ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5860/22 Справа № 212/2338/22 Суддя у 1-й інстанції - Зімін Н.В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2022 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Бондар Я.М.,

суддів Зубакової В.П., Остапенко В.О.

секретар судового засідання Біла А.В.

сторони справи

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справи, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу відповідача Акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 червня 2022 року, ухваленого суддею Зіміним М.В. в м.Кривому Розі Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 13 червня 2022 року,

УСТАНОВИВ

У травні 2022 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я.

В обґрунтування позову зазначив, що він понад 15 років 5 місяців перебував в трудових відносинах з Акціонерним товариством «Криворізький залізорудний комбінат», працюючи в умовах впливу шкідливих факторів на організм та отримав професійні захворювання хронічне обструктивне захворювання легень першої стадії (пиловий бронхіт першої стадії, емфізема легень першої стадії) та радикулопатія попереково-крижова L5, S1 та шийна С6, С7, С8.

Довідкою МСЕК від 03.05.2022 року позивачу первинно встановлено 65% втрати професійної працездатності та третю групу інвалідності безстроково, визначено необхідність в санаторно-курортному лікуванні, медикаментозному лікуванні, забезпеченні виробами медичного призначення.

Вважає, що з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці, позивач втратив своє здоров`я, чим йому завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що позивач відчуває постійні фізичні страждання, наслідком якого є порушення звичного способу життя, потреба додаткових зусиль для організації життя, порушенням нормальних життєвих зв`язків, внаслідок неможливості вести активне життя.

Розмір завданої моральної шкоди позивач оцінює в 422 500 грн., які просив суд стягнути з відповідача.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 червня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, у зв`язку з ушкодженням здоров`я внаслідок професійного захворювання задоволені частково.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 195 000 (сто дев`яносто п`ять тисяч) гривень 00 копійок, без врахування податку з доходу фізичних осіб.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на користь держави судові витрати в розмірі 1950,00 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Відповідач, АТ «Кривбасзалізрудком», будучи незгодним з ухваленим судовим рішенням подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність оскарженого судового рішення, просить його змінити, зменшивши розмір моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача та відстрочити виконання рішення суду на один рік.

При цьому, скаржник зазначає, що суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 у розмірі 195 000 грн. порушив принципи розумності, домірності та виваженості. Вказує, що визначений судом до стягнення розмір моральної шкоди не відповідає сталій судовій практиці по аналогічним справам про стягнення моральної шкоди та є значно завищеним.

Окрім того, вказує, що суд першої інстанції не задовольнив клопотання сторони відповідача про відстрочення виконання рішення, надавши перевагу тільки інтересам позивача.

Наголошує на тому, що відстрочення виконання рішення суду, це не спосіб уникнути Підприємством виконання рішення суду, а навпаки, це організація та створення умов для подальшого виконання рішення суду, покращення власного фінансового стану та є допоміжним процесуальним актом реагування суду на перешкоди, які унеможливлюють або ускладнюють виконання його рішення.

26.10.2022 на адресу суду апеляційної інстанції від представника позивача, адвоката Меланчука І.В. надійшла заява про проведення апеляційного розгляду, призначеного на 15 листопада 2022 року на 15.10 годин за його та позивача відсутності, апеляційну скаргу відповідача просить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

27.10.2022 на адресу Дніпровського апеляційного суду від адвоката Меланчука І.В. надійшла заява, аналогічно заяві від 26.10.2022, в якій адвокат вказує на те, що позиція відповідача про відстрочення виконання судового рішення строком на 1 рік фактично зводиться до процесуального затягування строків виконання судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга сторони відповідача не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 понад 15 років 5 місяців перебував в трудових відносинах з Акціонерним товариством «Криворізький залізорудний комбінат», працюючи за професією підземного електрослюсаря (слюсаря) чергового та з ремонту устаткування шахтомонтажного управління в умовах впливу шкідливих факторів на організм. (а.с.49-52).

22 лютого 2022 року було складено Акт розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) ОСОБА_1 : хронічне обструктивне захворювання легень першої стадії (пиловий бронхіт першої стадії, емфізема легень першої стадії) та радикулопатія попереково-крижова L5, S1 та шийна С6, С7, С8.

Причиною професійних захворювань в акті зазначено недосконалість технології підземного видобутку руди, порушення систем вентиляції, пилоподавлення та режимів експлуатації гірничошахтного устаткування, підпадання під вплив важкої фізичної праці та пилу, які перевищували гранично допустимі норми. (а.с. 16-17)

Відповідно до довідки МСЕК серії 12 ААА №060334 від 03.05.2022 року позивачу ОСОБА_2 первинно встановлено сукупний ступінь втрати професійної працездатності у розмірі - 65%, 45% з яких по радикулопатії, 20% по ХОЗЛ, встановлено третю групу інвалідності безстроково, визначено необхідність в санаторно-курортному лікуванні, медикаментозному лікуванні, забезпеченні виробами медичного призначення.

