Постанова

Іменем України

14 грудня 2022 року

м. Київ

справа № 643/2529/15-ц

провадження № 61-8901св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

суддів: Гулейкова І. Ю., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , від імені якої діє адвокат Зуєв Володимир Вікторович, на постанову Харківського апеляційного суду від 12 квітня 2021 року та додаткову постанову Харківського апеляційного суду від 19 квітня 2021 року у складі колегії суддів: Хорошевського О. М., Бурлаки І. В., Яцини В. Б.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Позовну заяву ОСОБА_1 мотивовано тим, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 з 23 лютого 2007 року до 31 травня 2012 року. Під час перебування у шлюбі сторони купили квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 23 грудня 2008 року. Квартиру було оформлено на ім`я відповідача. Після розірвання шлюбу сторони не досягли домовленості про добровільний поділ зазначеної квартири.

З урахуванням вказаного, посилаючись на положення статей 60-63, 68-70 Сімейного кодексу України (далі -СК України), частини другої статті 372 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ОСОБА_1 просив суд визнати квартиру АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину зазначеної квартири.

У червні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 мотивовано тим, що спірна квартира була виділена їй на підставі її заяви ВАТ «Харківський машинобудівний завод» «Світло шахтаря» ще до шлюбу, нею було сплачено перший внесок у розмірі 10 000,00 грн у рахунок придбання зазначеної квартири у ВАТ «Харківський машинобудівний завод» «Світло шахтаря». 15 грудня 2008 року вона уклала з ВАТ «Харківський машинобудівний завод «Світло шахтаря» договір позики, а 23 грудня 2008 року уклала з ВАТ «Харківський машинобудівний завод «Світло шахтаря» договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Вартість квартири становила 129 140,00 грн. За період шлюбу сторони виплатили лише 1/5 частину вартості квартири у розмірі 26 000,00 грн. Інші 4/5 частин вартості спірного майна відповідач сплатила особисто за власні кошти до та після розірвання шлюбу. Зазначала, що відповідач не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї. Вказувала, що від шлюбу сторони мають дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка після розірвання шлюбу залишилась проживати з нею та повністю знаходиться на її утриманні, тому зазначене також є підставою для збільшення її частки у спільному сумісному майні.

З огляду на викладене, виходячи з положень статей 57, 60-63, 68-70 СК України, пункту 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ОСОБА_2 просила суд здійснити поділ квартири АДРЕСА_1 шляхом визнання за нею права особистої власності на зазначену квартиру з виплатою відповідачу компенсації вартості його частки у цій квартирі у розмірі 40 213,00 грн.

Короткий зміст судових рішень, ухвалених у справі

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 17 березня 2017 року у складі судді Єрмак Н. В. позов ОСОБА_1 задоволено частково. Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя.

Визнано за ОСОБА_2 право особистої власності на квартиру АДРЕСА_1 з виплатою ОСОБА_1 компенсації ринкової вартості його частини квартири у сумі 41 537,04 грн шляхом перерахування грошових коштів, внесених 09 березня 2017 року ОСОБА_2 на депозитний рахунок Московського районного суду м. Харкова.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду мотивовано тим, що спірна квартира придбана сторонами у період шлюбу, на придбання цього майна було витрачено як особисті кошти ОСОБА_2 у розмірі 108 140,00 грн, так і спільні кошти подружжя у розмірі 21 000,00 грн. Тому суд визнав спірну квартиру об`єктом права спільної власності колишнього подружжя та визначив частки сторін у праві спільної власності з урахуванням вкладення ОСОБА_2 коштів, які є її особистою власністю (8/100 - за ОСОБА_1 та 92/100 - за ОСОБА_2 ). Виходячи з положень частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України, статті 365 ЦК України, суд визначив, що частка ОСОБА_1 у спірній квартирі є незначною, не може бути виділена в натурі, річ є неподільною, спільне володіння і користування майном є неможливим, згідно зі звітом про незалежну оцінку майна від 07 квітня 2016 року вартість квартири складає 519 213 гривень, що становить 20 000 доларів США.

100% вартості квартири на час розгляду справи складала 519 213,00 грн, 8/100 частин - 41 537,04 грн.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 у частині поділу майна подружжя, а саме квартири АДРЕСА_1 з виплатою ОСОБА_1 ринкової вартості належної йому на праві власності частини квартири, що становить суму 41 537,04 грн, підлягають задоволенню.

Додатковим рішенням Московського районного суду м. Харкова від 03 травня 2017 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію ринкової вартості його частини квартири АДРЕСА_1 , усього у сумі 41 537,04 грн шляхом перерахування ОСОБА_1 грошових коштів, внесених 29 березня 2017 року ОСОБА_2 на депозитний рахунок Московського районного суду м. Харкова, у сумі 1 325,00 грн.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 05 грудня 2017 року у складі колегії суддів Піддубного Р. М., Котелевець А. В., Пилипчук Н. П. апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши при цьому, що при вирішенні спору у частині поділу спірної квартири і присудження компенсації вартості квартири суд керувався статтею 365 ЦК України, а тому згода ОСОБА_1 на отримання грошової компенсації законом не вимагається. ОСОБА_1 не надав доказів, які б спростовували доводи ОСОБА_2 , та не довів, що спірне майно має іншу вартість, ніж та, що була визначена ОСОБА_2 на підставі висновку про оцінку цього майна.

Постановою Верховного суду від 16 січня 2019 року у складі колегії суддів: Луспеника Д. Д., Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., рішення Московського районного суду м. Харкова від 17 березня 2017 року, додаткове рішення Московського районного суду м. Харкова від 03 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 05 грудня 2017 року скасовано. Справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанову суду касаційної інстанції мотивовано тим, що у подружжя виникло не лише право спільної сумісної власності на квартиру, придбану частково за рахунок позичених грошових коштів, але також і зобов`язання у вигляді повернення позиченої грошової суми. Подружжя виконують це зобов`язання як солідарні боржники, оскільки відповідно до частини четвертої статті 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використано в інтересах сім`ї.

Таким чином, праву спільної сумісної власності на квартиру кореспондує боргове зобов`язання подружжя - повернення грошової суми.

Право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, здійснив поділ спірної квартири, яка придбана у шлюбі і належить подружжю на праві спільної сумісної власності, з порушенням вимог статей 70, 71 СК України, неправильно визначивши розмір часток кожного з подружжя. При поділі майна мають бути враховані борги подружжя (частина четвертої статті 65 СК України). Також суд першої інстанції дійшов висновку про можливість виплати другому із подружжя компенсації вартості його частки у спільній сумісній власності, попередньо не припинивши право особи на частку у спільному майні.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 04 вересня 2020 року у складі судді Майстренко О. М. позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано квартиру АДРЕСА_1 , яка складається з однієї житлової кімнати, житловою площею 25,7 кв. м, загальною площею 58,7 кв. м, спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

В інший частині у задоволені позовних вимог відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя задоволено повністю.

Припинено право ОСОБА_1 на частку у розмірі 11/100 у квартирі АДРЕСА_1 .

Визнано квартиру АДРЕСА_1 особистою приватною власністю ОСОБА_2 у порядку поділу майна подружжя.

Сплачено ОСОБА_1 грошові кошти, внесені ОСОБА_2 на депозитний рахунок Московського районного суду м. Харкова в якості компенсації вартості частини квартири АДРЕСА_1 , у розмірі 61 145,70 грн.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 та повністю задовольняючи зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що у подружжя виникло право спільної сумісної власності на квартиру, яку було придбано частково за рахунок позичених під час шлюбу грошових коштів. Вартість цієї квартири на момент її поділу визначено судом у розмірі 519 213,00 грн. У подружжя також виникло солідарне зобов`язання з повернення позики на суму 119 140,00 грн. При поділі майна повинні бути враховані борги подружжя (частина четверта статті 65 СК України), у зв`язку з чим суд дійшов висновку про можливість виплати другому із подружжя компенсації вартості його частки у спільній сумісній власності, припинивши право особи на частку у спільному майні.

Постановою Харківського апеляційного суду від 12 квітня 2021 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 04 вересня 2020 року скасовано. Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 46/100 квартири АДРЕСА_1 , яка складається з однієї житлової кімнати, житловою площею 25,7 кв. м, загальною площею 58,7 кв. м, у порядку поділу майна подружжя.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 54/100 квартири АДРЕСА_1 , яка складається з однієї житлової кімнати, житловою площею 25,7 кв. м, загальною площею 58,7 кв. м, у порядку поділу майна подружжя.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Повернуто ОСОБА_2 внесені останньою грошові кошти на депозитний рахунок Московського районного суду м. Харкова в якості компенсації вартості частини квартири АДРЕСА_1 у розмірі 61 145,70 грн.

Додатковою постановою Харківського апеляційного суду від 19 квітня 2021 рокудоповнено резолютивну частину постанови Харківського апеляційного суду від 12 квітня 2021 року наступним абзацом: «Визнати 87/100 частин квартири АДРЕСА_1 , яка складається з однієї житлової кімнати, житловою площею 25,7 кв. м, загальною площею 58,7 кв. м, спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ».

Суд апеляційної інстанції виходив з того, що спірне майно набуто сторонами за час шлюбу, воно є об`єктом спільної власності подружжя, у зв`язку з чим судом першої інстанції правильно зроблено висновок про його поділ між сторонами. Проте апеляційний суд не погодився з висновком суду першої інстанції щодо розміру часток подружжя та про припинення права ОСОБА_1 на його частку у спірному майні з виплатою компенсації та визнання права особистої приватної власності за ОСОБА_2 в порядку поділу майна подружжя.

Праву спільної сумісної власності подружжя на квартиру кореспондує боргове зобов`язання - повернення грошової суми.

Проте вимог про розподіл боргових зобов`язань за договором позики сторонами заявлено не було.

Вартість квартири АДРЕСА_1 на момент укладення договору купівлі-продажу складала 129 140,00 грн, з яких ОСОБА_2 до укладання шлюбу особисто сплатила 10 000,00 грн, що підлягає урахуванню при визначенні часток, належних сторонам.

Таким чином, необхідно вважати, що грошові кошти у сумі 119 140,00 грн були спільною сумісною власністю подружжя, з урахуванням солідарного боргового зобов`язання подружжя, за рахунок якого і було придбано спірну квартиру. Тому 7,74% у спірній квартирі є особистою власністю ОСОБА_2 , а 92,26% квартири складають спільну сумісну власність колишнього подружжя.

Отже, частка ОСОБА_1 становить 46,13%, а частка ОСОБА_2 - 53,87%.

Оскільки частка ОСОБА_1 у спільному сумісному майні подружжя не є незначною, вимоги зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 не можуть бути задоволені.

З урахуванням положень статті 544 ЦК України ОСОБА_2 не позбавлена можливості звернутись до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 1/2 частини коштів (сплачених особисто на погашення заборгованості за договором позики у сумі 98 140,00 грн) за солідарним зобов`язанням, яке виникло у подружжя за договором, укладеним одним із подружжя в інтересах сім`ї.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У травні 2021 року ОСОБА_2 , від імені якої діє адвокат Зуєв В. В., звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Харківського апеляційного суду від 12 квітня 2021 року та додаткову постанову Харківського апеляційного суду від 19 квітня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції обґрунтовано врахував не тільки факт набуття квартири під час шлюбу, але й час набуття майна, кошти, за які таке майно було набуте. Суд першої інстанції обґрунтовано відступив від презумпції рівності часток подружжя у спільному майні.

Натомість висновки апеляційного суду не відповідають фактичним обставинам справи. Апеляційний суд поверхово дослідив матеріали справи та недостовірно встановив фактичні обставини справи, не врахував, що договір позики, укладений ОСОБА_2 , є результатом її особистого волевиявлення до набуття спірної квартири.

