Справа № 458/383/21 Головуючий у 1 інстанції: Кшик О.І.
Провадження № 22-ц/811/801/22 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - судді Ніткевича А.В.

суддів - Бойко С.М., Копняк С.М.

секретаря Іванової О.О.

з участю представника позивачки ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 адвоката Канарєєва Івана Олеговича на рішення Турківського районного суду Львівської області від 14 березня 2022 року в складі судді Кшик О.І. в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Боринської селищної ради Самбірського району Львівської області про визнання недійсними заяви та свідоцтва про право на спадщину за заповітом, -

встановив:

У червні 2021 року позивачка ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_3 та Боринської селищної ради Самбірського району Львівської області про визнання недійсними заяви та свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

Позовні вимоги обгрунтовувала тим, що з 13.02.1963 до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 позивачка перебувала у шлюбі з ОСОБА_4 . Під час шлюбу ними збудовано житловий будинок та господарські споруди за адресою АДРЕСА_1 . Вказаний будинок зареєстровано на праві власності за ОСОБА_4 . За життя ОСОБА_4 склав заповіт, яким заповів цей житловий будинок невістці ОСОБА_3 . Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина на нерухоме майно. Позивачка претендувала на 1/2 спільну сумісну частку та на обов`язкову частку у вказаному майні.

Звертає увагу, що вона є особою похилого віку, тяжко хворіє, перенесла інсульт, після якого є частково паралізованою, крім того вона є неграмотною, чим скористалася відповідач ОСОБА_3 , яка шляхом обману змусила її підписати заяву про відмову від прийняття спадщини. Коли, за дорученням позивачки, її син ОСОБА_5 , звернувся до приватного нотаріуса Комарницької О.Й. з проханням вийти по місцю проживання позивачки у зв`язку із важкою хворобою та оформити заяву про виділ із спільного майна подружжя та прийняття обов`язкової частки у спадщині, яка відкрилася після смерті її чоловіка, тоді приватний нотаріус повідомила про підписання такої заяви. Відтак, позивачка звернулася за правовою допомогою з приводу цього питання, оскільки з її слів, вона ніколи не мала на меті відмовлятися від свого майна та від прийняття спадщини після смерті чоловіка, планувала свою частку у майні заповісти комусь із дітей.

Просила визнати недійсною заяву ОСОБА_2 подану приватному нотаріусу Комарницькій О.Й. від 02.09.2020 про відмову від прийняття спадщини; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 23.11.2020, видане приватним нотаріусом Турківського районного нотаріального округу Комарницькою О.Й., ОСОБА_3 на житловий будинок і господарські споруди за адресою: АДРЕСА_1 та скасувати реєстрацію права власності; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 23.11.2020, видане приватним нотаріусом Турківського районного нотаріального округу Комарницькою О.Й., ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,25 га. з кадастровим номером :01:017:0004, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та скасувати реєстрацію права власності.

Оскаржуваним рішенням Турківського районного суду Львівської області від 14 березня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та Боринської селищної ради Самбірського району Львівської області про визнання правочину недійсним, скасування свідоцтва про право на спадщину та скасування реєстрації права власності на нерухоме майно відмовлено.

Судові витрати у вигляді судового збору сплаченого за подання позовної заяви покладено на позивачку.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, таке в апеляційному порядку оскаржила позивачка в особі адвоката Канарєєва І.О.

Вважає рішення незаконним, таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що після смерті чоловіка ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , позивачка претендувала на 1/2 частку будинку, господарських споруд, земельної ділянки доля ОЖБ по АДРЕСА_1 , як частку у спільному майні подружжя та на обов`язкову частку у спадщині, яка відкрилась після смерті чоловіка, оскільки є непрацездатною особою. Вказує на те, що скориставшись тяжкими обставинами, які склалися в її житті, постійні хвороби, смерть чоловіка, також тим, що вона є неграмотною особою, похилого віку, відповідачка у справі ОСОБА_3 та колишня секретар Бітлянської сільської ради Турківського району Львівської області Тяжкун М.Й., шляхом обману змусили її підписати заздалегідь підготовлену заяву про відмову від прийняття спадщини. Даний факт позивачка усвідомила лише після того, як за її дорученням син ОСОБА_5 звернувся до приватного нотаріуса Турківського нотаріального округу Комарницької О.Й. з проханням виїхати по місцю проживання заявниці, у зв`язку з важкою хворобою та оформити заяву про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті її чоловіка. Однак, після такого звернення, приватний нотаріус повідомила про підписання заявницею оспорюваної заяви.

Разом з тим зазначає, що суд першої інстанції не прийняв до уваги пояснень, наданих представником позивачки, які аналогічні наведеним у позовній заяві і які обґрунтовувались нормами права, що вказані у позові, зокрема про факт відсутності саме такої форми заяви «Про відмову від прийняття спадщини», яку скориставшись тяжкими обставинами, які склались в житті позивачки, на вкрай не вигідних умовах, змусили підписати позивачку колишній секретар Бітлянської сільської ради ОСОБА_6 та відповідачка ОСОБА_3 .

Суд проігнорував та не прийняв до уваги факт підписання позивачкою заяви не лише шляхом обману та зловживанням довірою, а також на вкрай невигідних умовах, які полягають в тому, що підписуючи вказану заяву позивачка була позбавлена, як права набуття права власності на нерухоме майно, яке було гарантовано їй за законом, так і права розпоряджатися вказаним майном на власний розсуд, у відповідності до дійсного свого внутрішнього волевиявлення. Позивачка ніколи не мала на меті відмовлятися від набуття права власності на обов`язкову частку у спадковому майні та від виділу своєї частки у спільному сумісному майні подружжя. Дійсною внутрішньою волею позивачки було після оформлення права власності на нерухоме майно, заповісти все своє майно сину ОСОБА_5 , підтвердженням цього є її заповіт від 06.07.2021.

Також, суд не прийняв до уваги посилання позивачки на відсутність в законі та підзаконних нормативних актах, які регулюють правовідносини у сфері спадкового права, саме такої форми заяви «Про відмову від прийняття спадщини», яка оскаржується, а отже така заява є нікчемною.

Крім цього, суд першої інстанції проігнорував посилання позивачки на те, що відповідно до приписів ст. 347 ЦК України, у разі відмови від права власності на майно, право, на яке підлягає державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту внесення за заявою власника відповідного запису до державного реєстру.

Виходячи з наведеного, просить скасувати рішення Турківського районного суду Львівської області від 14 березня 2022 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю, стягнути судові витрати.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Представник позивачки ОСОБА_1 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав, в обґрунтування надав пояснення, аналогічні доводам скарги.

Інші учасники справи відповідачка ОСОБА_3 та представник відповідача Боринської селищної ради Самбірського району Львівської області в судове засідання не прибули, відповідачка ОСОБА_3 не повідомила про причину неявки, а представник селищної ради подав клопотання про розгляд справи у їх відсутність, при цьому повідомив про визнання апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивачки ОСОБА_1 на підтримку доводів скарги, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги з огляду на таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що волевиявлення позивача було вільним та відповідало її внутрішній волі під час підписання нею заяви про відмову від прийняття спадщини після смерті її чоловіка. Заява відповідала волі позивачки, вчинення такої заяви не було вчинено під впливом обману, тяжких обставин і було спрямоване на реальне настання наслідків, що нею обумовлені.

Відмовляючись від спадщини позивачка ОСОБА_2 усвідомлювала значення своїх дій, розуміла обставини, що мають істотне значення, що видно, зокрема зі змісту заяви. Секретарем сільської ради їй роз`яснено зміст норм ст. 1241 ЦК України, ст. 60 СК України. В подальшому, така відмова від прийняття спадщини спадкоємцем не була відкликана та була прийнята нотаріусом.

З урахуванням викладеного, за конкретних обставин, встановлених у ході судового розгляду справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги про визнання заяви про відмову від прийняття спадщини від 02.09.2020 недійсною, а також у задоволенні інших позовних вимог, оскільки такі є похідними від вимоги про визнання недійсною заяву про відмову від прийняття спадщини.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у віці 80 років в с. Бітля Турківського району Львівської області, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 29.04.2020 (а. с. 19).

ОСОБА_4 та позивач ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 13.02.1963, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_2 від 20.02.1963 (а.с. 21).

З довідки по формі спадкування, виданої виконавчим комітетом Бітлянської сільської ради Турківського району Львівської області за №843, встановлено, що ОСОБА_4 до дня смерті був зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 разом із дружиною ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , сином ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та невісткою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с. 91).

Відповідно до довідки, виданої виконавчим комітетом Боринської селищної ради Самбірського району Львівської області від 01.06.2021 №438, житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 згідно погосподарської книги №3, на 1971, 1972, 1973 рр., сторінка 58-59, був побудований в 1968 році, належав ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 23).

За життя ОСОБА_4 склав заповіт, який посвідчено 16.07.2019 секретарем Бітлянської сільської ради Турківського району Львівської області Тяжкун М.Й. та згідно з яким, на випадок своєї смерті зробив таке заповітне розпорядження: все його майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, все те, що буде належати йому на день його смерті і на що за законом буде мати право заповідає своїй невістці ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка народилася в м. Черкаси, проживає в АДРЕСА_1 (а.с. 92).

Позивачка ОСОБА_2 02.09.2020 року подала через секретаря Бітлянської сільської ради Турківського району Львівської області, нотаріусу Комарницькій О.Й. заяву про відмову від прийняття спадщини, яка зареєстрована в реєстрі за № 31, стягнуто державного мита 0,34 грн. Справжність підпису ОСОБА_2 у вказаній заяві засвідчено секретарем Бітлянської сільської ради Турківського району Львівської області Тяжкун М.Й., зазначено про те, що підпис зроблено ОСОБА_2 у її присутності, особу ОСОБА_2 , яка підписала документ, нею встановлено та її дієздатність перевірено (а.с. 89).

З наданого позивачкою суду експертного висновку Українського бюро лінгвістичних експертиз Національної академії наук України від 11.05.2021 №056/478-n, українські записи особового імені ОСОБА_8 (паспорт громадянина України, запис ОСОБА_2 ) і ОСОБА_9 (свідоцтво про одруження, запис ОСОБА_10 ) у документах, наданих для експертизи, є ідентичними (а.с. 22).

26.08.2020 ОСОБА_3 подала нотаріусу Комарницькій О.Й. заяву про прийняття спадщини за заповітом ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 88).

23.11.2020 приватним нотаріусом Турківського районного нотаріального округу Комарницькою О.Й. видано ОСОБА_3 свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок і господарські споруди, а також земельну ділянку площею 0,25 га. з кадастровим номером :01:017:0004, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 141, 142).

Як вбачається із змісту довідки Комунального некомерційного підприємства «Боринська районна лікарня» Боринської селищної ради від 27.04.2021 за №88, яка видана ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 про те, що вона дійсно лежача та потребує постійної сторонньої допомоги. Діагноз: ГПМК за ішемічним типом (2020р) з правобічним геміпарезом. ІХС: Дифузний кардіосклероз. Гіпертонічна хвороба II ст., 3 ст. ризик 3. СН II А ст. (а.с. 20).

Звертаючись до суду з означеним позовом, позивачка в позовній заяві зазначала, що волевиявлення на підписання заяви про відмову від спадщини вона не мала, а відповідачка скориставшись тим, що вона не грамотна, не вміє писати та читати, використавши тяжкі обставини, а саме смерть її чоловіка, тяжку хворобу, шляхом обману змусила її підписати таку заяву, при цьому покликалась на положення ст. ст. 209-2016, 230, 233, 236 , 1216, 1273, 1274ЦК України.

Відповідно до ст.1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною та може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття.

Виходячи зі змісту цієї статті, спадкоємець не має права ставити відмову від успадкування своєї частки у майні померлого власника в залежність від будь-яких умов чи застережень.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами (частина перша, друга та третя статті 202 ЦК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року у справі № 357/15284/18 (провадження № 61-13518св21) вказано, що «правочин є найбільш розповсюдженим юридичним фактом, за допомогою якого набуваються, змінюються, або припиняються права та обов`язки в учасників цивільних правовідносин. До односторонніх правочинів, зокрема, відноситься: видача довіреності, відмова від права власності, складання заповіту, публічна обіцянка винагороди, прийняття спадщини, згода іншого співвласника на розпорядження спільним майном, одностороння відмова від договору. При вчиненні одностороннього правочину воля виражається (виходить) від однієї сторони. Між цим така сторона може бути представлена декількома особами, прикладом чого може виступати видання довіреності двома та більше особами, спільний заповіт подружжя та ін. Аналіз розуміння як правочину, так і одностороннього правочину свідчить, що односторонні правочини: є вольовими діями суб`єкта; вчиняються суб`єктами для здійснення своїх цивільних прав і виконання обов`язків; спрямовані на настання правових наслідків (набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків). Залежно від сприйняття волі сторони одностороннього правочину такі правочини, відповідно, поділяються на: суворо односторонні - не адресовані нікому та без потреби в прийнятті їх іншою (іншими) особами. До них відноситься, зокрема, відмова від права власності, відмова від спадщини, прийняття спадщини; такі, що розраховані на їх сприйняття іншими особами, до яких можливо віднести, зокрема, оголошення конкурсу, публічну обіцянку винагороди, відмову від спадщини на користь іншої особи, видачу довіреності, видачу векселя, розміщення цінних паперів, односторонню відмову від договору».

