Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 листопада 2022 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді Бенца К.К.,

при секретарі судового засідання Майор Ю.В.,

за участю представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгород в режимі відеоконференції за правилами загального позовного проваження матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2020 року ОСОБА_3 звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до ОСОБА_4 про стягнення завданої моральної шкоди.

Мотивуючи свої позовні вимоги, вказує на те, що 03 липня 2020 року відповідач ОСОБА_4 направила Управлінню Держпраці у Закарпатській області звернення, в якому поширила недостовірну інформацію з фактичними даними, що принижують гідність, честь та ділову репутацію позивача, зокрема вказала, що позивач з березня по червень 2020 року всупереч вимогам чинного законодавства відповідачу ОСОБА_4 не в повному обсязі виплачував заробітну плату.

Позивач зазначає, що невиплата заробітної плати є правопорушенням, за яке передбачена і адміністративна, і кримінальна відповідальність.

Позивач вказує на те, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом (ст. 43 Конституції). Працівник має право на оплату своєї праці на підставі укладеного трудового договору (ст. 21 Закону «Про оплату праці»). Оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку; своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їхньої черговості (ст. 97 Кодексу законів про працю (КЗпП), ст. 15 і 24 Закону «Про оплату праці»)

Юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, згідно зі статтею 265 КЗпП несуть фінансову відповідальність: 3 мінімальні зарплати - за порушення встановлених термінів виплати зарплати працівникам, інших виплат, передбачених законодавством про працю, більш ніж за один місяць, виплату не в повному обсязі.

Відповідно до статті 41 Кодексу про адміністративні правопорушення визначено адміністративну відповідальність за порушення встановлених термінів виплати заробітної плати, виплату її не в повному обсязі, що тягне за собою накладення штрафу на посадових осіб підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності та громадян-суб`єктів підприємницької діяльності від 30 до 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Згідно зі статтею 175 Кримінального кодексу за безпідставну невиплату заробітної плати громадянам більше ніж за один місяць, вчинену умисно керівником підприємства, установи або організації незалежно від форми власності, передбачається покарання у вигляді штрафу від 500 до 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправних робіт на строк до двох років, або позбавлення волі на строк до двох років, з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років.

Позивач вважає, що відповідач звинуватила його в правопорушенні, за яке передбачена суттєва, навіть кримінальна відповідальність. Позивач зазначає, що звернення відповідача є начебто встановленим фактом , носить обвинувальний нахил.

За результатами вказаного звернення була проведена перевірка, яка не виявила вказаних відповідачем порушень, однак призвела до того, що позивач вимушений був спростовувати поширену проти нього недостовірну інформацію перед перевіряючими особами, а також відновлювати втрачений перед колегами авторитет, що призвело до сильних душевних переживань.

Такими діями відповідач завдає шкоди його діловій репутації.

Позивач вказує на те, що, поширення недостовірної інформації здійснювалось шляхом направлення відповідачем звернення до Управління Держпраці у Закарпатській області.

Позивач посилається на те, що поширення вказаної інформації суттєво посилило його моральні страждання .

Визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди позивач просить суд врахувати тривалість порушення прав позивача, необхідних для відновлення свого порушеного права через суд, глибину його душевних та психічних страждань пов`язаних з проведення перевірки, необхідності доведення своєї невинуватості у вчиненні правопорушення, порушення нормального ритму життя (необхідність вчинення додаткових дій, які за нормальних обставин не було необхідності вчиняти), нормальних життєвих зв`язків, тяжкість вимушених змін (неможливість безпечного користування належним майном), час та зусилля необхідні для відновлення попереднього стану.

Дії відповідача зумовило моральні переживання, порушення звичного способу життя, яке завдало душевних страждань, унаслідок чого позивач відчував емоційну напругу, нервозність, переживання, що погіршувало його стан здоров`я. Також позивач зважає на те, що протягом тривалого часу він перебував в напруженому емоційному стані, порушився його звичний ритм життя, що в будь-якому разі негативно вплинуло на його психоемоційний стан.

Також вказує на те, що чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту.

Закон тільки встановлює компенсаційну плату за отримане приниження честі і гідності. Позивач вважає, що заявлена в позові сума може слугувати такою компенсацією. Хоча, на думку позивача, жодна сума не може компенсувати ті моральні страждання, які отримав позивач від відповідача.

Позивач зазначає в позові , що визначений розмір моральної шкоди має на меті створити невидимий барєр, превентивну перешкоду, яка б створила між позивачем та відповідачем непередоланну стіну, яку позивач не хоче подолати, а відповідач не намагатиметься.

Розмір завданих душевних страждань пояснюється великою кількістю присутніх при проведенні перевірки людей. Авторитет позивача як керівника Інституту, а також гідність перед працівниками був знищений звинуваченням у правопорушенні.

