху; запропоновано заявниці у встановлений судом строк надати виправлену заяву із чітким зазначенням судового рішення, що підлягає роз`ясненню та докази сплати судового збору у розмірі 496,20 грн.

Як вбачається з наявного у матеріалах справи повідомлення про вручення поштового відправлення, копію ухвали апеляційного суду від 03 жовтня 2022 року заявницею отримано 20 жовтня 2022 року (а.с. 155).

Таким чином, подати запропоновані в ухвалі від 03 жовтня 2022 року матеріали і докази до суду апеляційної інстанції заявниця мала у строк до 31 жовтня 2022 року.

Зважаючи на можливість надіслання заявницею документів у останній день визначеного судом строку, колегією суддів враховано максимальний нормативний строк пересилання поштових відправлень, визначений наказом Міністерства інфраструктури України від 28 листопада 2013 року № 958 «Про затвердження нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень». Так, відповідно до пп. 1 п. 1, п. 2 розділу ІІ зазначеного наказу нормативні строки пересилання простої письмової кореспонденції операторами поштового зв`язку (без урахування вихідних днів об`єктів поштового зв`язку): місцевої - Д+2, де Д-день подання поштового відправлення до пересилання в об`єкті поштового зв`язку або опускання простого листа чи поштової картки до поштової скриньки до початку останнього виймання; 2 - кількість днів, протягом яких пересилається поштове відправлення. При пересиланні рекомендованої письмової кореспонденції зазначені в п. 1 цього розділу нормативні строки пересилання збільшуються на один день.

Однак, заявниця у встановлений судом строк з урахуванням поштового перебігу недоліки заяви про роз`яснення судового рішення не усунула.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказував, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (§ 110, рішення ЄСПЛ у справі «Шишков проти Росії» від 20 лютого 2014 року, заява № 26746/05).

Право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати легітимну мету та гарантувати пропорційність між їх використанням і такою метою (§ 22, рішення ЄСПЛ у справі «Мельник проти України» від 28 березня 2006 року, заява № 23436/03).

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

За вимогами ч.ч. 1, 2 ст. 271 ЦПК України за заявою учасників справи, державного виконавця, приватного виконавця суд роз`яснює судове рішення, яке набрало законної сили, не змінюючи змісту судового рішення. Подання заяви про роз`яснення судового рішення допускається, якщо судове рішення ще не виконане або не закінчився строк, протягом якого рішення може бути пред`явлене до примусового виконання.

Вказуючи на дотримання наведеної вимоги процесуального закону, заявницею наголошувалось, що рішення, про роз`яснення якого подана заява, набрало законної сили, але не виконане.

Водночас, як було з`ясовано апеляційним судом, заявницею не зазначено про роз`яснення якого саме судового рішення у справі йдеться у її заяві.

Залишаючи заяву без руху, зокрема, із наведеної підстави, апеляційний суд виходив із того, що у даній справі примусовому виконанню підлягає саме рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 22 листопада 2021 року, тоді як постанова Кропивницького апеляційного суду від 27 квітня 2022 року, якою рішення суду першої інстанції залишено без змін, примусовому виконанню не підлягає. Водночас, за нормою ч. 2 ст. 271 ЦПК України роз`ясненню підлягають не всі судові рішення, а лише ті, які підлягають виконанню, порядок здійснення якого визначено Законом України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження». Близька за змістом позиція викладена в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 904/2526/18.

Разом з тим, апеляційним судом враховано, що за приписами ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Таким чином, принцип диспозитивності передбачає зменшення активної ролі суду на користь посилення активної ролі сторін, як заінтересованих учасників процесу, тобто, визначає реальну можливість особи розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними суб`єктивними правами, а також можливість осіб визначати матеріальні і процесуальні межі судового захисту.

Також апеляційним судом було зважено на те, що в силу вимог пп. 4 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», за подання у 2022 році до суду заяви про роз`яснення судового рішення фізичній особі необхідно сплатити судовий збір у сумі 496,20 грн.

Враховуючи, що умови сплати судового збору однакові і рівні для всіх його платників, а пільги щодо сплати передбачені безпосередньо законом і розширеному тлумаченню не підлягають, особа, яка не дотрималась вимог відповідного закону, має усвідомлювати наявність наслідків, настання яких процесуальним законодавством пов`язується з несплатою судового збору, а також розраховувати на те, що ці наслідки будуть застосовані.

Водночас, ст. 271 ЦПК України не передбачає наслідків неусунення недоліків заяви про роз`яснення рішення суду у строк, встановлений судом в ухвалі про залишення такої заяви без руху, у тому числі, у частині несплати судового збору у встановлених законом порядку і розмірі.

З огляду на викладене, апеляційний суд виходить із наступного.

Частина 9 ст. 10 ЦПК України вказує, що у випадку, коли спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

У постанові від 08 червня 2022 року у справі № 2-591/11 Велика Палата Верховного Суду нагадала, що інститут аналогії закону і аналогії права первісно був доктринально обґрунтований і застосовувався судами задовго до часткового відображення цього інституту в законодавстві.

Необхідність інституту аналогії (аналогії закону та аналогії права) випливає з того, що закон призначений для його застосування в невизначеному майбутньому, але законодавець, встановлюючи регулювання, не може охопити всі життєві ситуації, які можуть виникнути. Крім того, життя перебуває у постійному русі, змінюється і розвивається, внаслідок чого виникають нові життєві ситуації, які законодавець не міг передбачити під час ухвалення закону.

Суд застосовує аналогію закону і аналогію права тоді, коли на переконання суду певні відносини мають бути врегульовані, але законодавство такого регулювання не містить, внаслідок чого наявна прогалина в законодавчому регулюванні.

Зазначені висновки стосуються як матеріального, так і процесуального права. Велика Палата Верховного Суду неодноразово застосовувала аналогію у процесуальному праві, зокрема у постановах від 26 червня 2019 року у справі № 905/1956/15 (п. 6.27), від 27 листопада 2019 року у справі № 629/847/15-к, від 16 червня 2020 року у справі № 922/4519/14 (п. 6.19), від 13 січня 2021 року у справі № 0306/7567/12 (п. 28), від 28 вересня 2021 року у справі № 761/45721/16-ц (п. 105).

Саме застосування аналогії у процесуальному праві в певних випадках дає змогу ухвалити справедливе рішення. Наприклад, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 905/1956/15 (п. 6.27) застосування аналогії дозволило замінити одного відповідача двома, що і забезпечило справедливість постанови.

Тому відсутність у процесуальних кодексах положень про процесуальну аналогію не є перешкодою для застосування такої аналогії.

Колегією суддів враховано, що умови кодифікації процесуального закону та структура ЦПК України передбачають, зокрема, види, форми і стадії судочинства. Для кожного з них передбачено свої правила, процедури, права і обов`язки, повноваження суду.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: а) наказного провадження; б) позовного провадження (загального або спрощеного); в) окремого провадження.

Інші процесуальні дії у межах цивільної процесуальної форми не є самостійними видами цивільного судочинства.

Процесуальні питання щодо судових рішень у цивільному процесі, їх видів, змісту, порядку ухвалення, проголошення і набрання законної сили, у тому числі щодо роз`яснення судового рішення, унормовано у главі 9 розділу 3 «Позовне провадження» ЦПК України.

У цьому ж розділі 3 «Позовне провадження» ЦПК України, глава 2, ст. 185, на відміну від ст. 271 цього Кодексу, законодавцем передбачені наслідки неусунення недоліків заяви, а саме позовної заяви у строк, встановлений судом.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 185 ЦПК України, якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені ст.ст. 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи не пізніше п`яти днів з дня її надходження або з дня закінчення строку на усунення недоліків. Про повернення позовної заяви суд постановляє ухвалу. Ухвалу про повернення позовної заяви може бути оскаржено. Копія позовної заяви залишається в суді. У разі скасування ухвали про повернення позовної заяви та направлення справи для продовження розгляду суд не має права повторно повертати позовну заяву. Повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви. У разі повернення позовної заяви з підстави, передбаченої п. 6 частини четвертої цієї статті, судовий збір, сплачений за подання позову, не повертається (ч.ч. 5-8 ст.185 ЦПК України).

На думку апеляційного суду, можливість застосування ст. 185 ЦПК України як процесуальної аналогії щодо правовідносин, врегульованих ст. 271 ЦПК України, вбачається зі змісту ч. 9 ст. 185, яка передбачає, що заяви, скарги, клопотання, визначені цим Кодексом, за подання яких передбачено сплату судового збору, залишаються судом без руху також у випадку, якщо на момент відкриття провадження за відповідною заявою, скаргою, клопотанням суд виявить, що відповідна сума судового збору не зарахована до спеціального фонду державного бюджету. Правила цієї частини не застосовуються до заяв про забезпечення доказів або позову.

Колегією суддів взято до уваги, що у будь-якому випадку, застосування аналогії повинно вписуватись у загальну логіку цивільного процесу для того, аби ухвалене процесуальне рішення неможливо було охарактеризувати як непередбачене для учасників процесу. У разі застосування аналогії, слід обов`язково в процесуальному акті обґрунтувати такі дії і це можливо, якщо дійсно існує прогалина в процесуальному праві, а не його видимість. Тому, застосовуючи закон за аналогією, суд повинен тлумачити його так само, як і при звичайному застосуванні цієї норми. Недопустимо пристосування правової норми до аналогічних правовідносин шляхом деякого іншого її тлумачення, так як застосування аналогії закону здійснюється не за допомогою тлумачення норми права, а шляхом переносу норми, яка застосовується, у площину інших правовідносин.

Враховуючи наведене, оскільки ст. 271 розділу 3 ЦПК України не врегульовує питання процесуальних наслідків неусунення недоліків заяви про роз`яснення судового рішення у встановлений судом строк, на досягнення цієї мети мають бути спрямовані відповідні правила процесуального закону, визначені у ст. 185 розділу 3 ЦПК України.

За викладеного, заява ОСОБА_1 про роз`яснення судового рішення підлягає поверненню заявниці без розгляду.

При цьому суд зауважує, що повернення заяви через те, що заявниця не виконала вимог ухвали суду про залишення заяви без руху та не усунула недоліки такої заяви, не порушує право на доступ до суду, гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції, та не нівелює його суті, оскільки не позбавляє заявницю права і можливості на подання до суду заяви у порядку ст. 271 ЦПК України, оформленої у відповідності до вимог процесуального закону. Натомість, зазначене повернення заяви забезпечує юридичну визначеність у правовідносинах суду із заявницею, яка не виконала вимог чинної ухвали.

До близьких за змістом висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 січня 2021 року при розгляді справи № 9901/258/20.

Керуючись ст.ст. 185, 260-261, 271 ЦПК України, апеляційний суд,-

У Х В А Л И В:

Заяву ОСОБА_1 про роз`яснення судового рішення у справі за позовом Кропивницької міської ради до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором оренди, - вважати неподаною та повернути заявниці без розгляду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя Л. М. Дьомич

Судді О. Л. Дуковський

О. А. Письменний