Заявник вважає, що презумпція спільності права власності щодо квартири спростовується:

- зверненням ОСОБА_2 до роботодавця із заявою про виділення квартири;

- укладенням договору позики та договору купівлі-продажу квартири саме на виконання намірів ОСОБА_2 щодо набуття цієї квартири в особисту власність, а не в інтересах сім`ї;

- сплатою ОСОБА_2 на користь ВАТ Харківський машинобудівний завод «Світло шахтаря» грошових коштів;

- укладенням договору поруки з батьком ОСОБА_2 ;

- погашення заборгованості особисто ОСОБА_2 вже після розірвання шлюбу;

- відсутність у матеріалах справи доказів про участь ОСОБА_1 у погашенні заборгованості.

15 листопада 2021 року ОСОБА_2 подала до суду письмові пояснення на касаційну скаргу на постанову Харківського апеляційного суду від 12 квітня 2021 року та додаткову постанову Харківського апеляційного суду від 19 квітня 2021 року, в яких підтримала доводи своєї касаційної скарги.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу ОСОБА_2 ОСОБА_1 до суду не подавав.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматичного визначення складу колегії суддів від 28 травня 2021 року справу призначено судді-доповідачу Черняк Ю. В., судді, призначені до складу колегії для розгляду цієї справи, - Воробйова І. А., Лідовець Р. А.,

Ухвалою Верховного Суду від 10 червня 2021 року поновлено ОСОБА_2 , від імені якої діє адвокат Зуєв В. В., строк на касаційне оскарження постанови Харківського апеляційного суду від 12 квітня 2021 року та додаткової постанову Харківського апеляційного суду від 19 квітня 2021 року, відкрито касаційне провадження у справі, витребувано з Московського районного суду м. Харкова цивільну справу № 643/2529/15-ц.

У червні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 02 листопада 2022 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до протоколу автоматичного визначення складу колегії суддів від 02 листопада 2022 року справу призначено судді-доповідачу Черняк Ю. В., судді, призначені до складу колегії для розгляду цієї справи, -Воробйова І. А., Коломієць Г. В., Луспеник Д. Д., Лідовець Р. А.

Ухвалою Верховного Суду від 16 листопада 2022 року задоволено заяву про самовідвід судді Верховного Суду у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду Луспеника Д. Д., відведено суддю Луспеника Д. Д. від участі у розгляді касаційної скарги ОСОБА_2 , від імені якої діє адвокат Зуєв В. В., на постанову Харківського апеляційного суду від 12 квітня 2021 року та додаткову постанову Харківського апеляційного суду від 19 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.

Відповідно до протоколу автоматичного визначення складу колегії суддів від 21 листопада 2022 року справу призначено судді-доповідачу Черняк Ю. В., судді, призначені до складу колегії для розгляду цієї справи, - Гулейков І. Ю. , Гулько Б. І., Коломієць Г. В., Лідовець Р. А.,

Ухвалою Верховного Суду від 23 листопада 2022 року задоволено заяву про самовідвід судді Верховного Суду у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду Гулька Б. І., відведено суддю Гулька Б. І. від участі у розгляді касаційної скарги ОСОБА_2 , від імені якої діє адвокат Зуєв В. В., на постанову Харківського апеляційного суду від 12 квітня 2021 року та додаткову постанову Харківського апеляційного суду від 19 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.

Відповідно до протоколу автоматичного визначення складу колегії суддів від 25 листопада 2022 року справу призначено судді-доповідачу Черняк Ю. В., судді, призначені до складу колегії для розгляду цієї справи, - Гулейков І. Ю. , Коломієць Г. В. , Лідовець Р. А. , Погрібний С. О .

Фактичні обставини справи

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 23 лютого 2007 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Московського районного суду м. Харкова від 31 травня 2012 року. Фактично шлюбні відносини між подружжям були припинені у січні 2012 року.

Під час шлюбу ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 23 грудня 2008 року, укладеного з ВАТ «Харківський машинобудівний завод «Світло шахтаря», набула у власність квартиру АДРЕСА_1 . Купівлю-продаж вчинено за 129 140,00 грн. Квартира була придбана за згодою чоловіка ОСОБА_2 - ОСОБА_1 (пункт 5 договору).

15 грудня 2008 року між ВАТ «Харківський машинобудівний завод «Світло шахтаря» та ОСОБА_2 , яка працювала на вказаному підприємстві на посаді економіста, було укладено договір про безвідсоткову позику на суму у розмірі 119 140 грн строком на десять років для придбання вказаної квартири. За умовами договору повернення позики повинно відбуватися щомісяця по 993,00 грн у період з 01 січня 2009 року до 01 січня 2019 року шляхом утримання із заробітної плати ОСОБА_2 .

Виконання зобов`язань ОСОБА_2 за договором безвідсоткової позики було забезпечено договором поруки, укладеним 15 грудня 2008 року між ВАТ «Харківський машинобудівний завод «Світло шахтаря» та ОСОБА_8 (батьком ОСОБА_2 ), й іпотечним договором від 23 грудня 2008 року, укладеним між ОСОБА_2 та ВАТ «Харківський машинобудівний завод «Світло шахтаря», предметом якого була спірна квартира.

Суди встановили, що вартість квартири за договором купівлі-продажу становила 129 140,00 грн, з яких 119 140,00 грн були сплачені ОСОБА_2 за рахунок коштів, отриманих за договором безвідсоткової позики, 4 000,00 грн були сплачені 02 жовтня 2006 року, тобто до укладення шлюбу, а 6 000,00 грн - 16 березня 2007 року, тобто після реєстрації 23 лютого 2007 року шлюбу. Сума першого внеску у розмірі 10 000,00 грн була погоджена сторонами ще у 2005 році.

У період шлюбу з 01 січня 2009 року до 31 грудня 2011 року із спільних коштів подружжя на погашення зобов`язань ОСОБА_2 за договором позики було сплачено 21 000,00 грн.

На час припинення шлюбних відносин між сторонами заборгованість за договором позики складала 98 140,00 грн. Зазначену суму у повному обсязі було сплачено особисто ОСОБА_2 у 2012, 2013 роках (після припинення шлюбних відносин).

Відповідно до висновку оцінки майна Товариства з обмеженою відповідальністю «Схід-П Експерт» від 07 квітня 2016 року вартість спірної квартири складала 519 213,00 грн.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 214/1520/15-ц (провадження № 61-15808св18), від18 липня 2019 року у справі № 210/2236/15-ц (провадження

№ 61-33924св18), від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19), від 30 червня 2020 року у справі № 369/11032/17 (провадження № 61-44010св18), від 13 липня 2020 року у справі № 173/2184/17 (провадження № 61-21232св19) (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і норми застосованого права

Відповідно до частин першої, другої, четвертої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування апеляційним судом норм матеріального і процесуального права в межах доводів і вимог касаційної скарги, колегія суддів вважає, що постанова Харківського апеляційного суду від 12 квітня 2021 року та додаткова постанова Харківського апеляційного суду від 19 квітня 2021 року повною мірою відповідають зазначеним вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (частина перша статті 60 СК України).

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Відповідно до статті 65 СК України дружина і чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).

Отже, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя, а тому якщо боргові зобов`язання підтверджуються наявними у справі доказами, такі боргові зобов`язання повинні ураховуватися при поділі майна подружжя.

Згідно з нормами сімейного законодавства України умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

Суди достовірно встановили, що під час перебування у шлюбі з ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 23 грудня 2008 року ОСОБА_2 набула у власність квартиру АДРЕСА_1 . Купівлю-продаж вчинено за 129 140,00 грн. Квартиру було придбано за згодою чоловіка ОСОБА_2 - ОСОБА_1 (пункт 5 договору).

Статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц (провадження № 61-15462св18).

Доказів на підтвердження того, що спірну квартиру набуто ОСОБА_2 виключно за власні кошти та до укладення шлюбу з ОСОБА_1 , матеріали справи не містять.

Натомість належність спірної квартири сторонам, а не одному з них, підтверджується моментом набуття указаного нерухомого майна у власність (у 2007 році, тобто під час перебування у шлюбі) і джерелом набуття майна - зокрема, грошовими коштами, отриманими ОСОБА_2 у ВАТ «Харківський машинобудівний завод «Світло шахтаря» 15 грудня 2008 року за договором про безвідсоткову позику на суму у розмірі 119 140,00 грн.

ОСОБА_2 не спростувала обставини укладення договору позики з метою набуття квартири в інтересах сім`ї. Так, пунктом 5 договору купівлі-продажу квартири передбачено відповідну згоду ОСОБА_1 на набуття квартири.

Питання відповідальності ОСОБА_1 за неналежне виконання зобов`язань з повернення позики, виходячи зі змісту заявлених вимог за первісним та зустрічним позовами, не є предметом вирішення у цій справі.

Таким чином, суд апеляційної інстанції обґрунтовано вказав, що з урахуванням статті 544 ЦК України ОСОБА_2 не позбавлена можливості звернутись до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 1/2 частини коштів, сплачених особисто нею на погашення заборгованості за договором позики, у сумі 98 140,00 грн, тобто за солідарним зобов`язанням, яке виникло у подружжя за договором, укладеним одним із подружжя в інтересах сім`ї.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанції, врахувавши на виконання частини першої статті 417 ЦПК України вказівки, що містяться у постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року у цій справі, установивши, що об`єкт нерухомого майна - квартира АДРЕСА_1 , вартістю 129 140,00 грн, набута ОСОБА_2 в період перебування у шлюбі з ОСОБА_1 частково за її кошти (10 000,00 грн) та частково за їх спільні кошти (119 140,00 грн), дійшов правильного висновку, що вказана квартира є спільною власністю подружжя, частки у праві власності на яку у ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є 53,87% та 46,13% відповідно.

Наведені у касаційній скарзі доводи на спростування викладеного були предметом детального дослідження в суді апеляційної інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Аргументи ОСОБА_2 , від імені якої діє адвокат Зуєв В. В., про те, що апеляційний суд, на відміну від суду першої інстанції, помилково не відступив від презумпції рівності часток подружжя у спільному майні, спростовуються змістом оскаржуваної постанови Харківського апеляційного суду від 12 квітня 2021 року. У вказаній постанові визначено, що з огляду на особисто сплачені ОСОБА_2 грошові кошти, а також враховуючи спільно сплачені сторонами кошти, 7,74% у спірній квартирі є особистою власністю ОСОБА_2 , а 92,26% квартири складають спільну сумісну власність колишнього подружжя. Отже, частка ОСОБА_1 становить 46,13%, а частка ОСОБА_2 - 53,87%.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не врахував, що договір позики, укладений ОСОБА_2 , є результатом її особистого волевиявлення до набуття спірної квартири, на вирішення спору по суті у даному випадку не впливають, оскільки значення має саме факт укладення нею такого договору під час перебування у шлюбі з ОСОБА_1 , а також набуття у власність спірної квартири за його згодою, про що зазначено у пункті 5 договору купівлі-продажу від 23 грудня 2008 року.

Таким чином підстави для задоволення касаційної скарги відсутні. Інші доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів у справі, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції відповідно до статті 400 ЦПК України.

Відповідно до положень статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі надавати оцінку чи переоцінювати докази у справі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують та не дають підстав вважати, що апеляційний суд під час ухвалення оскаржуваних судових рішень неправильно застосував норми матеріального права чи порушив норми процесуального права.

Згідно із статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , від імені якої діє адвокат Зуєв Володимир Вікторович, залишити без задоволення.

Постанову Харківського апеляційного суду від 12 квітня 2021 року та додаткову постанову Харківського апеляційного суду від 19 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Ю. В. Черняк

Судді: І. Ю. Гулейков

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

С. О. Погрібний