Номер провадження: 22-ц/813/5245/22
Справа № 520/5345/18
Головуючий у першій інстанції Луняченко В.О.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.10.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справах:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів колегії: Дришлюка А.І.,

Громіка Р.Д.,

при секретарі: Павлючук Ю.В.,

розглянув у судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Деменчука Дмитра Анатолійовича в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 05 жовтня 2021 року по справі за поданням приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Георгія Володимировича про визначення частки боржника та звернення стягнення не нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку,-

В С Т А Н О В И В:

19 лютого 2021 року приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Парфьонов Г.В. звернувся до суду із поданням про визначення частки боржника ОСОБА_1 у нерухомому майні: земельної ділянки площею 0,050 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 у вигляді 3/4 частин даної земельної ділянки, та звернення стягнення на нерухоме майно боржника, яке не зареєстровано в установленому законом порядку, а саме: 3/4 частки земельної ділянки загальною площею 0,050 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Подання обґрунтовано тим, що на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г.В. знаходиться зведене виконавче провадження №59870226 з примусового виконання виконавчого листа №520/5345/18 виданого 14.08.2019 року Київським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 5 753 000 грн. та виконавчого листа №520/5345/18 виданого 14.08.2019 року Київським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судових витрат у розмірі 9 252,40 грн..

Під час примусового виконання було з`ясовано про відсутність у боржника грошових коштів, доходу та іншого рухомого або нерухомого майна окрім 1/2 частини житлового будинку, що розташований на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , який не був зареєстрований за боржником у встановленому законом порядку. Відсутність вирішення питання про визначення частки земельної ділянки яка належить боржнику та вирішення питання про звернення стягнення на визначену частку не дозволяє належним чином здійснити процедуру звернення стягнення на частину будинку.

На підставі викладеного приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Парфьонов Г.В. звернувся до суду із вказаним поданням та просив суд його задовольнити.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 05 жовтня 2021 року подання задоволено в повному обсязі.

Визначено частку боржника ОСОБА_1 у нерухомому майні: земельної ділянці площею 0,050 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 у вигляді 3/4 частин даної земельної ділянці.

Звернуто стягнення на нерухоме майно боржника ОСОБА_1 , яке не зареєстровано в установленому законом порядку, а саме: 3/4 частки земельної ділянки загальною площею 0,050 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

В апеляційній скарзі адвокат Деменчук Д.А. в інтересах ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду першої інтсанції та постановити нову, якою у задоволенні подання приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г.В. відмовити у повному обсязі, посилаючись на порушення норм права.

Справи розглядаються без участі учасників провадження за наявності повідомлення про дату, час та місце розгляду справи та за відсутності заяви (заяв) про відкладення розгляду справи.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Сторони по справі сповіщені належним чином, при цьому, явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, оскільки ухвалу суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм процесуального та матеріального права.

Пунктом 9 частини 2 статті 129 Конституції України передбачено, що основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Зазначене конституційне положення відображено і у статті 18 ЦПК України, згідно із якою судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно із частиною 1 статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Статтею 10 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що заходами примусового виконання рішень є звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Відповідно до частин 1, 2 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.

Пунктом 1 частини 1 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Так судом першої інстанції встановлено, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 02 листопада 2018 року у цивільній справі №520/5345/18 задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 5 753 000 грн. та судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 8 800 грн. і сплати за витребування доказів у розмірі 352,40 грн., а всього 9 252,40 грн..

Постановою Одеського апеляційного суду від 20 червня 2019 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 02 листопада 2018 року змінено в частині мотивування, в іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 03 червня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Київського районного суду м. Одеси від 02 листопада 2018 року з урахуванням змін, внесених постановою суду апеляційної інстанції, та постанову Одеського апеляційного суду від 20 червня 2019 року залишено без змін, та поновлено виконання рішення Київського районного суду м. Одеси від 02 листопада 2018 року.

14 серпня 2019 року Київським районним судом м. Одеси на виконання рішення суду були видані виконавчі листи, які знаходяться на примусовому виконанні у приватного виконавця.

21 серпня 2019 року приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Парфьоновим Г.В. винесено постанову про арешт майна боржника, згідно якої накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_1 у межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів у загальній сумі 6 339 477, 64 грн..

Постановою приватного виконавця від 21 серпня 2019 року звернуто стягнення на майно, що належить боржнику ОСОБА_1 у межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів у розмірі 6 339 477,64 грн..

Під час примусового виконання рішення приватним виконавцем було з`ясовано, що рішенням апеляційного суду Одеської області від 27 квітня 2011 року ОСОБА_1 виділено 1/2 частину житлового будинку літ «А», загальною площею 282,0 кв. м., розташованого на земельній ділянці площею 0,050 га по АДРЕСА_1 та визнано за нею право власності на частку у вищезазначеному будинку, яке належним чином зареєстровано за ОСОБА_1 не було.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна ОСОБА_1 08 липня 2019 року звернулась із заявою про скасування раніше зареєстрованого права власності на 1/2 частку житлового будинку літ «А», загальною площею 282 кв. м, розташованого по АДРЕСА_1 .

09 липня 2019 року право власності скасовано.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 28 жовтня 2019 року було задоволено подання приватного виконавця, та звернуто стягнення на нерухоме майно ОСОБА_1 , яке не зареєстроване в установленому законом порядку на 1/2 частку домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі того, що 1/2 частина домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , фактично належить ОСОБА_1 , проте у встановленому законом порядку не зареєстровано, що є перешкодою для приватного виконавця вчинити стягнення на таке майно. Враховуючи відсутність іншого майна, на яке можливо звернути стягнення, суд прийшов до висновку про обґрунтованість вказаного подання.

Вищевказана ухвала суду в частині задоволення подання та звернення стягнення на зазначене нерухоме майно була залишена без змін постановою Одеського апеляційного суду від 12 серпня 2020 року, а також постановою Верховного Суду від 31 березня 2021 року.

Також як і на домоволодіння, так і на земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 , на якій розташований будинок на 1/2 частину якого звернуто стягнення, ОСОБА_1 не зареєструвала своє право власності, а тому під час розгляду даного подання необхідно вирішити питання визначення частки, яка фактично належить боржнику та вирішити питання про можливість звернення на даний об`єкт нерухомості, який не зареєстрований за боржником у законному порядку, стягнення в рахунок погашення заборгованості за рішенням суду у порядку примусового виконання.

Згідно із ч. 2 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до п. 1.ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації прав підлягає: право власності.

Згідно із п.п. 1-6 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі визначених документів.

Відповідно до частини 1 статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

Згідно із частиною 5 статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем.

Стаття 50 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що у разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом.

Відповідно до частини 4 статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо право власності на нерухоме майно боржника не зареєстровано в установленому законом порядку, виконавець звертається до суду із заявою про вирішення питання про звернення стягнення на таке майно.

За змістом статті 440 ЦПК України питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, під час виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішуються судом за поданням державного виконавця, приватного виконавця.

Аналіз зазначеної норми свідчить про те, що нею чітко визначена умова, за якої суд вирішує питання звернення стягнення на нерухоме майно боржника, це відсутність реєстрації права власності за боржником в установленому законом порядку.

Питання про звернення стягнення на майно боржника, що не зареєстроване у встановленому законом порядку, вирішується судом в порядку передбаченому частиною четвертою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» та частиною десятою статті 440 ЦПК України, та стосується тих випадків, коли боржник фактично володіє та користується таким нерухомим майном, але право власності на таке майно за ним не зареєстровано у встановленому законом порядку.

Вказаного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від від 26 травня 2021 року по справі №947/22930/19 провадження № 61-9215св20.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: верховенства права, обов`язковості виконання рішень, законності, диспозитивності, справедливості, неупередженості та об`єктивності, гласності та відкритості виконавчого провадження, розумності строків виконавчого провадження, співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями, забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

На підтвердження належності або відсутності за боржником ОСОБА_1 реєстрації права власності на спірну земельну ділянку, приватним виконавцем було здійснено необхідні запити до відповідних реєструючих установ. Згідно із інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно боржником не зареєстровано права власності на земельну ділянку 0,050 га по АДРЕСА_1 .

Фізично земельна ділянка і будинок (будівля, споруда) ідентифікуються як окремі речі, які в сукупності є однією річчю. Адже будинок (будівлю, споруду) неможливо використовувати без земельної ділянки, і навпаки земельна ділянка втрачає своє функціональне призначення при зміні (знищенні) того чи іншого об`єкта нерухомості, розміщеного на ній.

Враховуючи вищенаведене, земельна ділянка на якій розташований житловий будинок, на який у свою чергу звернуто стягнення у порядку виконання рішення суду, також підлягає стягненню як єдина складова об`єкта нерухомості.

Основним доводом апеляційної скарги адвоката Деменчука Д.А., що діє в інтересах ОСОБА_1 є реєстрація місця проживання сина боржника - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

При цьому слід зазначити, що право неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відносно його проживання за місцем реєстрації: АДРЕСА_1 було вирішено у справі №520/5345/18 за заявою приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г.В. про встановлення порядку виконання рішення суду по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, та на час розгляду даної справи рішення у якій є чинним. Таким чином відчуження спірної земельної ділянки на якій знаходиться і будинок (у якому зареєстрована дитина) підлягає реалізації в рахунок погашення боргових зобов`язань ОСОБА_1 , тому судова колегія приходить до висновку, що таке право дитини не підлягає захисту судом, оскільки у справі відсутні докази на підтвердження прав дитини у користуванні спірною земельною ділянкою.

Виходячи з принципу верховенства права, положень статей 21, 22 Конституції України щодо непорушності конституційних прав особи, положень ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04.ХІ.50), яка гарантує права особи на доступ до суду і справедливий розгляд його справи судом, та положень статей 3, 15 ЦК України, статей 1, 3, 4 ЦПК України щодо права особи на судовий захист цивільного права та інтересу слід дійти висновку про пріоритетність права особи на судовий захист цивільних прав і інтересів, у тому числі шляхом виконання рішень суду.

Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом. Конституційний Суд України в абзаці одинадцятому підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 11 березня 2011 року №2-рп/2011, посилаючись на позицію Європейського суду з прав людини, зазначив, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежене державою, якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті права (абзац 2 п. 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 25 квітня 2012 року №11-рп/2012, абзац 3 п.2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2012 року №18-рп/2012 року).

У пункті 1 постанови №6 Пленуму «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 07 лютого 2014 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначав, що відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

На теперішній час заборгованість ОСОБА_1 перед стягувачем ОСОБА_2 не погашена, отже виконавчі документи підлягають подальшому примусовому виконанню.

Встановивши, що рішення суду, яке набрало законної сили, тривалий час не виконується, матеріалами справи доведено, що боржник має у власності нерухоме майно, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для задоволення подання приватного виконавця про надання дозволу на звернення стягнення на майно боржника.

Отже, переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване судове рішення про задоволення подання, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Згідно із усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції відповідає нормам матеріального і процесуального права, висновки суду відповідають обставинам справи, в той час як доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Деменчука Дмитра Анатолійовича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення, ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 05 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 14 жовтня 2022 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік