КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №363/4337/20 Головуючий у І інстанції Чірков Г.Є.
Провадження №22-ц/824/9007/2022 Головуючий у 2 інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

судді-доповідача Голуб С.А.,

суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О.,

розглянувши у в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи в приміщенні Київського апеляційного суду в м. Києві апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Димерське автотранспортне підприємство» на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 17 лютого 2022 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Димерське автотранспортне підприємство» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної підприємству працівником,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2019 року ТОВ «Димерське автотранспортне підприємство» звернулось до суду першої інстанції із вказаним позовом, посилаючись на те, що на підставі доповідної записки головного бухгалтера ТОВ «Димерське АТП» Микитчик В.І. від 29 листопада 2019 року виявлено розбіжності в залишках бухгалтерського та фактичного обліку в автозаправочних цистернах, а також припинення видачі пального в резервуарі №4, оскільки в ньому закінчилось дизельне паливо («пішло повітря», тобто дизпалива в даній цистерні немає, залишився лише «мертвий залишок», який не викачується і знаходиться нижче рівня викачувальної труби із цистерни). В ході службового розслідування з`ясувалося, що нестача в розмірі 5 255 літрів сталася з вини відповідачів. Оскільки з відповідачами підприємством укладено договори про колективну матеріальну відповідальність, тому останні мають нести матеріальну відповідальність, які під час виконання своїх трудових обов`язків не дотрималися вимог п. 4.4 посадової інструкції оператора заправної станції.

На підставі викладеного в позові, ТОВ «Димерське автотранспортне підприємство» просило суд першої інстанції стягнути з грошові кошти у розмірі 114033, 50 грн. та вирішити питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 17 лютого 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ТОВ «Димерське автотранспортне підприємство» подало апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В доводах апеляційної скарги апелянт зазначає, що недотримання відповідачами п. 1 Договорів про колективну повну матеріальну відповідальність, а саме недбале ставлення до переданих їм для приймання, зберігання та видачі паливно-мастильних матеріалів водіям підприємства стало причиною виникнення збитків.

На підставі викладеного в апеляційній скарзі, ТОВ «Димерське автотранспортне підприємство) просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В порядку визначеному ст. 360 ЦПК України, на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в якому зазначають, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а зазначені мотиви є безпідставними та необґрунтованими, а рішення суду першої інстанції ухвалене з дотримання вимог чинного законодавства з урахуванням фактичних обставин справи.

У відзиві, відповідачі зазначають, що в доводах апеляційної скарги не вбачається в чому проявлялась протиправна поведінка, якому розпорядженню керівництву чи покладеному на нас трудовому обов`язку вона суперечила, які дії чи бездіяльність були винними, що призвели до прямого причинно-наслідкового зв'язку в утворенні нестачі палива Крім того, не встановлено прямого зв'язку між діями відповідачів та в утворені нестачі палива.

На підставі викладеного у відзиві ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 21 листопада 2022 року було призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін у справі.

Вивчивши матеріали справи, доводи викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів доходить висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, з урахуванням наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно наказу Товариства з обмеженою відповідальністю «Димерське автотранспортне підприємство» №30-К від 23 вересня 2015 року ОСОБА_1 прийнята на роботу оператором заправної станції із строком випробування на три місяці.

Згідно наказу Товариства з обмеженою відповідальністю «Димерське автотранспортне підприємство» №31-К від 25 вересня 2015 року ОСОБА_2 прийнята на роботу оператором заправної станції із строком випробування на три місяці.

Як вбачається з п. 3 Посадової інструкції оператора заправних станцій оператори АЗС безпосередньо підпорядковуються директору підприємства та заступнику головного бухгалтера.

Пунктом 4.4 Посадової інструкції оператора заправних станцій передбачено, що по закінченні чергування оператори АЗС зобов`язані надавати в бухгалтерію підприємства такі документи: відомість видачі пального (щоденно); денний звіт руху ПММ (щоденно); Товаро-транспорту накладну на відпуск нафтопродуктів (при прийманні дизпалива в цей же день); зведений звіт про рух ПММ (до першого числа наступного місяця).

23 вересня 2015 року з метою збереження матеріальних цінностей автопідприємство ТОВ «Димерське АТП» в особі директора Грицаєнко Р.І., надалі «Підприємство» з одного боку, і члени колективу складу паливо-мастильних матеріалів надалі «Колектив» в особі оператора заправних колонок ОСОБА_1 уклали договір про колективну матеріальну відповідальність, згідно п. 1.1 якого колектив приймає на себе колективну повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження майна та інших цінностей переданих йому для приймання, зберігання та видачі паливо-мастильних матеріалів водіям підприємства, а керівництво Підприємства зобов`язується створити колективу умови, необхідні для належного виконання прийнятих зобов`язань згідно цього договору.

При вибутті зі складу Колективу одного із працівників, або прийняття до Колективу нових працівників договір не переоформлюється. У цьому випадку проти підпису вибулого члена Колективу зазначається дата його вибуття, а новоприйнятий працівник підписує договір і вказує дату вступу до Колективу (п. 1.2 договору).

Пунктом 2.2 договору передбачено, що члени Колективу зобов`язані дбайливо ставиться до цінностей і вживати заходів для попередження збитків; у встановленому на підприємстві порядку вести облік, скласти і своєчасно надати звіт про рух та рештки цінностей; своєчасно повідомляти письмово та давати письмові пояснення керівництву Підприємства про всі обставини, що загрожують забезпеченню збереження цінностей.

Відповідно до п. 2.3 договору керівництво Підприємства зобов`язане створювати Колективу умови, необхідні для забезпечення повного збереження цінностей; своєчасно вжити для виявлення та усунення причин, що перешкоджають забезпеченню Колективом збереження цінностей, виявляти конкретних осіб, винних у нанесенні збитків, і притягати їх до встановленої законодавством відповідальності; знайомити Колектив з чинним законодавством стосовно матеріальної відповідальності за збитки завдані працівниками Підприємству; забезпечувати Колективу умови, необхідні для своєчасного обліку та звітності про рух та рештки переданих йому цінностей; розглядати питання про обґрунтованість вимог членів Колективу щодо проведення інвентаризації цінностей; розглядати повідомлення членів Колективу про обставини, що загрожують зберіганню цінностей, і вживати заходів для усунення цих обставин.

Приймання цінностей ведення обліку і надання звітності про рух цінностей здійснюється у встановленому порядку керівником Колективу (п. 3.1 договору).

Відповідно до п. 4.1-4.3 договору підставою для притягнення членів Колективу до солідарної матеріальної відповідальності в повному обсязі є матеріальна шкода, завдана Підприємству, що підтверджується інвентаризаційною відомістю.

Притягнення Колективу до матеріальної відповідальності проводиться керівництвом Підприємства після проведення перевірки причин утворення збитків з урахуванням письмових пояснень, наданих членами Колективу, а в необхідних випадках також висновків відповідних спеціалістів чи експертів.

Члени Колективу звільняються від відшкодування збитків якщо збитки завдані не з їх вини або якщо будуть встановлені конкретні винуватці завданих збитків.

Відповідачки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підписали вказаний договір 24 та 25 вересня 2015 року та отримали його примірник.

З доповідної записки головного бухгалтера ТОВ «Димерське АТП» Микитчик В.І. від 29 листопада 2019 року виявлено виникнення розбіжностей в залишках бухгалтерського та фактичного обліку в автозаправочних цистернах та також припинення видачі пального в резервуарі №4, оскільки в ньому закінчилось дизельне паливо.

Наказом позивача №46 від 29 листопада 2019 року у зв`язку з невідповідністю даних бухгалтерського обліку по залишкам дизельного пального та фактичними залишками після викачуванням бочок в яких зберігається дизельне пальне, вирішено провести інвентаризацію паливо-мастильних матеріалів, що зберігаються на АЗС підприємства в присутності операторів АЗС ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

За результатами інвентаризації складено Акт від 30 листопада 2019 року, згідно якого на АЗВ, в присутності операторів АЗС ОСОБА_2 та ОСОБА_1 проведено заміри пального в резервуарах №2 та №4 та зафіксовано показники лічильників, де виявлено недостачу в залишках пального.

