Дата документу 14.06.2022 Справа № 331/5041/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №331/5041/21 Головуючий у 1 інстанції: Антоненко М.В.
Провадження № 22-ц/807/1482/22 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«14» червня 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Кочеткової І.В.,

секретар: Рикун А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 17 лютого 2022 року у справі за поданням головного державного виконавця Олександрівського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Куліченко Олени Миколаївни про тимчасове обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду за кордон без вилучення паспортного документу, стягувач ОСОБА_1 ,

ВСТАНОВИВ:

В вересні 2021 року головний державний виконавець Олександрівського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Куліченко О.М. звернулась до суду з поданням про тимчасове обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду за кордон без вилучення паспортного документу, стягувач ОСОБА_1 .

В обґрунтування вимог зазначила, що на виконанні у Олександрівського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) знаходиться зведене виконавче провадження №64923190, до складу якого входять виконавче провадження № 64922749 з виконання виконавчого листа № 333/4464/14, виданого 18 березня 2021 року, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми боргу за договором позики в розмірі 615 009,09 грн., виконавче провадження № 64922046 з виконання виконавчого листа № 333/4464/14, виданого 18 березня 2021 року, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судових витрат в розмірі 3654 грн.

Згідно з інформацією, наданою на запити до ПФУ, ДПІ, НАІС за боржником транспортні засоби не зареєстровані, на обліку у Пенсійному фонді України не значиться, джерела отримання доходу відсутні. Також до діючих банків України надіслано постанову про арешт коштів боржника, згідно з повідомленнями банків кошти для погашення боргу відсутні.

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме мано, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єкта нерухомого майна щодо ОСОБА_2 об`єкти нерухомості відсутні.

Державною прикордонною службою повідомлено про те, що ОСОБА_2 має паспорт громадянина України для виїзду за кордон, перетинав державний кордон України 28 березня 2021 року (виїзд), 04 квітня 2021 року (в`їзд).

ОСОБА_2 обізнаний про відкриття виконавчого провадження, його представник ОСОБА_3 ознайомився з матеріалами виконавчого провадження 20 травня 2021 року.

Рішення суду боржником не виконано, декларацію не надано, будь-яких дій, спрямованих на його виконання, не здійснено, за адресою, зазначеною у виконавчому листі боржник не мешкає.

На підставі зазначеного просила тимчасово обмежити у праві виїзду за кордон без вилучення паспорта громадянами України для виїзду за кордон ОСОБА_2 до виконання зобов`язань, покладених на нього виконавчим листом № 333/4454/14, виданим 18 березня 2021 року про стягнення з нього на користь ОСОБА_1 суми боргу за договором позики в розмірі 615 009,09 грн., судових витрат в розмірі 3654 грн.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 17 лютого 2022 року в задоволенні подання відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що борг був стягнути на підставі рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 15 жовтня 2014 року, він отримав виконавчі листи 30 грудня 2014 року та передав їх на виконання до Комунарського ВДВС, протягом п`яти років рішення суду не виконувалось, виконавчі листи були втрачені, у зв`язку з чим він був змушений звернутись до суду для отримання дублікатів, ним були вжиті всі можливі заходи для виконання рішення суду, боржник був обізнаний про рішення суду, судом першої інстанції не було встановлено обставин, які перешкоджали ОСОБА_2 з січня 2015 року виконати рішення суду, посилання на хворобу боржника не свідчать про неможливість виконати рішення сулу на протязі шести років, боржник перебував за кордоном на відпочинку за відсутності офіційних джерел доходу, що свідчить про його недобросовісну поведінку та небажання виконувати рішення суду, просив скасувати ухвалу суду та задовольнити подання.

ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що державним виконавцем не доведено, що він свідомо та умисно ухиляється від виконання рішення суду, маючи змогу його виконати, у зв`язку з значним погіршенням здоров`я, необхідністю постійного обстеження та медичного догляду він не міг з об`єктивних поважних причин вчасно з`явитись на виклики до державного виконавця, ним було здійснено оплату заборгованості в розмірі 400 грн., в примусовому порядку з нього стягувались грошові кошти, з 01 лютого 2022 року працевлаштований.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відмовляючи в задоволенні подання, суд першої інстанції виходив з того, що заявником не надано доказів на підтвердження відмови боржника добровільно виконати виконавчий документ.

Колегія суддів не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції.

Матеріалами справи підтверджено, що на виконанні в Олександрівського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) знаходиться зведене виконавче провадження № 64923190 до складу якого входять: виконавче провадження ВП 64922749 з виконання виконавчого листа № 333/4464/14 (дублікат), виданого 18 березня 2021 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми боргу за договором позики у розмірі 615 009,09 грн., та виконавче провадження ВП 64922046 з виконання виконавчого листа № 333/4464/14 (дублікат), виданого 18 березня 2021 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судових витрат у розмірі 3 654 грн.

Згідно з відповіддю на запит № 99390362 від 22 березня 2021 року до Міністерства внутрішніх справ України відсутні дані про зареєстровані за ОСОБА_2 транспортні засоби.

Відповідно до відповіді № від 22 березня 2021 року до Пенсійного фонду України щодо осіб-боржників, які отримують пенсії щодо ОСОБА_2 інформацію не знайдено.

Згідно з відповіддю № від 22 березня 2021 року до Пенсійного фонду України про осіб-боржників, які працюють за трудовим та цивільно-правовими договорами, про останнє місце роботи щодо ОСОБА_2 інформацію не знайдено.

Відповідно до відповіді на запит № 99390354 від 22 березня 2021 року до Державної фіскальної служби України про наявні рахунки у боржників юридичних осіб та/або фізичних осіб-підприємців, а також рахунки, відкриті боржником юридичною особою через свої відокремлені підрозділи, особу знято з обліку у контролюючих органах.

АТ «Банк Форвард», АТ «МетаБанк», ПАТ «МТБ Банк» було повернуто без виконання постанову про арешт коштів боржника у зв`язку з тим, що ОСОБА_2 у вказаних банках не обслуговується.

АТ КБ «ПриватБанк» відповіддю від 31 березня 2021 року № 20.1.0.0.0/7-210331/7599 повідомлено, що на рахунках недостатньо коштів для виконання постанови від 22 березня 2021 року про арешт коштів ОСОБА_2 .

Згідно з відповіддю АТ «Альфа-Банк» від 06 квітня 2021 року № 07803/БТ-26-б/б накладено арешт на грошові кошти боржника ОСОБА_2 , проте станом на 06 квітня 2021 року коштів на рахунках недостатньо для виконання постанови.

Як вбачається з акту державного виконавця від 18 серпня 2021 року боржник за адресою реєстрації місця проживання не мешкає.

Відповідно до відповіді на запит № 112263836 від 27 серпня 2021 року до Державної прикордонної служби України щодо перетину боржником державного кордону ОСОБА_2 виїзд було здійснено 28 березня 2021 року, в`їзд - 04 квітня 2021 року.

Згідно з відповіддю на запит № 112263783 від 27 серпня 2021 року до Міністерства внутрішніх справ України відсутні дані про зареєстровані за ОСОБА_2 транспортні засоби.

Відповідно до відповіді на запит № 112263764 від 27 серпня 2021 року до Державної фіскальної служби України про наявні рахунки у боржників юридичних осіб та/або фізичних осіб-підприємців, а також рахунки, відкриті боржником юридичною особою через свої відокремлені підрозділи, особу знято з обліку у контролюючих органах.

20 травня 2021 року представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 ознайомився з матеріалами виконавчого провадження.

За приписами ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 22 грудня 2020 року, залишеною без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 02 березня 2021 року та постановою Верховного Суду від 26 липня 2021 року поновлено строк ОСОБА_1 для пред`явлення виконавчого документу до виконання по справі № 333/4464/14-ц, виданого на виконання рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 30.12.2014, яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики у розмірі 615 009,09 грн.; видано дублікат виконавчого листа по справі № 333/4464/14-ц, виданого 30.12.2014 Комунарським районним судом м. Запоріжжя, яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики у розмірі 615 009,09 грн.; поновлено строк ОСОБА_1 для пред`явлення виконавчого документу до виконання по справі № 333/4464/14-ц, виданого на виконання рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 30.12.2014 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судових витрат у розмірі 3 654 грн.

Судами було встановлено, що рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 15 жовтня 2014 року, у справі № 333/4464/14 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_4 , про стягнення боргу, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 11 грудня 2014 року, позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу в розмірі 615 000 грн. 09 коп. та судові витрати в розмірі 3654 грн.

Відповідно до матеріалів справи, ОСОБА_1 отримав виконавчі листи 30 грудня 2014 року.

Згідно заяв, наданих ОСОБА_1 у судовому засіданні, останній передав на виконання Комунарському ВДВС виконавчі листи 31 грудня 2014 року, тобто наступного дня після їх отримання у суді.

Як зазначено у відповіді начальника Комунарського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя № 43206/2-16.3-34 від 19 червня 2020 року на звернення ОСОБА_1 від 28 травня 2020 року, перевіркою даних Автоматизованої системи виконавчих проваджень та електронному архіві встановлено, що на виконанні у відділі виконавчих проваджень за виконавчими листами № 333/4464/14-ц, виданими 30 грудня 2014 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя перебувало виконавче провадження № 51046397 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми боргу у розмірі 615 009,09 грн. та виконавче провадження № 51045946 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми судового збору в розмірі 3 654,00 грн.

31 серпня 2016 року державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчих документів стягувачу на підставі п. 5 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження». Повторно виконавчий лист № 333/4464/14-ц на адресу відділу не надходив. Більш детальну інформацію надати не є можливим, оскільки дані виконавчі провадження знищено відповідно до Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби через закінчення строків їх зберігання.

Відповідно до відповіді начальника ВДВС від 01 лютого 2020 року зазначені виконавчі провадження також перебували і в Жовтневому ВДВС м. Запоріжжя.

Доказів про отримання ОСОБА_1 виконавчих листів у 2016 році матеріали справи не містять.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

У пункті 9 частини 2 статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість судового рішення.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду та ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Виконанням рішення суду завершується процес захисту суб`єктивних майнових та особистих немайнових прав громадян.

Судові гарантії законності виконавчого провадження та захисту прав його учасників полягають у тому, що до юрисдикції суду віднесено вирішення низки питань, які мають значення для виконання рішень суду та інших юрисдикційних органів, зокрема, таким є питання про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України.

За приписами ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права та свободи, не передбачені в Конвенції та в Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, виключно зі своєю власною волею. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав та свобод інших осіб.

Відповідно до ст. 313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена в здійсненні права на пересування лише у випадках, установлених законом.

Це право віднесено в ЦК України до особистих немайнових прав фізичної особи, а саме: до особистих немайнових прав, що забезпечують природне існування фізичної особи. Відповідно до ч. 3 ст. 269 ЦК України особисті немайнові права тісно пов`язані з фізичною особою. Остання не може відмовитися від особистих немайнових прав, а також не може бути їх позбавлена.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст. 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.

За приписами п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду, за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), позначає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов`язків, у зв`язку з чим і здійснюється примусове виконання.

Відповідно до п. 5 ст. 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадку, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

За змістом наведених норм підставою для тимчасового обмеження у праві виїзду боржника за межі України є його ухилення від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, яке полягає у вчиненні боржником дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення суду.

Ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань є оціночним поняттям. Теоретично їх невиконання може бути зумовлене об`єктивними причинами, наприклад, внаслідок відсутності майна, роботи, незадовільного фінансового стану, тривалого відрядження, важкої хвороби тощо. Однак, воно може мати й принципово інше походження, суб`єктивне, коли боржник свідомо ухиляється від виконання - має змогу виконати зобов`язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин. Отже, поняття "ухилення від виконання зобов`язань, покладених на боржника рішенням" варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини, непереборної сили, події тощо (узагальнення судової практики щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, виконане Верховним Судом України 01 лютого 2013 року).

Тобто, законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як передбачено ст.ст. 76,77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст.ст. 79, 80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Як установлено ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст. 82 ЦПК України).

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчинення нею процесуальних дій.

З матеріалів справи вбачається, що рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 15 жовтня 2014 року, яким з ОСОБА_2 стягнуто заборгованість та судовий збір на користь ОСОБА_1 перебувало на виконанні з 31 грудня 2014 року, ОСОБА_2 був обізнаний щодо існування рішення суду та наявності обов`язку його виконання, про свої доходи не повідомив, в добровільному порядку з часу ухвалення судового рішення боржник не виконував покладені на нього обов`язки, що свідчить про свідоме ухилення боржника від покладених на нього обов`язків Законом України "Про виконавче провадження".

Колегія суддів не приймає до уваги посилання ОСОБА_2 на часткове погашення заборгованості, оскільки згідно з наданими боржником квитанціями від 08 жовтня 2021 року та від 14 січня 2022 року ОСОБА_2 було сплачено загалом 900 грн., в той час як розмір заборгованості за виконавчим провадженням становить 615 009,09 грн. заборгованості та 3 654 грн. судових витрат.

Окрім того, вказані погашення були здійснені вже після звернення державного виконавця за поданням про тимчасове обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду за кордон без вилучення паспортного документу, а отже не може свідчити про добровільність дій та не ухилення від виконання рішення суду.

Ознайомлення ОСОБА_2 з матеріалами виконавчого провадження 07 жовтня 2021 року та надання в подальшому декларації, пояснень, на що він посилається у відзиві на апеляційну скаргу, були також здійснено вже після звернення державного виконавця до суду.

Отже, вказані дії свідчать про намагання боржника створити видимість виконання обов`язку, покладеного на нього судовим рішенням.

Надані ОСОБА_2 медичні документи: консультативний висновок ДУ «Інститут серця МОЗ України» від 29 жовтня 2020 року, консультативний висновок кардіолога ДУ «Інститут серця МОЗ України» від 05 жовтня 2020 року, витяг з стаціонарної карти №8230 Кардіохірургічного відділення Львівської обласної клінічної лікарні від 27 квітня 2019 року, консультативний висновок ДУ «Інститут серця МОЗ України» від 22 жовтня 2019 року, містять інформацію лише щодо стану здоров`я ОСОБА_2 протягом 2019 2020 років та не свідчать про неможливість виконання рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 15 жовтня 2014 року з часу набрання рішенням суду законної сили.

Колегія суддів також враховує те, що ОСОБА_2 здійснювався перетин державного кордону 28 березня 2021 року (виїзд), 04 квітня 2021 року (в`їзд).

Доказів здійснення вказаного перетину з метою лікування ОСОБА_2 ані в суді першої, ані в суді апеляційної інстанції не надано.

Надавши аналіз фактичним обставинам справи і зібраним у справі доказам, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав вважати, що боржник ухиляється від виконання рішення суду, не вживає заходів щодо виконання рішення за рахунок належного йому майна і доходів.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, а суд першої інстанції помилково відмовив в задоволенні подання державного виконавця про тимчасове обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду за кордон без вилучення паспортного документу, тому ухвала суду підлягає скасуванню у відповідності до п.п. 2, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, а подання підлягає задоволенню.

Скасування тимчасового обмеження у праві виїзду особи з України можливе у разі належного виконання особою зобов`язань щодо виконання рішення суду.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 17 лютого 2022 року у цій справі скасувати та прийняти нову постанову наступного змісту.

Подання головного державного виконавця Олександрівського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Куліченко Олени Миколаївни про тимчасове обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду за кордон без вилучення паспортного документу, стягувач ОСОБА_1 , задовольнити.

Тимчасово обмежити у праві виїзду за кордон без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_2 до виконання зобов`язань, покладених на нього виконавчим листом № 333/4454/14, виданим 18 березня 2021 року про стягнення з нього на користь ОСОБА_1 суми боргу за договором позики в розмірі 615 009,09 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 20 червня 2022 року.

Головуючий А.В. Дашковська

Судді: О.М. Кримська

І.В. Кочеткова