Отже відмова від спадщини є одностороннім правочином.

Згідно із ч. 5 ст. 1274 ЦК України відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених ст.ст. 225, 229-231, 233 ЦК України.

Згідно із частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України).

Виходячи із презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України, частина третя статті 215 ЦК України) обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Вказаний правовий висновок узгоджуються з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17.

Надаючи правову оцінку зібраним у справі доказам, суд першої інстанції, з чим погоджується колегія суддів правильно визначився з характером спірних правовідносин.

Звертаючись до суду з позовом, позивач в тому числі покликалась на те, що її було введено в оману під час підписання заяви про відмову від прийняття спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини першої статті 229 ЦК України).

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у правовідносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Відповідно до статей 79, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом першої інстанції вірно враховано, що 02.09.2020 секретар Бітлянської сільської ради Тяжкун М.Й., виїхавши за місцем проживання позивача ОСОБА_10 , засвідчила заяву від її імені про відмову від прийняття спадщини, адресовану нотаріусу ОСОБА_11 .

У заяві вказано, що ОСОБА_10 відомо зміст заповіту, посвідченого Тяжкун М.Й., секретарем Бітлянської сільської ради Турківського району Львівської області від 16.07.2019 за реєстровим номером 57 від імені її чоловіка ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому він все своє майно заповів на ім`я ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Зміст ст. 1241 ЦК України роз`яснено, на видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на обов`язкову частку ОСОБА_10 не претендує.

Згідно зі ст. 60 СК України їй роз`яснено, що на видачу свідоцтва про право власності на майно, набуте в зареєстрованому шлюбі не претендує.

На вказаній заяві позивачкою власноручно написано дату "02.9.20 року" та міститься підпис позивачки з написом прописом « ОСОБА_2 », справжність підпису ОСОБА_10 , який зроблено в присутності секретаря Бітлянської сільської ради Тяжкун М.Й., засвідчено. Особу ОСОБА_10 , яка підписала документ, встановлено, її дієздатність перевірено. Заява зареєстрована в реєстрі за №31 від 02.09.2020.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_10 у порушення статей 79, 81 ЦПК України не надала належних та допустимих доказів на підтвердження факту подання останньою заяви про відмову від прийняття спадщини під впливом обману з боку відповідачів, не довела обставин, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину, не підтвердила наявності умисних дій відповідачів. З урахуванням зазначеного, суд першої інстанцій дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог та визнання недійсною заяви про відмову від спадщини саме з цих підстав.

Також, як вбачається із змісту позовної заяви, вимогу про визнання недійсною відмови від прийняття спадщини ОСОБА_10 мотивувала тим, що така відмова була написана нею під впливом тяжкої для неї обставини смерть чоловіка, та на вкрай невигідних умовах, оскільки, маючи право на спадкування обов`язкової частки майна та частку у спільному майні подружжя, вона відмовилась від такого, втративши право на спадкування майна, яке вона мала б право після смерті свого чоловіка ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Правочин, який оспорюється на підставі статті 233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Підставами визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України та предметом доказування у справі є: 1) наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусила її вчинити правочин; 2) правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах.

Тобто для визнання правочину недійсним на підставі частини першої статті 233 ЦК України необхідна сукупність вказаних умов. Такий висновок підтверджується вживанням законодавцем в частині першій статті 233 ЦК України сполучника «і», за допомогою якого відбувається поєднання вказаних умов. Встановлена статтею 233 ЦК України підстава недійсності правочину є сукупністю цих двох елементів - відсутність хоча б одного з них є ознакою знаходження відповідних правовідносин за межами сфери регулювання частини першої статті 233 ЦК України.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 23 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин, має довести сторона, яка такий правочин оспорює. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину. Тяжкими обставинами можуть бути, зокрема, тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства особи, учасника правочину, та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за обставин, коли особа змушена вчинити правочин на вкрай невигідних для себе умовах.