До вказаного акту складено інвентаризаційний опис станом на 30 листопада 2019 року, протокол інвентаризаційної комісії від 30 листопада 2019 року та порівняльну відомість інвентаризації ПММ на складі АЗС смт. Димер станом на 30 листопада 2019 року, з яких вбачається, що в резервуарі №2 наявний надлишок дизпалива в кількості 1315 л. на суму 23779,59 грн. 59 коп., а в резервуарі №4 наявна нестача дизпалива в кількості 6570 л. на суму 118 807,51 грн. Результат інвентаризації з урахуванням пересортиці - нестача дизпалива в кількості 5 255 л. на суму 95027,92 грн. без ПДВ.

Сторона позивача в суді не змогла пояснити причини виникнення як надлишку так і недостачі матеріальних цінностей й виникнення вказаних розбіжностей.

Наказом позивача №47 від 29 листопада 2019 року для проведення службового розслідування щодо розгляду фактів, викладених у доповідній головного бухгалтера ОСОБА_3 від 29 листопада 2019 року, з метою об`єктивного розгляду питання утворено комісію у складі: голова комісії - заступник головного бухгалтера ОСОБА_6, члени комісії:контролер технічного стану ТЗ ОСОБА_4 та головний диспетчер ОСОБА_7

Як вбачається із доповідних записок ОСОБА_2 та ОСОБА_1 від 09 грудня 2019 року, з першого кварталу 2019 року за колонкою № 4 почала накопичуватися нестача нафтопродукту, що було відображено як в щоденних так і в зведеному звіті про рух ПММ. З початку 2019 року з ладу вийшов Ареометр, яким мав би здійснюватися контроль за густотою та температурою нафтопродукту, про що неодноразово повідомлявся директор ТОВ «Димерське АТП». Дизпаливо з автоцистерн зливалося в резервуари №2 та №4 за вказівкою директора ОСОБА_5 без точних вимірів.

Актом проведення службового розслідування від 11 грудня 2019 року встановлено, що виходячи з результатів контрольного замірювання в Резервуарі №2, що показало фактичну кількість пального в розмірі 33 550 л., що суперечить даним бухгалтерського обліку, які свідчать про кількість пального в розмірі 32 235 л. Оскільки в Резервуарі №2 пальне було викачане та переміряне лінійкою, що фактично становить (+1 315 л) та результатів контрольного замірювання в Резервуарі №4, що показало фактичну кількість пального в розмірі 2 026 л., що суперечить даним бухгалтерського обліку, які свідчать про кількість пального в розмірі 8 596 л (- 6570 л). Встановлено, що фактична нестача пального на підприємстві за Резервуаром №2 та Резервуаром №4 становить 5 255 л, адже вказані резервуари скріплені між собою трубою, про що свідчить ймовірне перетікання пального з Резервуару №2 до Резервуару №4. За фактом проведеної перевірки та виявленої нестачі в розмірі 5 255 л операторів АЗС ОСОБА_2 , та ОСОБА_1 зобов`язати сплатити матеріальні збитки понесені підприємством в сумі 114 033.50 грн. (сума збитків вказана згідно вартості пального по отриманим накладним від постачальника).

Наказом позивача №48 від 30 листопада 2019 року винесено догану операторам АЗС ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в зв`язку з виявленою недостачею дизельного пального.

Наказами ТОВ «Димерське АТП» №75-к та №76-К від 11 грудня 2019 року операторів заправних станцій ОСОБА_2 та ОСОБА_1 11 грудня 2019 року звільнено із займаних посад за порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями у зв`язку із втратою довір`я з боку власника на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка директор ТОВ «Димерське АТП» ОСОБА_5 показав, що не може пояснити причини нестачі палива в резервуарі №4 та надлишку палива в резервуарі №2. На підприємстві є мірник на 50 літрів. На розходометрі ним під особисту відповідальність свідомо зроблено недостачу від 500 до 800 гр. на 50 літрів пального, з огляду на температурні коливання залежно від пори року. Тому на 50 літрів, що видає колонка, в бак заливається фактично 49,5 літрів пального. Розходометр знаходиться на колонці, яка не обслуговувалась, повірки та регламентні роботи з технічного обслуговування не здійснювалися. Коли відповідачки вперше повідомили його про наявність недостачі пального він розкопав труби та перевірив, що паливо не витікає в землю. Будь-яких порушень відповідачами їх посадової інструкції не вбачав.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що не було надано достатніх і допустимих доказів про обставини заподіяння шкоди, необхідні для покладення на осіб матеріальної відповідальності за шкоду заподіяну працівником при виконанні трудових обов`язків

Перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи в межах цих доводів, колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з такого.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли шкоду завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності.

У абз. 2 п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» судам роз`яснено, що, виходячи з вимог цивільного процесуального законодавства, суд у кожному випадку зобов`язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об`єктивного з`ясування обставин, від яких згідно зі ст.ст. 130, 135-3, 137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з`ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника.

Відсутність підстав чи однієї з умов матеріальної відповідальності звільняє працівника від обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Обов`язок доведення наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника лежить на роботодавцеві (ст. 138 КЗпП України).

Згідно п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» судам роз`яснено, що під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків, грошові виплати.

Шкода повинна бути такою, що реально настала для підприємства. Коли працівник самовільно використовує для власних потреб техніку - автомашини, трактори, станки, інше обладнання - пряму дійсну шкоду становлять амортизація техніки, витрати пального, мастильних матеріалів, електроенергії, необхідність найму і використання техніки інших підприємств.

За наявності шкоди для настання матеріальної відповідальності необхідні ще три умови: протиправна поведінка працівника, причинний зв`язок між протиправною поведінкою працівника і результатом у вигляді шкоди, що настала, та вина працівника.

Протиправними вважаються такі дії чи бездіяльність працівника, які становлять порушення норм поведінки, встановлені законодавством, правилами внутрішнього трудового розпорядку, посадовими інструкціями, наказами і розпорядженнями власника або уповноваженого ним органу.

Протиправна поведінка може бути виражена як дія, що заборонена законом, або як бездіяльність, коли працівник був зобов`язаний вчинити певні дії в силу своїх трудових обов`язків, але не вчинив їх. Тобто, протиправна поведінка працівника може проявлятися у формі протиправної дії чи протиправної бездіяльності.

Відповідно до ч. 4 ст. 130 КЗпП України на працівників не може бути покладена відповідальність за шкоду, яка відноситься до категорії нормального виробничо-господарського ризику, а також за неодержані підприємством прибутки, за шкоду, заподіяну працівником, що перебував у стані крайньої необхідності.

Безспірним підтвердженням протиправності дій чи бездіяльності працівника, який заподіяв матеріальну шкоду, є притягнення його за це до кримінальної, адміністративної чи дисциплінарної відповідальності.

Між діями (бездіяльністю) працівника і наслідками, що настали, у вигляді прямої дійсної шкоди, повинен бути причинний зв`язок, який є другою умовою покладення на працівника матеріальної відповідальності. За відсутності причинного зв`язку між протиправними діями (протиправною бездіяльністю) і наслідками, що настали, працівник не може бути притягнутий до матеріальної відповідальності.

Вина є третьою умовою матеріальної відповідальності працівника і становить суб`єктивну умову відповідальності, маючи дві форми: умисел і необережність. Умисел може бути прямим і побічним, необережність виражається у формі самовпевненості та недбалості.

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Однак, позивачем не надано суду належних та достатніх доказів на підтвердження того, якими протиправними діями чи бездіяльністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було завдано ТОВ «Димерське автотранспортне підприємство» матеріальної шкоди у вигляду нестачі паливно-мастильних матеріалів, а також доказів наявності між діями ОСОБА_1 і ОСОБА_2 та нестачею паливно-мастильних матеріалів причинного зв`язку та вини останніх у завданні матеріальної шкоди ТОВ «Димерське автотранспортне підприємство», в зв`язку з чим законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги у переважній більшості є аналогічними доводам, викладеним у позовній заяві, та не спростовують висновків суду першої інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішення та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки.

Відповідно до положень ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене та доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для скасування оскаржуваного рішення суду, яке ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з підстав, що зазначені в апеляційній скарзі, таким чином апеляційну скаргу ТОВ «Димирське автотранспортне підприємство» слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 376 України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Димерське автотранспортне підприємство» залишити без задоволення.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 17 лютого 2022 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Димерське автотранспортне підприємство» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної підприємству працівником скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, окрім випадків встановлених ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач

Судді: