ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 548/1913/16-ц Номер провадження 22-ц/814/684/22Головуючий у 1-й інстанції Миркушіна Н. С. Доповідач ап. інст. Одринська Т. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі:

головуючого судді: Одринської Т.В.

суддів: Абрамова П.С., Панченка О.О.,

з участю секретаря: Ряднини І.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Полтава цивільну справу за позовом Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення безпідставно збережених (заощаджених) коштів,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 19 листопада 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2016 року Хорольська міська рада Лубенського району Полтавської області звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , який уточнивши просила стягнути з відповідачів солідарно на користь позивача безпідставно збережені кошти в сумі 90 743, 12 грн. у вигляді орендної плати, що нарахована за володіння і користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 площею 0,5347 га з кадастровим № :50:001:0640 в період з 29.04.2015 р. по 01.09.2016 р. Стягнути з відповідачів солідарно на користь Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області, суму судового збору у розмірі 1 450, 00 грн.

Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідачі є власниками нерухомого майна (нежитлових приміщень), які розташовані на земельній ділянці комунальної форми власності площею 0,5347 га, за адресою: по АДРЕСА_1 . В період з 29.04.2015 р. по 01.09.2016 р., відповідачі фактично користувалися земельною ділянкою для обслуговування об`єкта нерухомості, проте ухилялися від належного оформлення права користування земельною ділянкою, орендну плату не вносили. У зв`язку з чим, на підставі ст. 1212-1214 ЦК України просили позов задовольнити.

Рішенням Хорольського районного суду Полтавської області від 19 листопада 2021 року уточнений позов Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення безпідставно збережених (заощаджених) коштів - задоволено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , солідарно на користь Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області, безпідставно збережені кошти у сумі 90 743, 12 грн. у вигляді орендної плати, що нарахована за володіння і користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 площею 0,5347 га за кадастровим № :50:001:0640 в період з 29.04.2015 р. по 01.09.2016 р.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , солідарно на користь Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області, суму судового збору у розмірі 1 450, 00 грн.

Рішення суду мотивоване тим, що відповідачі користувалися земельною ділянкою комунальної власності без достатньої правової підстави, тому відповідно до положень статей 1212-1214 Цивільного кодексу України повинні повернути Хорольській міській раді Лубенського району кошти, які вони зберегли у вигляді несплаченої орендної плати з вирахуванням фактично сплачених коштів (земельного податку).

З вказаним рішенням не погодився ОСОБА_3 та подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на його незаконність, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції всупереч вимогам ст. 49 ЦПК України прийняв до розгляду уточнену позовну заяву, в якій позивач змінив предмет та підстави позову.

Зазначає, що в основу рішення покладено докази, які не були досліджені судом, а саме: договір купівлі-продажу від 21.04.2015 року, рішення 68 сесії Хорольської міської ради 6 скликання від 29.04.2015 року, витяг № 1575 з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки. Зазначає, що суд безпідставсно прийняв докази після закінчення підготовчого засідання.

Вказує, що розрахунок збитків здійснено з порушенням «Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам», затвердженого постановою КМУ № 284 від 19 квітня 1993 року, оскільки м. Хорол не є містом обласного значення.

Відзив до суду апеляційної інстанції не надходив.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно із ч.1 ст. 369 ЦПК України, апеляційна скарга на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу НАМ 954658 від 21.04.2015 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є власниками (по 1/3 частці кожному) нерухомого майна - газонаповнювального пункту (нежитлової будівлі), що складається з адмінбудівлі літ.А-2 загальною площею 91,8 кв.м., газонаповнювального складу літ.Б загальною площею 167 кв.м., насосної літ.В загальною площею 31,2 кв.м., вбиральні літ.Г, погріба літ.Д загальною площею 11,3 кв.м., колодязя №1, огорожі №2 в АДРЕСА_1 .

Сторонами у справі не заперечується, що вказане нерухоме майно знаходиться та обслуговується на земельній ділянці площею 0, 5347 га за кадастровим № :50:001:0640 по АДРЕСА_1 (а.с. 9).

Разом з тим, з часу придбання в рівних долях нерухомого майна відповідачі жодних прав на користування земельною ділянкою за вищевказаною адресою не оформили, договорів оренди з власником земельної ділянки - Хорольською міською радою, не укладали.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі, з часу придбання нерухомого майна, користувалися земельною ділянкою для його обслуговування, проте договір оренди на землю не укладали, орендну плату за її користування не сплачували, тому відповідачі фактично збільшивши свої доходи, а позивач втратив належне йому майно - орендну плату за користування земельною ділянкою комунальної власності, що підлягає відшкодуванню йому на підставі статей 1212 - 1214 ЦК України.

Суд апеляційної інстанції погоджується із таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої та другої статті 120 ЗК України (чинній на час укладення зазначеного договору) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Нежитлові будівлі не можуть бути відокремлені від земельної ділянки, на якій вони розташовані, а отже, користувачі земельної ділянки зобов`язані сплачувати за користування нею певну плату, що відповідає положенням статті 206 ЗК України, та оформити право користування земельною ділянкою.

Статтею 206 ЗК України визначено, що використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Плата за землю - це загальнодержавний податок, який справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності (підпункт 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Земельним податком є обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів, а орендною платою за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункти 14.1.72, 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України у вказаній редакції).

З наведеного вбачається, що чинним законодавством розмежовано поняття «земельний податок» і «орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності».

Відповідачі не є власниками або постійними землекористувачами спірної земельної ділянки, а тому не є суб`єктами плати за землю у формі земельного податку, при цьому, єдино можливою формою здійснення плати за землю для них як землекористувачів, є орендна плата (підпункт 14.1.72 пункту 14.1 статті 14 ПК України).

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 13.07.2020 року в справі №922/3208/19.

Відповідно до частини 2 статті 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

При цьому згідно з пунктом "д" частини першої статті 156 ЗК України власникам землі відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до частин 1, 2 статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

За змістом положень глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Предметом позову у даній справі є стягнення з власника об`єкта нерухомого майна безпідставно збережених коштів орендної плати за фактичне користування без належних на те правових підстав земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розміщений.

Перехід прав на земельну ділянку, пов`язаний з переходом права на будинок, будівлю або споруду, регламентується Земельним кодексом України. За змістом глави 15 ЗК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, право користування земельною ділянкою комунальної власності реалізується, зокрема, через право оренди.

Частина перша статті 93 ЗК України встановлює, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт «в» частини першої статті 96 Земельного кодексу України).

Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права (стаття 125 ЗК України).

Оскільки до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними, то відповідач як фактичний користувач земельної ділянки, що без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі ч.1 ст. 1212 ЦК України.

Аналогічні правові висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16-ц, від 20.11.2018 у справі №922/3412/17, а також у постановах Верховного Суду України від 30.11.2016 у справі №922/1008/15, від 07.12.2016 у справі №922/1009/15, від 12.04.2017 у справах №922/207/15, №922/5468/14.

Отже, суд першої інстанції, встановивши факт використання відповідачами земельної ділянки без достатніх правових підстав, а також безпідставне збереження відповідачами коштів у розмірі орендної плати за її використання, дійшов обґрунтованого висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин саме приписів статей 1212 - 1214 ЦК України, оскільки для кондикційних зобов`язань доведення вини особи не має значення, а важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Відповідно до положень ч.1 ст. 79 ЗК України, земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Згідно ч.ч. 1, 3, 4, 9 ст. 79-1 ЗК України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру; сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі; земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера; земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Статтею 3 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що об`єктами оренди є земельні ділянки, що перебувають у власності громадян, юридичних осіб, комунальній або державній власності.

Орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі (ч.1 ст.21 Закону).

Нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати, який в будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлено положеннями п. 288.5.1 ст. 288 ПК України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.09.2018 у справі №920/739/17.

Відповідно до ч. 2 ст. 20 та ч. 3 ст. 23 Закону України «Про оцінку земель» дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель.

Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Обов`язковими для визначення орендної плати є відомості у витягах з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельних ділянок (Постанови ВП ВС від 23.05.2018 у справі №629/4628/16-ц; від 13.02.2019 у справі № 320/5877/17).

Встановлено, що об`єкт нерухомого майна газонаповнювальний пункт, належний в рівних частинах відповідачам, розташований на земельній ділянці площею 0,5347 гектара, якій присвоєно кадастровий номер :50:001:0640, з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, що перебуває у комунальній власності.

Згідно акту № 9 про обстеження земельної ділянки від 12.09.2016 року, яка перебуває в комунальній власності за адресою: АДРЕСА_1 , встановлено факт використання без відповідної правової підстави земельної ділянки власниками нерухомого майна, яке на ній знаходиться.

З матеріалів справи вбачається, що розрахунок розміру безпідставно збережених відповідачами коштів у вигляді орендної плати здійснено Хорольською міською радою на підставі витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки кадастровий номер :50:001:0640, № 1575 від 13.03.2015 від 18.02.2021 р. сформованого начальником відділу Держземагенства у Хорольському районі Головного управління Держземагенства у Полтавській області ( а.с. 107, 213).

Відповідно до здійсненого Хорольською міською радою розрахунку, сума безпідставно збережених відповідачами коштів у вигляді орендної плати за використання земельної ділянки за період з 29.04.2015 по 01.09.2016 р. складає 90743,12 грн. (1520526,39 грн. (нормативно грошова оцінка) х 4% (ставка орендної плати).

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до вірного переконання про стягнення з відповідачів на користь Хорольської міської ради безпідставно збережених коштів у вигляді орендної плати у визначеному позивачем розмірі.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги, про те, що розрахунок завданих збитків здійснено неповноважною особою, як того вимагає «Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам». Оскільки, предметом даного спору є стягнення з відповідачів суми безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою комунальної власності, розрахунок яких здійсненого на підставі витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, сформованого начальником відділу Держземагенства у Хорольському районі Головного управління Держземагенства у Полтавській області.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції всупереч вимогам ст. 49 ЦПК України прийняв до розгляду уточнену позовну заяву, якою позивач зміним предмет та підстави позову, є помилковими.

З матеріалів справи вбачається, що провадження у справі за позовом про відшкодування завданих збитків відкрито 06 грудня 2016 року, тобто до набрання чинності ст. 49 ЦПК України, із змінами та доповненнями від 09 вересня 2019 року. В подальшому 10 квітня 2017 року провадження у справі зупинено до вирішення іншої справи. В червні 2020 року Хорольською міською радою подано уточнену позовну заяву про стягнення безпідставно збережених коштів. В жовтні 2020 року відновлено провадження у справі, розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого судового засідання.

З викладеного вбачається, що позивач змінив предмет та підставу позову до проведення підготовчого судового засідання, тому суд прийнявши її до розгляду не допустив порушень норм процесуального права.

Щодо солідарного стягнення судового збору, слід зазначити наступне.

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. У частині 1 статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно норм ЦПК України, Закону України «Про судовий збір», а також постанови Пленум ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року № 10, при повному або частковому задоволенні позову майнового характеру до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів. При цьому, солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено.

Зважаючи на наведе, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку щодо солідарного стягнення судового збору, а тому рішення суду в цій частині має бути змінене.

Згідно пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, апеляційну скаргу ОСОБА_3 слід задовольнити частково. Рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 19 листопада 2021 року - змінити в частині солідарного стягнення судового збору. Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області судовий збір в сумі по 483 грн. 50 коп. з кожного. В іншій частині рішення суду залишити без змін.

За правилами частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення в частині позовних вимог щодо стягнення безпідставно збережених коштів та не ухвалює нове, розподіл судових витрат не здійснюється при розгляді цієї апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 19 листопада 2021 року змінити в частині солідарного стягнення судового збору.

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області судовий збір в сумі по 483 грн. 50 коп. з кожного.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 26 травня 2022 року.

Головуючий суддя Т.В. Одринська

Судді П.С. Абрамов

О.О. Панченко