справа № 278/2365/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 жовтня 2022 року м. Житомир

Житомирський районний суд Житомирської області в складі головуючого судді Євгена Татуйка, за участю секретаря Анни Хоптюк, розглянув цивільну справу за заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення частки померлого у спільній сумісній власності та визнання права власності в порядку спадкування, третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору Житомирська державна нотаріальна контора Житомирської області,

В С Т А Н О В И В :

Заявленими вимогами позивач просив суд ухвалити рішення, яким визначити частку померлої мами у спільному сумісному майні з відповідачем та визнати в порядку спадкування право власності на половину такого майна. Спірним майном позивач заявив квартиру в м. Житомирі, житловий будинок та земельну ділянку під ним в Житомирському районі Житомирської області. В обґрунтування заявленого суду повідомив наступне. Його мати та спадкодавець одночасно з відповідачем перебували у фактичних шлюбних стосунках за час якого створювали, придбавали, а в подальшому набули у власність зазначене та спірне майно. За життя мати позивача залишила заповіт, яким все майно забажала передати у власність позивача. Після смерті позивач звернувся до нотаріальної контори з метою отримання у власність спадщини, однак отримав відмову. Такий перебіг подій змусив звернутись до суду із даним позовом.

Відповідач у судовому засіданні заперечував задоволення позову, оскільки стверджував, що заявлене позивачем майно є його особистою приватною власністю. Так, житловий будинок був збудований тобто фактично створений до укладення шлюбу. Реєстрація права власності на таке майно за час шлюбу не створює ніяких правових наслідків для позивача, як спадкоємця, оскільки його мати не приймала участі у його створенні. Земельна ділянка під таким будинком набута у власність в порядку приватизації і за законом не може бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Квартира, що також набута у власність за час зареєстрованого шлюбу, придбана за особисті кошти відповідача.

Заслухав пояснення учасників розгляду, проаналізував надані ними матеріали та заслухав показання свідків, судом встановлено наступні фактичні обставини справи та відповідно ним правовідносини.

Позивач є сином ОСОБА_3 .

24 вересня 1992 року рішенням Туровецької сільської ради Житомирського району Житомирської області припинено право користування ОСОБА_4 земельною ділянкою розміром 0,09 га та передано її під забудову житлового будинку відповідачу. Після цього в 1992 році відповідачем виготовлено технічний паспорт на спірний житловий будинок.

7 квітня 1993 року відповідач подав заявку на підключення трифазного електроживлення до спірного житлового будинку.

7 серпня 1995 року відповідач продав квартиру АДРЕСА_1 .

7 грудня 1996 року ОСОБА_5 (син відповідача від іншого шлюбу) уклав шлюб.

6 червня 1998 року мати позивача ОСОБА_4 та відповідач зареєстрували шлюб у Туровецькій сільській раді Житомирського району Житомирської області. Спільне прізвище після шлюбу ОСОБА_6 . ОСОБА_4 мала зареєстроване місце проживання у спірному житловому будинку до укладення шлюбу з відповідачем.

19 серпня 1999 року спірний будинок введено в експлуатації та того ж дня відповідач набув прав власності на таке майно, а саме на житловий будинок АДРЕСА_2 . Право власності набуто на підставі свідоцтва виданого Туровецькою сільською радою.

7 вересня 1999 року виготовлений технічний паспорт на будинок. Рік побудови паспорт не містить, однак, наявна відмітка про знос будинку в розмірі 20%. Погосподарська книга сільської ради містить відмітку про рік побудови будинку, як 1995.

21 березня 2000 року ОСОБА_3 , залишила заповіт, яким усе майно заповіла позивачу у даній справі.

4 грудня 2000 року на підставі договору купівлі продажу, відповідач набув права власності на квартиру АДРЕСА_3 (спірна квартира). Правочин не містить відміток про те, що покупець набуває на таке майно право особистої власності.

6 квітня 2001 року відповідач зареєстрував місце проживання в спірній квартирі.

31 серпня 2005 року відповідач набув права власності на дві земельні ділянки в АДРЕСА_2 : площею 0,3107 га для ведення ОСГ та площею 0,0928 га для будівництва.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла у віці 72 років в с. Туровець Житомирського району Житомирської області ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ).

ІНФОРМАЦІЯ_3 заведена спадкова справа майна померлої ОСОБА_3 . На час смерті мати позивача і відповідач проживали та були зареєстровані в спірній квартирі.

20 березня 2020 року позивачеві нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом з наступних підстав. Заявником не надано правовстановлюючих документів на успадковуване майно. Крім цього, видача свідоцтва про право на спадщину на частку спільного сумісного майна видається на підставі заяви другого з подружжя тобто відповідача. Такого звернення в нотаріальну контору не надходило.

Позивач при зверненні до суду сплатив судовий збір в розмірі 7 681 гривень. Обсяг було визначено судом.

30 листопада 2021 року у справі проведена судова оціночно будівельна та оціночно земельна експертизи № 383/11-2021, якою встановлено наступне. Половина вартості спірних квартири, будинку та ділянки становить, відповідно 112 700 гривень, 105 050 гривень та 14 650 гривень.

Архівна довідка Житомирської районної державної адміністрації містить відомості про рік побудови спірного будинку 1959.

Свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , допитані за клопотанням позивача, підтвердили позицію позивача, що спірний житловий будинок будувався разом, як родиною, відповідачем та на той час ОСОБА_4 як його жінкою.

Правовідносини між сторонами врегульовані наступними положеннями законодавства України.

Майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю).

Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них (ст. 24 Кодексу про шлюб та сім`ю).

Шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану (ст. 44 Кодексу про шлюб та сім`ю).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60 Сімейного Кодексу України).

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (ч. 1 ст. 68 СК України).

Якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу (ст. 74 СК України).

Майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі (ст. Закону України "Про власність").

Проаналізував фактичні обставини справи та норми законодавства, якими врегульовані дані правовідносини, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову з огляду на наступне.

Стосовно земельної ділянки. Судом встановлено та не спростовувалось сторонами, що даний спірний об`єкт нерухомості був набутим відповідачем у власність за час зареєстрованого шлюбу шляхом приватизації. Однак, матеріальний закон, чинний на час набуття прав власності на таке майно, не передбачав можливості отримання у спільну сумісну власність земельної ділянки внаслідок приватизації. За таких фактичних обставин справи та вимог закону, який регулював дані правовідносини відсутні підстави для задоволення вимог у даній частині. Ідентичного висновку є і усталена судова практика у даних правовідносинах. Отримання у власність даного об`єкту нерухомості через відмову спадкодавця позивача на користь відповідача, щодо даного об`єкту нерухомості не має правового значення для вирішення даної вимоги і тому судом до уваги не приймається. Значення даного факту для вирішення інших вимог судом буде проаналізована у відповідній частині даного судового акту.

Стосовно житлового будинку. Досліджені та раніше зазначені встановлені судом фактичні обставини справи щодо даного об`єкту нерухомості, на переконання суду, дають достатні підстави для категоричного висновку про його створення спільними зусиллями відповідача та матері позивача. Дійсно, на час початку зведення спірного житлового будинку відповідач та ОСОБА_4 не перебували у зареєстрованому шлюбі між собою. Матеріальний закон станом на початок виготовлення дозвільної документації на будинок не передбачав можливості набуття у спільну сумісну власність майна чоловіком та жінкою, які перебували у фактичних шлюбних стосунках. Даний механізм набуття спільного сумісного майна з`явився з часу вступу в силу нині чинних ЦК України, СК України, тобто з 1 січня 2004 року. Кодекс Про Шлюб та Сім`ю, який діяв на час виникнення спірних між сторонами правовідносин не передбачав можливості отримання у власність майна із такою правовою природою. Тим самим, суд погоджується з доводами відповідача та його представника у даній частині. Роблячи висновок про набуття у власність спірного житлового будинку спільними зусиллями, суд виходить з наступного. Судом встановлено і підтверджено сторонами, що відповідач з`явився у с. Туровець Житомирського району Житомирської області саме як, спочатку співмешканець (цивільний чоловік) ОСОБА_4 . Потім такі відносини набули статусу офіційних. В даному населеному пункті проживали батьки останньої. Село Туровець є місцем народження ОСОБА_11 . Такі висновки судом зроблені на підставі аналізу показань свідків, допитаних за клопотанням позивача, що підтверджуються дослідженими письмовими доказами наданими в тому числі і відповідачем. Так, отриманню у власність спірної земельної ділянки відповідача передувало відмова від права користування таким майном ОСОБА_4 спадкодавця позивача. Свідки допитані в судовому засіданні повідомили суду, що відповідач приїхав в село не як стороння людина, а як наречений ОСОБА_4 . Саме тому, що вони вирішили оселитися в с. Туровець, ОСОБА_4 , відмовилась від права користування земельною ділянкою на користь майбутнього чоловіка та голови родини. Останній, будучи за фахом будівельником, займався оформленням документації на спірне домоволодіння. Дані показання, як зазначалось судом, чітко відтворюють картину подій, яку суд вважає, саме такою, яка мала місце. В подальшому, відмова від земельної ділянки була першочерговою дією в процесі створення майна. В подальшому подружжя, а на той час чоловік та жінка, що перебували у фактичних шлюбних стосунках, почали будівництво даного будинку. Показання свідків перекликаються з наданою відповідачем документацією, щодо створення будинку. Після отримання дозволу на користування спірною земельною ділянкою, було виготовлено усю дозвільну технічну документацію на будинок та завершено будівництво. Зведення будинку в 1995 році, що відображено в погосподарській книзі повністю узгоджується з показаннями свідків про святкування в 1996 році весілля сина відповідача у готовій житловій будівлі. На такому святкуванні, як зазначили свідки, була присутня, на той час ОСОБА_4 , як жінка (цивільна дружина) відповідача. Більше того, ОСОБА_4 мала зареєстроване місце проживання у спірному житловому будинку задовго до укладення шлюбу з відповідачем. Роблячи зазначені висновки, суд одночасно, відкидає голослівні та нікчемні посилання відповідача про те, що ОСОБА_4 він зареєстрував у спірному будинку через нагальну потребу та відсутність іншого житла, оскільки станом на час зведення спірного житлового будинку у тому ж населеному пункті проживали батьки ОСОБА_4 . Подальше укладення шлюбу підтверджує такі висновки суду з приводу даних правовідносин і спростовує доводи відповідача тощо.

Підсумовуючи наведене щодо даної позовної вимоги суд зазначає наступне. Встановлені та зазначені фактичні обставини справи дають підстави для висновку про створення спірного домоволодіння чоловіком (відповідач у справі) та жінкою (мати позивача) за час фактичних шлюбних стосунків. Законодавство на час створення такого майна не передбачало можливості отримати у спільну сумісну власність майна такими його суб`єктами. Договору про спільну працю між сторонами не укладалось. Щонайменше про існування такого документу суду не повідомлялось і доказами не підтверджувалось. Таким чином, враховуючи, що майно фактично було створено задовго до реєстрації права власності суд не вбачає підстав для визнання такого майна об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_2 . Реєстрація права власності на спірний житловий будинок за час зареєстрованого шлюбу між зазначеними особами не впливають на зроблені судом висновки з приводу даної вимоги, оскільки відбулась лише фактична реєстрація майна створеного в інший період та за час дії іншого матеріального закону, який не передбачав виникнення спільно сумісної власності такими суб`єктами.

Досліджені матеріали не дають підстав стверджувати, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 до укладення шлюбу між ними були членами сім`ї в розумінні положень законодавства чинного на такий час.

Більше того, сторонами не надано і судом не встановлено на підставі належних та допустимих доказах час припинення попередніх шлюбів, як ОСОБА_2 та ОСОБА_4 . Дана обставина є додатковою підставою для відмови у задоволенні позову в частині спірного житлового будинку, оскільки рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях. Так, наприклад, наявність не розірваного шлюбу ОСОБА_2 на час фактичного створення спірного житлового будинку породжує майнові права на таке майно другому з подружжю та в жодному разі не матері позивача.

Доказів збільшення вартості спірного будинку з часу укладення шлюбу судом не досліджено. Звідси відсутні підстави для задоволення позову в даній частині з підстав передбачених ст. 25 КпШС.

Вирішення спору щодо квартири. Досліджені і зазначені раніше матеріали, суд вважає, дають достатні підстави для дачі висновки про те, що дане майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , оскільки набуте за час зареєстрованого шлюбу. Договір не містить відомостей про те, що дане майно набувалось саме в приватну власність відповідача. Доводи відповідача та його представника про отримання такого майна саме в приватну власність, оскільки ним до цього було реалізовано іншу квартиру, судом до уваги не приймається з декількох підстав. Суду не надано доказів, використання грошей від реалізації іншої квартири саме для придбання спірної. Не досліджувались судом і матеріали про визначення місця проживання в даному майні, а так само і реєстрація ОСОБА_3 , тільки як наймача у відсутність майнових прав на таке майно.

Вирішив спір зазначеним способом, суд вирішує стягнути з відповідач на користь позивача судові витрати пропорційно до задоволеної частини вимог. Дані правовідносини врегульовані положеннями ст. 141 ЦПК України.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 263-265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позов задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_12 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 , в порядку спадкування за заповітом, після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_4 , код платника податків НОМЕР_1 ) на користь позивача судові витрати за розгляд даної справи в розмірі 1 127 (одна тисяча сто двадцять сім) гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного судового рішення.

Повне рішення виготовлено 4 листопада 2022 року.

Суддя Євген Татуйко