Житомирський апеляційний суд
Справа №288/16/22 Головуючий у 1-й інст. Рудник М. І.
Категорія 84 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2022 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Трояновської Г.С.

суддів: Миніч Т.І., Павицької Т.М.

з участю секретаря судового засідання Нестерчук М.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу № 288/16/22 за позовом ОСОБА_1 до Попільнянської селищної ради Житомирського району Житомирської області, ОСОБА_2 про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 на рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 23 червня 2022 року, ухваленого під головуванням судді Рудника М.І. в смт Попільня,

в с т а н о в и в:

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду із названим позовом та просила визнати за нею право власності за набувальною давністю на житловий будинок АДРЕСА_1 .

В обгрунтування позовних вимог вказала, що починаючи із жовтня 2000 року вона користується будинком АДРЕСА_1 . Вказала, що зазначений житловий будинок належав ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та в подальшому вона придбала його у її родича ОСОБА_5 , передавши йому кошти та при цьому оформлення документів не відбулося у зв`язку з їх відсутністю на нерухоме майно.

Зазначила, що з того часу вона привела житловий будинок в придатний для проживання стан та вселилася в нього, переоформила рахунки на постачання електроенергії на своє ім`я, сплачує за надані послуги, проживає в цьому будинку до теперішнього часу, робить поточні та капітальні ремонти в ньому, а 17 серпня 2005 року зареєструвала своє місце проживання у вказаному будинку.

Посилаючись на те, що понад 10 років вона безперервно користується даним нерухомим майном, в квітні 2014 року вона звернулася до Попільнянського районного суду Житомирської області з позовом про визнання права власності на даний житловий будинок за набувальною давністю, проте за результатами судового розгляду у задоволенні її позову відмовлено з тих підстав, що до участі у справі не було залучено - ОСОБА_2 .

Зазначила, що незважаючи на вказані обставини, вона залишилась проживати у спірному житловому будинку, користуватися та володіти ним, а тому посилаючись на положення ст. 328, 344 ЦК України просила задовольнити її позовні вимоги.

Рішенням Попільнянського районного суду Житомирського суду від 23 червня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 ОСОБА_3 , посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову. Зазначає, що ОСОБА_1 вселилася у спірний будинок зі згоди брата попередньої власниці будинку ОСОБА_5 , при цьому передавши йому кошти за будинок. Зазначає, що з жовтня 2000 року ОСОБА_1 добросовісно заволоділа майном, в момент заволодіння не знала про неправомірність такого заволодіння, а володіння було безтитульним, крім того була впевнена, що на це майно не претендують інші особи, протягом усього часу її користування спірним будинком та земельною ділянкою під ним, ніхто ніяких вимог не заявляв. Вказує, що про наявність спадкоємців ОСОБА_1 дізналася лише під час розгляду цивільної справи №288/1500/17 у грудні 2018 року. Крім того заперечує факт прийняття спадщини ОСОБА_5 після смерті ОСОБА_6 .

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що ОСОБА_1 зареєтрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 із 17.08.2005 (а.с. 9).

Разом із ОСОБА_1 проживають та зареєстровані її дочка ОСОБА_7 (з 01.10.2005) та онука ОСОБА_8 (з 29.01.2007) (а.с. 9, 12).

18 листопада 2021 року за вих.№ 53 товариством з обмеженою відповідальністю «Житомирська обласна енергопостачальна компанія» повідомлено, що в ОСОБА_1 з Попільнянським РЕМ та в подальшому з ТОВ «ЖОЕК» виникли договірно-правові відносини з приводу постачання електричної енергії з 30 жовтня 2000 року та відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 , на даний час договірні відносини існують та за вказаною адресою заборгованість за використану електроенергію відсутня. /а.с.10/

Згідно витягу з погосподарської книги № 2 за 1991-1995 роки с.Новоселиця, виданого Новоселицькою сільською радою 29 жовтня 2018 року за № 539-6 та 11 листопада 2019 року за вих.№ 464-6, за особовим рахунком № НОМЕР_2 в с.Новоселиця рахується домогосподарство, власником якого є ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка була у ньому зареєстрована та проживала до самої смерті /а.с.8, 70, 71, 73/.

За життя, ОСОБА_4 склала заповіт від 25 червня 1993 року, посвідчений секретарем виконавчого комітету сільської ради народних депутатів Попільнянського району, Житомирської області та зареєстрованого в реєстрі за № 19, відповідно до якого жилий будинок, що знаходиться в селі Новоселиці Попільнянського району Житомирської області заповіла ОСОБА_2 , 1960 року народження /а.с.49/.

Відповідно до довідки виконавчого комітету Попільнянської селищної ради № 540-6 від 29 жовтня 2018 року, ОСОБА_2 спадщину після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 прийняв, так як фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, обробляв присадибну ділянку, підтримував у належному стані будинок. Вказані обставини встановлені і постановою Житомирського апеляційного суду від 25.02.2019 /а.с.72,43 зворот/.

Із довідки КП «Бердичівське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 04 лютого 2020 року № 187 вбачається, що житловий будинок АДРЕСА_1 , станом на 31 грудня 2012 року, право власності не зареєстровано, правовстановлюючі документи не оформлені /а.с.62/.

Як вбачається з Державного акту на право приватної власності на землю серії ЖТ-04-15-003 267 виданого 18 березня 1997 року, ОСОБА_2 на підставі рішення виконавчого комітету Новоселицької сільської ради народних депутатів від 14 січня 1994 року, передано у приватну власність земельну ділянку площею 0.3209 га, яка розташована на території с.Новоселиця Новоселицької сільської ради, землю передано для ведення особистого селянського господарства. /а.с.51/

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, 29 жовтня 2018 року зареєстровано право приватної власності ОСОБА_2 на земельну ділянку, площею 0.0709 га, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:003:0001. /а.с.55-56/

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, 29 жовтня 2018 року зареєстровано право приватної власності ОСОБА_2 на земельну ділянку, площею 0.2500 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 кадастровий номер :02:003:0002. /а.с.60-61/

Комунальним підприємством «Бердичівське міжміське бюро технічної інвентаризації» на замовлення ОСОБА_2 , станом на 22 січня 2020 року було виготовлено технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , згідно якого житловий будинок А, 1941 року спорудження, має площу 48.2 м2 /а.с.63-69/.

У позовній заяві позивач вказує, що ніколи не приховувала факт перебування майна в її володінні, вважає цілком доведеним факт безперервного володіння майном, оскільки таке володіння не переривалось протягом усього строку набувальної давності.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивачем не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до частини першої статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на майно за набувальною давністю, визначені у статті 344 ЦК України.

Так згідно із частиною першою статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року в справі № 910/17274/17 зроблено такі висновки щодо застосування інституту набувальної давності. Умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 ЦК України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Відсутність добросовісності в позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 Цивільного кодексу України.

До таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 14.05.2019 по справі № 910/17274/17.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено (постанова Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц.

Зазначені висновки узгоджуються з роз`ясненнями, викладеними у постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав».

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що вона постійно проживала у спірному житлі, відкрито і безперервно користувалася ним з жовтня 2000 року, вживала заходи щодо збереження спірного будинку та господарських споруд, обробляла земельну ділянку по АДРЕСА_1 і продовжує користуватися майном до теперішнього часу.

Позивач зазначає, що вселилась до спірного житла з дозволу брата померлої ОСОБА_4 ОСОБА_5 , який є батьком відповідача ОСОБА_2 .

У позовній заяві ОСОБА_1 як на підставу застосування положень ст. 344 ЦК України вказала, що за адресою спірного будинку ніхто із членів сім`ї або спадкоємців ОСОБА_4 не проживав, зазначає, що придбала спірний будинок у родича померлої, однак буд-яких документів не оформляла.

Проте, встановлені обставини справи свідчать, що позивач як на момент заволодіння так і увесь час користування спірним майном, була обізнана відносно того, що у померлої ОСОБА_4 є родичі, які можуть бути спадкоємцями (власниками) житлового будинку, який є предметом спору та на який вона просить визнати право власності за набувальною давністю, а тому колегія суддів вважає, що в такому випадку не можна вважати володіння позивачем нерухомим майном добросовісним, оскільки позивач увесь час знала про те, що у неї відсутні правові підстави для заволодіння чужим майном як і відомо позивачу про можливих спадкоємців (власників) такого майна.

Не оформлення спадкоємцями ОСОБА_4 ОСОБА_5 (брат померлої та спадкоємець за законом) і ОСОБА_2 (онук померлої і спадкоємець за заповітом) права на спадщину не дають позивачу підстав для того, щоб вважати користування чужим майном правомірним та добросовісним.

Отже, позивач не довела, що на момент заволодіння чужим майном вона не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , тобто не довела добросовісності під час заволодіння спірним майном як однієї з умов для застосування ст. 344 Цивільного кодексу України.

Відсутність добросовісності звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені ст. 344 ЦК України.

Отже, встановивши фактичні обставини, які мають значення для вирішення справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, встановивши, що фактично вступивши в управління спадковим майном, ОСОБА_2 отримав право на спадкове майно житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 . Крім того, ОСОБА_2 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю від 18 березня 1997 року є власником земельної ділянки площею 0.3209 га /а.с.51, 55, 60/, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 .

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що володіння могло б вважатись добросовісним, якщо позивач при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав на набуття права власності, проте позивач була обізнана відносно того, що власником житлового будинку, який є предметом спору та на який вона просить визнати право власності за набувальною давністю, є ОСОБА_2 , що зокрема їй було відомо принаймні з 2019 року (прийняття судом апеляційної інстанції постанови про скасування рішення першої інстанції), який не відмовляється від свого права власності на будинок та заперечує проти визнання права власності на майно за позивачем, а тому не можна вважати добросовісним її володіння житловим будинком.

Таким чином, колегія суддів вважає, що позивач не довела всіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, які є необхідним для набуття права власності за набувальною давністю, а тому доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 з жовтня 2000 року зареєстрована у спірному житловому будинку, а в подальшому - її дочка та онука, проживає в будинку і до теперішнього часу, обробляє присадибну земельну ділянку біля нього не є підставою для набуття права власності на спірний будинок за набувальною давністю.

Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги щодо обставин придбання позивачем спірного будинку, оскільки позов заявлено ОСОБА_9 на підставі положень статті 344 ЦК України, що регулює інші правовідносини.

Отже, позивач зазначає про те, що вона придбала вказаний житловий будинок, проте положення статті 344 ЦК України не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов`язань, чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника.

Доводи в апеляційній скарзі про те, що суд не розглянув та не врахував додані до позову документи, якими підтверджуються обставини, що позивач дійсно добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном- спірним житловим будинком, що позивач є мешканцем будинку та фактично є одноосібним господарем, постійно здійснює нагляд за будинком та використовує присадибну земельну ділянку, сплачує комунальні платежі підтверджують давність та відкритість володіння чужим майном, не дають підстав для висновку, що вона на момент заволодіння чужим майном не була обізнана з інформацією про власника нерухомого майна та його спадкоємців, а реєстрація місця проживання позивача в спірному житловому будинку та те, що на неї відкрито рахунок на сплату за послуги з енергопостачання не можуть бути враховані з наведених підстав.

Суд першої інстанції повно та всебічно дослідив усі обставини справи, надав оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо, правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права та дійшов обгрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Колегія суддів не бере до уваги посилання в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_2 не доведено обставин прийняття ним спадщини після смерті ОСОБА_6 , оскільки такі спростовуються постановою Житомирського апеляційного суду від 25.10.2019, яка не скасована та є чинною та є преюдиційним фактом, який не підлягає доказуванню, як роз`яснено Верховним Судом у постанові від 20 січня 2022 року у справі № 760/15616/18 (провадження № 61-13159св21),в контексті розгляду цієї справи.

Врахування та спростування інших доводів апеляційної скарги знайшло відображення в мотивувальній частині судового рішення.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить із того, що у справі, що переглядається, судом надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникли в застосуванні норм матеріального та процесуального законодавства до спірних правовідносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції, про що зазначено у мотивувальній частині цієї постанови.

Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381-384, 390-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 23 червня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 07.11.2022.

Головуючий Судді