Згідно до довідки МСЕК серії 12 ААВ № 1302929 Позивачу протипоказана важка фізична праця, тривала хода, вимушена поза, праця в умовах виробничого пилу та переохолодження, рекомендовано нагляд та лікування у сімейного лікаря та лікаря невролога. (а.с. 10-14).

Суд першої інстанцї, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимг ОСОБА_1 на підставі досліджених доказів наданих сторонами, виходив з того, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки професійні захворювання отримано позивачем під час виконання ним трудових обов`язків на підтприємстві Відповідача, і наявності у зв`язку з цим підстав, передбачених ст.ст.153, 237-1 КЗпП України, для відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції, однак погоджується і з доводами сторони позивача щодо заниженого розміру відшкодування моральної шкоди, з огляду на таке.

Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

З огляду на правову позицію Європейського суду з прав людини, висловлену у рішенні від 08.11.2005 року «Кечко проти України» у випадках, коли з набуттям чинності певного закону його нормами призупиняється дія положень закону, що був прийнятий раніше, до спірних правовідносин застосовується закон, що діяв на момент виникнення у особи відповідного права. При цьому рішенням Конституційного Суду України № 20-рп/2008 від 08.10.2008 року , абз.9 п.5 встановлено, що саме право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 237-1 Кодексу законів про працю України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

У п.13 Постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно дост.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Приписами ст.12 "Про охорону праці» встановлено: державна політика в області охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які постраждали від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань.

Статтею 153 КЗпП України встановлено, що забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року № 155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Від роботодавців повинно вимагатися надавати у випадках, коли це є необхідним, відповідні захисні одяг і засоби для недопущення настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, загрози виникнення нещасних випадків або шкідливих наслідків для здоров`я.

Відповідно до ст.1167 ЦК України - моральна шкода завдана фізичній або юридичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала.

Згідно з частинами 1 та 5 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як роз`яснено в пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.

Суд першої інстанції, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди виходив з меж позовних вимог та доводів позовної заяви, врахував тяжкість наслідків, які настали в здоров`ї позивача, незворотностість таких наслідків, розмір втрати працездатності, відсутність наявності динаміки покращення стану здоров`я позивача, постійний характер страждань позивача, який переносить постійний фізичний дискомфорт, обмежений в можливості звичайних повсякденних занять та активному спілкуванні, що вносить істотні вимушені зміни у життєві стосунки та, виходячи із засад розумності, виваженості і справедливості, з урахуванням ступеню втрати професійної працездатності 65%, періоду роботи на підприємстві відповідача понад 15 років 5 місяців в шкідливих умовах праці визначив до стягнення компенсацію моральної шкоди в сумі 195 000,00 грн. без врахування податку з доходу фізичних осіб, з розміром якої повністю погоджується і суд апеляційної інстанції, і у цій частині відхиляє доводи Відповідача щодо завищеного розміру моральної шкоди.

Як зазначено у пункті 53 постанови Верховного Суду від 01 квітня 2020 року по справі №821/1841/17, практикою Європейського суду з прав людини визнана презумпція моральної шкоди. Тобто в разі порушення майнових або цивільних прав «середня», «нормально» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку людина повинна відчути страждання (моральну шкоду).

Слід зазначити, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає, і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Відповідно до норм ч.1, ч.3, ч.4 ст.435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Суд першої інстанції, відмовляючи Відповідачу у відстроченні виконання судового рішення у зв`язку із введенням в країні воєнного стану та зниженням попиту на продукцію підприємства, виходив з того, що наведені стороною відповідача підстави для відстрочення виконання судового рішення не є винятковими обставинами, які можуть бути підставою для відстрочки виконання рішення суду, пов`язаного із стягненням з боржника суми у відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я на виробництві, оскільки діяльність підприємства не зупинена.

Колегія суддів і у цій частині погоджується з висновком суду першої інстанції та відхиляє доводи сторони Відповідача про наявність підстав для відстрочення виконання судового рішення.

Доводи, викладені в апеляційній скаргзі зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну правову оцінку, рішення суду відповідає вимогам закону, висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

Колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга сторони відповідача підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу відповідача Акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 червня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 15 листопада 2022 року.

Головуючий:

Судді: