Провадження №2/472/104/22
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
26 грудня 2022 року смт. Веселинове
Миколаївської області
Веселинівський районний суд Миколаївської області у складі:
головуючого судді - Орленко Л.О.,
судового засідання - Камашевої Т.В.,
представника позивача - адвоката Жекало І.С.
(в режимі відеоконференції),
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду №1 смт. Веселинове цивільну справу в порядку загального позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,
28 жовтня 2021 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.
Позовна заява мотивована тим, що 07 листопада 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, згідно з умовами якого ОСОБА_1 (позикодавець) передав ОСОБА_2 (позичальнику) грошові кошти в сумі 637 057,69 грн., що еквівалентно 22 788,00 доларів США за курсом Національного банку України (далі - НБУ), терміном до 07 грудня 2018 року.
Сторони дійшли згоди про те, що відповідач зобов`язується повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів без нарахування відсотків та у порядку, передбаченому укладеним між ними договором. За несвоєчасне повернення позики позичальник сплачує позикодавцю неустойку (пеню) в розмірі 1% від суми заборгованості за кожний календарний день існування заборгованості.
07 листопада 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір застави транспортного засобу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бежаном А.В. та зареєстрований в реєстрі №4077, за яким ОСОБА_2 передав ОСОБА_1 в забезпечення зобов`язань за договором позики від 07 листопада 2018 року, транспортний засіб - марки TOYOTA, модель LAND CRUISER PRADO 150, тип легковий універсал - В, 2013 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , зареєстрований 20 лютого 2018 року ТСЦ 4841.
Посилаючись на те, що ОСОБА_2 зобов`язання щодо повернення грошових коштів належним чином не виконав, ОСОБА_1 просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором позики від 07 листопада 2018 року станом на 23 жовтня 2021 року в розмірі 7 063 712,59 грн., з яких: 599 137,54 грн. - основна сума боргу; 115 933,11 грн. - інфляційні втрати; 51 706,39 грн. - 3 % річних, 6 296 935,55 грн. - неустойка (пеня), а також судовий збір в розмірі 11 350,00 грн.
В судовому засіданні представник позивача - адвокат Жекало І.С. (в режимі відеоконференції) позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, зокрема зазначив, що 07 листопада 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до умов якого відповідач отримав від позивача в позику грошові кошти в розмірі 637 057,69 грн, що еквівалентно 22 788,00 доларів США за курсом НБУ, які зобов`язався повернути терміном до 07 грудня 2018 року. Факт отримання відповідачем в позику грошових коштів на вказану суму також підверджується його розпискою від 07 листопада 2018 року. Однак, ОСОБА_2 зобов`язання щодо повернення грошових коштів належним чином не виконав, а тому він просить суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики від 07 листопада 2018 року станом на 23 жовтня 2021 року в розмірі 7 063 712,59 грн., з яких: 599 137,54 грн. - основна сума боргу; 115 933,11 грн. - інфляційні втрати; 51 706,39 грн. - 3 % річних, 6 296 935,55 грн. - неустойка (пеня), а також судовий збір в розмірі 11 350,00 грн. Крім того, зазначив, що заставне майно відповідач позивачу на зберігання не передавав, позивач з вимогами про звернення стягнення на заставне майно не звертався ні до суду, ні до приватного нотаріуса. Проти винесення заочного рішення в справі не заперечував.
Тобто, відповідач ОСОБА_2 чотири рази не прибув в судові засідання, будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи. Про причини неявки суд не повідомив, будь-яких заяв, чи клопотань до суду не подавав.
Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Враховуючи, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не повідомив суд про причини неявки в судові засідання, відзиву на позовну заяву не подав, та те, що представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи, то суд вважає за необхідне розглядати справу в заочному порядку на підставі наявних у справі доказів.
Суд, заслухавши вступне слово представника позивача - адвоката Жекало І.С., дослідивши матеріали справи в межах заявлених вимог та наданих доказів, дійшов наступного висновку.
Фактичні обставини справи, встановлені судом
Судом встановлено, що 07 листопада 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, згідно з умовами якого ОСОБА_1 (позикодавець) передав ОСОБА_2 (позичальнику) грошові кошти в сумі 637 057,69 грн., що еквівалентно 22 788,00 доларів США за курсом Національного банку України (далі - НБУ), що підтверджується копією договору позики (а.с. 5), оригінал якого був оглянутий в судовому засіданні.
Згідно з пунктом 5 договору позики від 07 листопада 2018 року позика надається терміном до 07 грудня 2018 року включно.
Копією розписки відповідача ОСОБА_2 (а.с. 7), оригінал якої був оглянутий в судовому засіданні, підтверджується, що позикодавець ОСОБА_1 передав позичальникові ОСОБА_2 , а позичальник отримав від позикодавця грошові кошти у розмірі 637 057,69 грн., що еквівалентно 22 788,00 доларів США за курсом Національного банку України.
Відповідно до умов договору позики сторони дійшли згоди про те, що відповідач зобов`язується повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів без нарахування відсотків та у порядку, передбаченому укладеним між ними договором. За несвоєчасне повернення позики позичальник сплачує позикодавцю неустойку (пеню) в розмірі 1% від суми заборгованості за кожний календарний день існування заборгованості (п. 10 Договору позики).
07 листопада 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір застави транспортного засобу (а.с. 134-135), посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бежаном А.В. та зареєстрований в реєстрі №4077, за яким ОСОБА_2 передав ОСОБА_1 в забезпечення зобов`язань за договором позики від 07 листопада 2018 року, транспортний засіб - марки TOYOTA, модель LAND CRUISER PRADO 150, тип легковий універсал - В, 2013 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , зареєстрований 20 лютого 2018 року ТСЦ 4841 (п. 5 Договору застави).
У передбачені договором строки ОСОБА_2 грошові кошти, надані йому у позику, не повернув.
Відповідно до розрахунку представника позивача (а.с. 9-11) заборгованість ОСОБА_2 за договором позики від 07 листопада 2018 року станом на 23 жовтня 2021 року становить 7 063 712,59 грн., з яких: 599 137,54 грн. - основна сума боргу; 115 933,11 грн. - інфляційні втрати; 51 706,39 грн. - 3 % річних, 6 296 935,55 грн. - неустойка (пеня).
Сума основного боргу 599 137,54 грн. вирахувана згідно з офіційним курсом НБУ станом на 23 жовтня 2021 року 1 долар США становить 26,2918 грн. (а.с. 8) = (22 788 доларів США х 26,2918 грн.).
Також, відповідно до пояснень представника позивача - адвоката Жекало І.С. судом встановлено, що заставний транспотрний засіб відповідачем позивачу не передавався, позивач з вимогою про звернення стягнення на заставне майно не звертався ні до суду, ні до приватного нотаріуса.
Мотиви, з яких виходить Суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання названого принципу є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Предметом спору у цій справі - є стягнення заборгованості у зв`язку з неналежним виконанням умов договору позики, укладеного 07 листопада 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).
За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
У даній справі, судом встановлено та не спростовано відповідачем, що 07 листопада 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, згідно з умовами якого ОСОБА_1 (позикодавець) передав ОСОБА_2 (позичальнику) грошові кошти в сумі 637 057,69 грн., що еквівалентно 22 788,00 доларів США за курсом Національного банку України, терміном до 07 грудня 2018 року, які відповідач зобов`язався повернути позикодавцю без нарахування відсотків та у порядку, передбаченому укладеним між ними договором.
Враховуючи, що всупереч вимогам законодавства та положенням укладеного між сторонами договору позики, позичальник не надав належних та допустимих доказів часткового або повного виконання своїх зобов`язань перед позикодавцем, отриману в борг грошову суму у передбачені договором строки не повернув, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог у частині стягнення з боржника основної суми боргу в розмірі 599 137,54 грн.
Крім того, плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Тобто, у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема, щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошових коштів, нараховуються 3 % річних відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.
Розрахунок 3% річних виглядає наступним чином.
Розраховується за формулою:
[Проценти] = [Сума боргу] ? [Процентна ставка (%)] / 100% ? [Кількість днів] / [Кількість днів у році]
[Сума боргу] - сума простроченого боргу;
[Процентна ставка (%)] - проценти річних;
[Кількість днів] - кількість днів прострочення зобов`язання;
[Кількість днів у році] - кількість днів у календарному році.
РозрахунокКількість днівПроценти
Період розрахунку: з 08.12.2018 року по 31.12.2018 року - 24 дні [Проценти] = 599 137,54 грн. (сума боргу) ? 3,000% (процентна ставка) / 100% ? 24 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 1 181,86 грн.241 181,86
Період розрахункуКількість днівСума боргуПроцентна ставкаПроценти
Разом1051 51 706,39
Таким чином, сума нарахованих 3 процентів річних становить 51 706,39 грн.
Судом для вирахування 3% річних взята сума боргу в розмірі 599 137,54 грн. (як просив позивач), а не 637 057,69 (як зазначено в договорі позики), оскільки суд не має права виходити за межі позовних вимог (ст. 13, ч. 2 ст. 264 ЦПК України).
Отже, враховуючи, що ОСОБА_2 не виконав умов укладеного із ОСОБА_1 договору позики, суд дійшов висновку, що відповідач зобов`язаний сплатити на користь позивача основну суму боргу у розмірі 599 137,54 грн. та 3 % річних у розмірі 51 706,39 грн. від простроченої суми відповідно до вимог частини другої статті 625 ЦК України.
Також варто зазначити, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення, породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).
Договір позики від 07 листопада 2018 року не визнаний судом недійсним, доказів протилежного суду не надано.
Відповідно до ч. 1, ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч.2 ст.13, ч.7 ст.81 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Тобто, в даному випадку, саме на відповідачу лежить обов`язок доказування того, що грошові кошти, взяті в позику у позивача, були повернуті в строки та в розмірі, обумовлені в договорі позики. Натомість відповідач таких доказів суду не надав. Відповідачем не надано письмового документу про повернення грошових коштів позивачу.
Щодо позовних вимог про стягнення інфляційних втрат
Статтею 192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.
Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Законом України від 21 червня 2018 року № 2473 -VІІІ "Про валюту і валютні операції".
Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачено законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.
Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству України.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).
Оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні, то норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у гривні.
У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях із визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти.
Відповідно до умов договору позики, укладеного 07 листопада 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 (позикодавець) передав ОСОБА_2 (позичальнику) грошові кошти в сумі 637 057,69 грн., що еквівалентно 22 788,00 доларів США за курсом Національного банку України, терміном до 07 грудня 2018 року, які відповідач зобов`язався повернути позикодавцю без нарахування відсотків та у порядку, передбаченому укладеним між ними договором.
Тобто, у цьому випадку предметом грошового зобов`язання є грошові кошти, виражені в гривнях із визначенням еквівалента в іноземній валюті, у зв`язку з чим втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти.
Таким чином, стягнення інфляційних втрат не узгоджується із нормами цивільного законодавства України, а тому в задовленні цієї вимоги позивача слід відмовити.
Щодо позовних вимог про стягнення неустойки (пені)
Відповідно до п. 10 Договору позики від 07 листопада 2018 року сторони дійшли згоди про те, що за несвоєчасне повернення позики позичальник сплачує позикодавцю неустойку (пеню) в розмірі 1% від суми заборгованості за кожний календарний день існування заборгованості.
За правилами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір, поки зобов`язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від тривалості правопорушення.
Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи, зокрема, завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними і публічними інтересами, особливості предмета спору, ціни позову (стаття 11 ЦПК України).
Частиною третьою статті 551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Отже, положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням наведених положень норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.
Позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь пеню в розмірі 6 296 935,55 грн. (з розрахунку 1% від розміру боргу у сумі 599 137,54 грн. за 1051 день прострочення).
Однак, стягнення з відповідача на користь позивача пені у розмірі, що більше ніж у десять разів перевищує суму простроченого зобов`язання, не можна вважати таким, який би відповідав завданню цивільного судочинства - справедливому розгляду і вирішенню справи.
Ураховуючи викладене, суд вважає за необхідне зменшити розмір пені, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, до суми простроченого зобов`язання в розмірі 599 137,54 грн., що відповідатиме принципу пропорційності у цивільному судочинстві.
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме з ОСОБА_2 слід стягнути на користь ОСОБА_1 основну суму боргу у розмірі 599 137,54 грн., 3 % річних у розмірі 51 706,39 грн. від простроченої суми відповідно до вимог частини другої статті 625 ЦК України та неустойку (пеню) у розмірі 599 137,54 грн., що разом становить 1 249 981, 47 гривень.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.
Виходячи з вимог цієї статті, та з врахуванням того, що позивач просив в позовній заяві стягнути з відповідача на свою користь судовий збір, враховуючи, що позов задоволено частково, то суд вважає, що є підстави для стягнення з відповідача на користь позивача 2 008,47 грн. судового збору (1 249 981, 47 грн. (сума позову задоволена судом) х 11 350 грн.) / 7 063 712,59 грн. (сума позову).
На підставі викладеного, керуючись, ст.ст. 12, 13, 19, 77, 78, 79, 80, 81, 141, 223, 259, 263-265, 280, 282, 284 ЦПК України, суд -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_4 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , основний борг за договором позики від 07.11.2018 року у розмірі 599 137 (п`ятсот дев`яносто дев`ять тисяч сто тридцять сім) гривень 54 (п`ятдесят чотири) копійки, 3% річних у розмірі 51 706 (п`ятдесят одна тисяча сімсот шість) гривень 39 (тридцять дев`ять) копійок, неустойку (пеню) у розмірі 599 137 (п`ятсот дев`яносто дев`ять тисяч сто тридцять сім) гривень 54 (п`ятдесят чотири) копійки, що разом становить - 1 249 981, 00 (один мільйон двісті сорок дев`ять тисяч дев`ятсот вісімдесят одна) гривня 47 (сорок сім) копійок, та стягнути судовий збір в розмірі 2 008, 00 (дві тисячі вісім) гривень 47 (сорок сім) копійок.
В задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних збитків в розмірі 115 933 гривень 11 копійок, - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення (або з дати складення повного заочного рішення суду).
Учасник справи, якому заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення (або в день складення повного заочного рішення суду), має право на поновлення пропущеного строку, на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного тексту заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку відповідачем шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції - Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Заочне рішення набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про перегляд заочного рішення, а в разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення - після закінчення строку подання апеляційної скарги.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.
Повне рішення суду виготовлено 04 січня 2023 року.
Суддя Веселинівського районного суду
Миколаївської області Л.О. Орленко