Позивач втратив нормальні життєві зв`язки, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За викладених обставин, позивач просить суд стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 моральну шкоду в розмірі 140 000,00 грн. та понесені судові витрати.

Скориставшись своїм процесуальним правом відповідач 06.04.2021 року подала до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого із позовними вимогами вона не погоджується, заперечує проти заявлених вимог позивача у звязку з наступними обставинами.

Відповідач вказує на те, що позивач без жодних доказів та достатніх підстав обвинувачує її у тому, що вона нібито поширила відносно нього недостовірну інформацію. В основу своїх позовних вимог ОСОБА_3 поставив її звернення до Управління Держпраці у Закарпатській області від 03.07.2020 р. щодо невиплати їй Закарпатським інститутом післядипломної педагогічної освіти заробітної плати.

Зокрема вказує на те, що відповідно до правового висновку Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду викладеного в постанові від 21.03.2019 р. по справі №727/5418/17 звернення зі скаргами до органів державної влади не є розповсюдженням недостовірної інформації. Касаційний цивільний суд, вказує що суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевіряти таку інформацію та надавати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.

Дані висновки відповідають і роз`ясненням Пленуму Верховного Суду України у п. 16 постанови від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи».

Вважає, що позивачем ОСОБА_3 було подано абсолютно штучний та безпідставний позов. Позивач не надав жодного доказу того, що відповідач будь-якими своїми діями та наслідками цих дій: нанесла шкоду цінності ОСОБА_3 як людини, спричинила негативну соціальну оцінку особистості ОСОБА_3 чи опорочила ділові та професійні якості Позивача. Позивач не довів та не підтвердив належними доказами наявність будь-яких порушень своїх немайнових прав з сторони відповідача, що вказує на відсутність таких порушень.

Окрім цього вказує на те, що перевірка щодо невиплати заробітної плати проводилась 17.07.2020 р. інспектором Управління Держпраці у Закарпатській області стосовно Закарпатського інституту післядипломної педагогічної освіти. Тому, незрозуміло з яких підстав ОСОБА_3 звернувся з позовом до суду як фізична особа, а не як керівник від імені юридичної особи - Закарпатського інституту післядипломної педагогічної освіти. Що, в свою чергу, апріорі виключає можливість задоволення позову ОСОБА_3 .

Також зазначає, що ОСОБА_4 не може бути належним Відповідачем у даному спорі, оскільки згідно ч. 1 ст. 277 Цивільного кодексу України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. А ч. 4 цієї ж статті встановлює, що спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Нею на жодному інформаційному ресурсі ніколи не поширювалось спірної інформації щодо Позивача, що свідчить про відсутність правових підстав для залучення іі Відповідачем у цій справі.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Жодних доказів, які б підтверджували зокрема ступінь моральних страждань Позивача, а саме: довідок, квитанцій, висновків експертів чи будь-яких інших доказів моральної шкоди у матеріалах справи немає.

Тобто, позовна вимога ОСОБА_3 про стягнення моральної шкоди та її розмір не були доведені та обґрунтовані належним чином. Просила суд відмовити у задоволенні позову.

Короткий виклад позицій сторін по справі:

Позивач в судове засідання не зявився, будучи належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги викладені в позові підтримав з підстав та мотивів викладених у позові . Надав пояснення аналогічні викладеним у позові. Зокрема зазначив, що відповідач звернулася до Управління праці із зверненням в якому поширила недостовірну інформацію щодо позивача про невиплату їй заробітної плати. Це не є оціночні судження. Проведеною перевіркою встановлено, що порушень у виплаті заробітної плати не було.

Відповідач в судове засідання не зявилася, будучи належним чином повідомлена про дату час і місце розгляду справи.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечила з підстав викладених у відзиві. Поданий відповідачем відзив підтримала, та пояснила, що позивачем не було доведено порушення своїх прав, ступінь моральних страждань не підтверджена. Наголосила на тому , що звернення зі скаргами до органів державної влади не є розповсюдженням недостовірної інформації. У даному випадку мала місце реалізація відповідачем конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. Просила відмовити у задоволенні позову.

Заяви, клопотання:

19 березня 2021 року відповідачем подано до суду заяву про ознайомлення з матеріалами справи.

06 квітня 2021 року відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву.

21 квітня 2021 року відповідачем подано до суду заяву про відкладення підготовчого засідання та продовження строку підготовчого провадження у справі.

11 жовтня 2021 року представником відповідача подано до суду заяву про участь у судовому засіданні в режимі відео конференції.

22 жовтня 2021 року відповідачем подано до суду заяву про отримання копії технічного запису судового засідання.

22 жовтня 2021 року відповідачем подано до суду заяву про ознайомлення з матерілами справи.

29 листопада 2021 року представником відповідача подано до суду заяву про участь у судовому засіданні в режимі відео конференції.

В ході розгляду справи проведені наступні процесуальні дії:

28 січня 2021 року Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного проваження.

30 червня 2021 року Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду клопотання представника позивача про витребування доказів задоволено.

30 червня 2021 року Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду закрито підготовче провадження по справі та призначено розгляд справи по суті.

02 лютого 2022 року Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду постановлено про проведення судового засідання в режимі відео конференції.

Заслухавши вступне слово представника позивача, представника відповівдача, вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Статтею 12 ЦПК України, визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5 даної статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а ч.6 що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з влас-ної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Фактичні обставини справи встановлені судом:

Судом встановлено, що відповідно до наказу Департаменту освіти і науки Закарпатської обласної державної адміністрації № 103-к від 04 грудня 2019 року ОСОБА_3 призначено на посаду директора Закарпатського інституту післядипломної педагогічної освіти, як такого, що пройшов за конкурсом на умовах контракту від 04.12.2019 року строком на 5 років. ( а.с.8)

Судом встановлено, що ОСОБА_4 08.07.2020 року було подано до Управління Держпраці у Закарпатській області скаргу у якій остання зокрема зазначила : з березня 2020 року по теперешній час всупереч вимогам чинного законодавства мені не в повному обсязі виплачується середня заробітна плата ( а.с. 72-73)

Як встановлено судом за результатами вказаного звернення ОСОБА_4 була проведено інспекційне відвідування в Закарпатському інституті педагогічної освіти у присутності директора ОСОБА_3 .

Як встановлено судом, відповідно до акту Управління держпраці у Закарпатській області № ЗК268/216/АВ від 17 липня 2020 року інспекційного відвідування директора Закарпатського інституту післядипломної педагогічної освіти ОСОБА_3 в Управління Держпраці у Закарпатській області відсутні підстави для вжиття заходів реагування до Закарпатського інституту пісдядипломної педагогічної освіти за зверненням гр. ОСОБА_4 .

Позивач вказує на те, що вищевказане призвело до того, що він вимушений був спростовувати поширену проти нього недостовірну інформацію перед перевіряючими особами, а також відновлювати втрачений перед колегами авторитет, що призвело до сильних душевних переживань.

Нормативно-правове обґрунтування :

Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання

Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей

Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Главою 22 ЦК України визначено перелік особистих немайнових прав фізичної особи, серед яких і право на повагу до гідності та честі (стаття 297 ЦК України) та право на недоторканність ділової репутації (стаття 299 ЦК України).

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно зі ст.280 ЦК України якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодування.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відшкодування моральної шкоди завданої порушенням особистих немайнових прав здійснюється на загальних підставах.

Тобто, заявляючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, позивач повинен довести факт завдання такої шкоди, протиправності дій особи, яка її завдала, причинний зв`язок між вказаною шкодою та протиправними діями, а також наявність вини особи у такому заподіянні.

При цьому, при розгляді справ пов`язаних з поширенням недостовірної інформації має бути враховано, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Аналогічних висновків дійшов ВС у постанові від 20.03.2019 у справі № 649/415/16-ц.

Разом з тим, поряд з правом особи на захист честі, гідності та ділової репутації, ст. 40 Конституції України кожному гарантується право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк .

У пункті 16 Постанови Пленуму Верховного суду України № 1 від 27.02.2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», визначено, що у випадку, коли особа звертається до компетентних органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації.

У ч. 1 ст. 1 Закону України «Про звернення громадян» вказано, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

У вказаній справі, дослідивши докази подані сторонами на підтвердження своїх вимог та заперечень, дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив, що звернення ОСОБА_4 зі скаргою до Управління Держпраці у Закарпатській області спрямоване саме на реалізацію нею свого конституційного права на звернення, наміром захистити свої права та виконати свій громадський обов`язок, що не є поширенням недостовірної інформації в розумінні вище вказаних норм законодавства.

Сам факт того, що повідомлена нею у зверненні інформація не підтвердилася в ході здійсненої перевірки компетентних органів, не свідчить про поширення нею недостовірної інформації, адже вона зазначила в зверненні відомі їй обставини, які підлягали перевірці компетентними органами.

Аналогічні висновки викладені у постанові ВС від 21.03.2019 у справі № 727/5418/17.

Відповідно до правового висновку зробленого Верховним Судом у постанові від 17 липня 2019 року у справі № 756/3363/16-ц (провадження № 61-33097св18), Верховний Суд в своїй оцінці виходить з того, що у випадку, коли особа звертається до органів, компетентних перевірити таку інформацію, проте під час перевірки інформація не знаходить свого підтвердження, цей факт звернення не може сам по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку матиме місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40, а не поширення недостовірної інформації.

Аналогічний висновок викладено у постанові ВС від 16.11.2020 у справі № 334/8949/16.

Предметом розгляду у даній справі не є дотримання порядку проведення перевірки такими органами, оскільки суд розглядає справу лише в межах заявлених позовних вимог.

Сам факт того, що компетентні органи здійснювали перевірку за фактом звернення ОСОБА_4 свідчить про те, що з питань викладених у зверненні вона звернулася до компетентних органів, які мали повноваження на вирішення таких питань, зокрема на здійснення відповідної перевірки та надання їй відповіді за результатами такого звернення.

Отже відповідач фактично реалізувала своє право, передбачене статтею 40 Конституції України.

Відповідно, твердження представника позивача про те, що ОСОБА_4 поширила недостовірну інформацію, яка стала відома особам, які перевіряли факти вказані у зверненні, суд розцінює критично, оскільки в даному випадку вказані особи отримали відповідну інформацію у зв`язку з виконанням ними своїх службових обов`язків, а зазначення такої інформації ОСОБА_4 у своєму зверненні не є поширенням інформації вказаним особам, а є реалізацією відповідачем свого конституційного права , визначеного статтею 40 Конституції України.

Даних щодо поширення вказаної інформації в інший спосіб та іншим особам, позов не містить.

Будь-яких доказів того, що звернення відповідача до Управління Держпраці у Закарпатській області було мотивовано цілеспрямованими діями відповідача на приниження честі, гідності та ділової репутації позивача, позивачем перед судом не доведено. Хоча такий обов`язок покладено на позивача. Аналогічних висновків дійшов ВС у постанові від 20.03.2019 у справі № 649/415/16-ц.

Слід зазначити, що з подібних правовідносин було прийнято рішення Конституційного Суду України від 10.04.2003 року № 8-рп/2003, яким визнано, що поширення відомостей викладених у заявах до правоохоронних органів не можуть порушувати честь, гідність та ділову репутацію особи, щодо якої подана така інформація.

Додатково судом враховано, що відповідно до пункту 3 Рішення Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року № 8рп/2003 у справі про офіційне тлумачення положення частини 1 статті 7 Цивільного кодексу Української РСР (справа про поширення відомостей), проблеми, пов`язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду Європейського суду з прав людини. Застосовуючи положення статті 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод в рішеннях у справах "Нікула проти Фінляндії", "Яновський проти Польщі" та інших, Суд підкреслює, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян.

Окрім цього, обґрунтовуючи вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди, позивач стверджує, що внаслідок поширеної інформації він зазнав душевних страждань, унаслідок чого відчував емоційну напругу, нервозність, переживання, що погіршувало його стан здоров`я, протягом тривалого часу він перебував в напруженому емоційному стані, порушився його звичний ритм життя, що в будь-якому разі негативно вплинуло на його психоемоційний стан. При цьому позивачем не надано жодних доказів, які б підтверджували, що підставою виникнення зазначених розладів здоров`я є саме поширена відповідачем інформація, шляхом подання скарги до Управління Держпраці у Закарпатській області, зокрема висновків щодо дослідження стану позивача та причин, що стали підставою розладів здоров`я.

Оскільки перед судом не доведено факту поширення недостовірної інформації ОСОБА_4 , суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди.

Крім цього, суд звертає увагу також на той факт, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено самого факту заподіяння такої моральної шкоди позивачу, у зв`язку з зверненням ОСОБА_4 до Управління Держпраці у Закарпатській області. Сам лише факт такого звернення, сам по собі безумовно не свідчить про порушення його особистих немайнових прав та заподіяння останньому моральної шкоди таким зверненням ОСОБА_4 .

Беручи до уваги викладене, суд вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст.81ЦПК України - кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості, суд приходить до висновку, що позовна заява є необґрунтованою і не підлягає до задоволення, оскільки позивач належними і допустимими доказами не довів ті обставини на які посилався, як на підставу своїх вимог.

Згідно із ст.263 Цивільного процесуального кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України,№ 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в позові, судові витрати покладаються на позивача. Оскільки в позові відмовлено, підстав для присудження на користь позивача з відповідача судових витрат суд не вбачає.

Керуючись ст. ст. 10-13, 76-81, 89, 141, 263-265, 279 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення моральної шкоди - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч.1 ст.354, ст.355 ЦПК України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду (ч.ч.1, 2 ст.273 ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення (п.1 ч. 2 ст.354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин (ч.3 ст.354 ЦПК України).

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_3 (місце проживання : АДРЕСА_1 );

Відповідач: ОСОБА_4 (місце реєстрації : АДРЕСА_2 ).

Дата складання повного тексту рішення суду 15.11.2022 року.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду К.К. Бенца