Справа № 143/935/21
Провадження № 22-ц/801/1874/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Сич С. М.
Доповідач:Якименко М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2022 рокуСправа № 143/935/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача: Якименко М.М.,

суддів: Ковальчука О.В., Сала Т.Б.,

за участю секретаря судового засідання Луцишина О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 23 серпня 2022 року, ухвалене суддею Погребищенського районного суду Вінницької області Сичем С.М.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , з участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору органу опіки і піклування - виконавчого комітету Погребищенської міської ради, про позбавлення батьківських прав та стягнення пені за прострочення сплати аліментів.

Позовна заява мотивована тим, що позивач із відповідачем перебували у шлюбі, від якого у них народилася дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач вказує, що ОСОБА_2 із кінця 2019 року не бере участі у вихованні дитини, жодного разу її не бачив та не цікавився її життям та здоров`ям, він не відвідує дошкільну установу і не здійснює спілкування з вихователями доньки. Крім цього, відповідач не виконує належним чином свої обов`язки щодо матеріального забезпечення доньки та має заборгованість зі сплати аліментів на її утримання в розмірі 13058 грн. 75 коп.

ОСОБА_1 зазначає, що нехтування батьківськими обов`язками з боку відповідача принижує гідність дитини, що може в подальшому призвести до негативних наслідків для її морального розвитку. Крім цього за розрахунками позивача за період з 01.01.2020 по 01.06.2021 сума неустойки (пені), яку відповідач має сплатити на її користь за прострочення сплати аліментів, становить 4585 грн. 00 коп.

Вказані обставини стали підставою звернення до суду з даним позовом.

Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 29 червня 2022 року позов задоволено частково. Стягнуто із відповідача на користь позивача неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів на утримання малолітньої дитини в сумі 4585 грн. В решті позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Не погодившись з рішенням суду позивач подала апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, в апеляційній скарзі просить рішення в частині відмовлених позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове про задоволення позову.

В якості основних доводів ОСОБА_1 зазначає те, що суд не взяв до уваги докази щодо ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, зокрема висновок органу опіки та піклування. Крім того, позбавлення відповідача батьківських прав в інтересах дитини, так як теперішній чоловік позивача ОСОБА_4 виявляє бажання удочерити доньку, проявляє справжню та необхідну батьківську турботу до дитини.

Відзив на апеляційну скаргу від відповідача надійшов до суду 21.11.2022 року. Клопотання про поновлення строку на подання відзиву не надходило. Вінницький апеляційний суд залишає без розгляду поданий відповідачем відзив, оскільки від був наданий понад встановлені в ухвалі суду строки.

Відповідач до суду не з`явився з невідомих причин.

Рішення суду в частині стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів на утримання малолітньої дитини в сумі 4585 грн, апеляційним судом не перевіряється, оскільки в цій частині рішення суду не оскаржується.

Від представника органу опіки і піклування - виконавчого комітету Погребищенської міської ради надійшла заява, в якій просить справу розглянути без його участі.

Суд вирішив розглянути справу у відсутність нез`явившихся осіб.

Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги та в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, дослідивши матеріали та обставини справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За змістом ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду відповідає, оскільки є законним, та обґрунтованим.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували у шлюбі, який 26.03.2020 розірвано, від шлюбу мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.8).

06.03.2021 позивачем зареєстровано шлюб із ОСОБА_4 та після державної реєстрації шлюбу прізвище дружини визначено як « ОСОБА_1 » (а.с.9).

Відповідно до довідки ВК Погребищенської міської ради №574 від 29.03.2021 до складу сім`ї ОСОБА_1 входять чоловік ОСОБА_4 та дочка ОСОБА_3 , які проживають в АДРЕСА_1 (а.с.15).

Із довідки КП «Погребищенський заклад дошкільної освіти загального розвитку (ясла - садок) №1 Погребищенської міської ради Вінницького району Вінницької області» від 10.08.2021 №10 слідує, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відвідує даний дошкільний заклад з 01.09.2020. Батько ОСОБА_2 в цей період не відвідував установу і не здійснював спілкування з вихователями його доньки (а.с.17).

Рішенням виконавчого комітету Погребищенської міської ради від 17.11.2021 №356 «Про затвердження висновку про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 » затверджено висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 по відношенню до його малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.45).

Висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав обґрунтовано тим, що протягом двох років батько життям дитини не цікавиться, жодного разу її не відвідав, участі у її вихованні та догляді не бере, фізичним, моральним та духовним розвитком не займається, не виявляє бажання спілкуватися з дочкою. Також ураховано ту обставину, що відповідач має заборгованість по сплаті аліментів (а.с.46).

Згідно із банківських квитанцій ОСОБА_2 перераховано на рахунок Летичівського ВДВС Летичівського РУЮ штраф за аліменти в сумі 4000 грн. та 48250. грн (а.с.56, 82).

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено ,в чому саме полягає свідоме та умисне ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, та не надано суду належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження таких обставин. В свою чергу, посилання позивача на існування заборгованості по аліментах та невідвідування відповідачем дошкільного закладу дитини протягом певного часу у повній мірі не може свідчити про ухилення останнім від виконання своїх обов`язків, що потягне за собою позбавлення батьківських прав.

Разом з тим, протягом розгляду справи в суді відповідач сплатив заборгованість по аліментам на утримання дитини, що безсумнівно свідчить про вчинення ним дій, спрямованих на її матеріальне забезпечення. Тобто відповідачем доведено той факт, що він не втратив бажання налагодити спілкування з дитиною, продовжує вважати себе її батьком та заперечує проти позбавлення його батьківських прав, оскільки бажає приймати участь у фізичному, духовному та моральному розвитку дочки, покликаючись при цьому на ту обставину, що позивачка створює йому певні перешкоди у реалізації його батьківських прав та обов`язків.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.

Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Відповідно до статей 3, 18 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

На рівні внутрішнього законодавства України принцип урахування найкращих інтересів дитини викладно у пункті 8 статті 7 СК України та у статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з положеннями яких регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини.

Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського Суду з прав людини (далі-Європейський Суд) у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine) § 47, рішення у справі «Хант проти України» (Hunt v.Ukraine), § 49).

Враховуючи особливості правовідносин, що склались між сторонами необхідно з однієї сторони розглянути правомірність втручання у право відповідачів на повагу до сімейного життя, що гарантовано статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а з іншого - дослідити питання щодо забезпечення прав малолітньої дитини не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини (статті 1, 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Виходячи з тлумачення пункту 2 частини 1 статті 164 СК України суд має підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав виключно за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Разом з тим, зазначені чинники повинні мати систематичний та постійних характер, як кожен, так і в сукупності, можна розцінити як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтована підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин.

Такі правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц та від 17 липня 2019 року у справі № 642/2754/17.

Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Відповідно до частини 5 статті 167 СК України якщо дитина не може бути передана бабі, дідові, повнолітнім братам та сестрам, іншим родичам, мачусі, вітчиму, вона передається на опікування органу опіки та піклування.

Відповідно до пунктів 15,18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Вказаний правовий висновок викладений Верховним Судом в постановах від 11 серпня 2021 року у справі № 621/492/20 та від 12 травня 2021 року у справі № 689/551/20-ц.

Зазначені роз`яснення були враховані судом першої інстанції.

У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов правильного висновку про те, що позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції з дотриманням вимог статей 89, 263-264 ЦПК України повно та всебічно з`ясував обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача щодо позбавлення батьківських прав відповідача.

Суд першої інстанції дав правильну оцінку рішенню Органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки він є недостатньо обґрунтованим.

Відповідно до частини 5 статті 19 СК України орган опіки і піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Згідно частини 6 статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.

У вказаному висновку не наведено належних підстав та достатньо аргументів, які б вказували на доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, а також позитивного впливу такого рішення на інтереси неповнолітньої дитини та не вказано про встановлені фактичні обставини ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання дитини.

Оскільки вказаний висновок не містить однозначних обставин, які б вказували на наявність підстав для застосування щодо відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав, тому даний висновок органу опіки та піклування не може бути покладений в основу судового рішення про позбавлення батьківських прав.

Окрім того, висновок органу опіки та піклування, згідно якого було визнано за доцільне позбавити відповідача батьківських прав щодо неповнолітньої дитини, має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду (частини 5, 6 статті 19 СК України).

Наявність існування заборгованості по аліментах та невідвідування відповідачем дошкільного закладу дитини протягом певного часу у повній мірі, не може свідчити про ухилення останнім від виконання своїх обов`язків, а тому не може бути належним обґрунтуванням наявності підстав для доцільності позбавлення відповідача батьківських прав щодо неповнолітньої доньки.

Відповідно до ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Колегія суддів звертає увагу на те, що позивачем не надано беззаперечних доказів, які б свідчили про умисне ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до доньки.

Також суд першої інстанції правильно вказав у своєму рішенні про те, що відповідач довів той факт, що він не втратив бажання налагодити спілкування з дитиною, продовжує вважати себе її батьком та заперечує проти позбавлення його батьківських прав, оскільки бажає приймати участь у фізичному, духовному та моральному розвитку дочки.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для застосування такого виняткового заходу, як позбавлення батьківських прав відповідача, є обґрунтованим, оскільки позивач не довела та судами не встановлено наявності такого обов`язкового елементу, як вина батька в умисному ухиленні від виконання ним батьківського обов`язку.

Враховуючи, що визначальною обставиною, яка має значення для вирішення цього спору, є інтереси дитини, та встановивши відсутність винної поведінки та свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками і те що, батько дитини проти позбавлення його батьківських прав, суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову в задоволенні позову в цій частині позовних вимог.

Доводи скаржника про те, що суд безпідставно не врахував висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача, не є підставою для скасування законного й обґрунтованого рішення суду, оскільки в силу частини шостої статті 19 СК України суд правомірно не погодився з таким висновком і в інтересах дитини вирішив спір.

Апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги, що теперішній чоловік позивача ОСОБА_4 виявляє бажання удочерити доньку, проявляє справжню та необхідну батьківську турботу до дитини, не приймаються до уваги, оскільки не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав відповідача, в контексті приписів статті 164 Сімейного кодексу України.

Доводи апеляційної скарги дублюють позовні вимоги справі, яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд, та є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію позивача у цій справі, яку він вважає такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Інші доводи скарги позивача фактично зводяться до незгоди із мотивами судового рішення, які наведені в його обґрунтування а також переоцінки доказів, проте відповідно до вимог ст.89ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена.

За таких обставин, наведені в апеляційній скарзі доводи з приводу порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до особистого тлумачення скаржником норм матеріального та процесуального закону.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Колегія суддів приходить до висновку, що розглядаючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне, обґрунтоване, справедливе рішення, яке відповідає вимогам закону.

Апеляційна скарга не містить обставин, які б спростовували висновки суду і свідчили б про порушення судом норм процесуального та матеріального права, тому з огляду на положення ч. 2 ст. 376 ЦПК України, не можуть бути підставою для скасування судового рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Вінницький апеляційний суд звертає увагу позивача, що вона не позбавлена повторного права звернення до суду з аналогічним позовом, якщо будуть існувати обставини, які б були підставою для позбавлення батьківських прав відповідача відносно їхньої спільної дитини.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 23 серпня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 22 листопада 2022 року.

Головуючий М.М. Якименко

О.В. Ковальчук

Т.Б. Сало