Виходячи із системного аналізу наведених норм, визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України пов`язане із доведеністю наявності чи відсутності власного волевиявлення в особи на його вчинення на тих умовах, за яких був укладений правочин.

Саме така правова позиція неодноразово була висловлена Верховним Судом у постановах: від 12 березня 2021 року у справі №295/17488/15-ц, від 29 березня 2021 року у справі №369/13272/18, від 15 листопада 2021 року у справі №149/1962/20, від 26 січня 2022 року у справі №368/622/20, провадження № 61-17166св21.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина перша та друга статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, на підставі зібраних у справі доказів, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсною заяви ОСОБА_10 від 02.09.2020 про відмову від прийняття спадщини на підставі статі 233 ЦК України, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження того, що оспорювана заява укладена під впливом тяжкої для позивачки обставини і на вкрай невигідних для неї умовах, чим друга сторона правочину скористалася.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та зауважує, що позивачка, яка оспорює правочин, мав довести, що за відсутності тяжкої обставини, заяви про відмову від прийняття спадщини не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах, так як процесуальний обов`язок доказування покладено саме на позивача (статті 12, 81 ЦПК України).

Колегія суддів не приймає до уваги доводи позивачки, що факт смерті чоловіка і є тяжкою обставиною, яка не підлягає доведенню, оскільки між сторонами існують правовідносини щодо спадкування, то такі правовідносини пов`язані із втратою близьких та рідних людей. Тобто, написання заяви про відмову від спадщини можливо лише у разі смерті спадкодавця. Тому у таких правовідносинах позивач повинен довести наявність інших обставин, які змусили її вчинити такий правочин.

Із змісту оспорюваної заяви про відмову від прийняття спадщини слідує, що при прийнятті заяви секретарем Бітлянської сільської ради Тяжкун М.Й. роз`яснено ОСОБА_10 юридичні наслідки відмови від прийняття спадщини, надані роз`яснення були ОСОБА_10 зрозумілі.

Тому висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для визнання відмови від прийняття спадщини недійсною з наведених у позові підстав ґрунтується на законі та узгоджується з матеріалами справи.

За вказаних обставин, колегія суддів вважає, що в силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно надав оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.

Мотиви апеляційної скарги про те, що суд не прийняв до уваги посилання позивачки на відсутність в законі та підзаконних нормативних актах, які регулюють правовідносини у сфері спадкового права, саме такої форми заяви «Про відмову від прийняття спадщини», яка оскаржується, а отже така заява є нікчемною, колегія суддів вважає безпідставними зважаючи на таке.

Суд першої інстанції правильно зауважив, що відсутність затвердженої форми заяви про відмову від прийняття спадщини не встановлює її нікчемність. В заяві про відмову від прийняття спадщини має бути відображено дійсне волевиявлення заявника, роз`яснено зміст та наслідки такої відмови, що й було роблено позивачкою під час підписання оспорюваної заяви від 02.09.2020 р.

Інші доводи, на які посилається скаржниця в апеляційній скарзі, є ідентичними доводам, викладеним у позовній заяві, були предметом дослідження суду першої інстанції, а тому додаткового правового аналізу не потребують з боку суду апеляційної інстанції, оскільки при їх дослідженні та встановленні обставин судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга не містить доводів щодо незгоди з рішенням суду в частині відмовленої позовної вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 23.11.2020, виданого приватним нотаріусом Турківського районного нотаріального округу Комарницькою О.Й., ОСОБА_3 на житловий будинок і господарські споруди за адресою: АДРЕСА_1 та скасування реєстрації права власності, а також про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 23.11.2020, видане приватним нотаріусом Турківського районного нотаріального округу Комарницькою О.Й., ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,25 га. з кадастровим номером :01:017:0004, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та скасування реєстрації права власності.

Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні цих вимог, оскільки вони є похідними від вимоги про визнання недійсним одностороннього правочину, в задоволенні якої судом законно відмовлено.

Більше того, як правильно вказав суд в мотивувальній частині рішення, що у зв`язку із поданням заяви про відмову від прийняття спадщини та відсутності правових підстав для визнання такої заяви недійсною, позивачка свідомо позбавила себе права на частку у спадщині.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог є законним та обґрунтованим, ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для його скасування.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду без змін, а скарги без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Канарєєва Івана Олеговича залишити без задоволення.

Рішення Турківського районного суду Львівської області від 14 березня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 09 листопада 2022 року.

Головуючий А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк