Справа № 188/1647/20
Провадження № 2-о/188/2/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2022 року смт.Петропавлівка

Петропавлівський районний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючої судді Курочкіної О.М.

секретар судового засідання Лукіна Л.Г.

Заявник: ОСОБА_1

Заявник: ОСОБА_2

Заявник: ОСОБА_3

Представник заявників: ОСОБА_4

Заінтересована особа: Міністерство соціальної політики України

Заінтересована особа: Адміністрація Президента РФ, Російська Федерація

ВСТАНОВИВ:

Заявники: ОСОБА_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є родичами.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є чоловіком та дружиною, а ОСОБА_3 є батьком ОСОБА_2 .

Заявники є громадянами України.

ОСОБА_1 зареєстрований та мешкав за адресою: АДРЕСА_1 , а ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровані та мешкали за адресою: АДРЕСА_2 .

ОСОБА_1 працював на базі відпочинку «Виробниче об`єднання «Стальканат завод Сілур», ОСОБА_2 працювала у середній школі № 10 м. Зугрес, а ОСОБА_3 - пенсіонер.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 народилися та все своє життя до 2014 року прожили у м. Зугрес Донецької області. ОСОБА_3 прожив у м. Зугрес Донецької області більшу частину свого життя.

За цей час заявники належним чином облаштували та устаткували своє життя, здобули освіту, мали постійну роботу, регулярно отримували заробітну плату, набули та впорядкували майно, мали можливість вільно пересуватися та спілкуватися з друзями, знайомими і родичами, робили певні матеріальні накопичення та розмірено планували подальше мирне життя.

Такий життєвий уклад заявників різко змінився попри їх волю у лютому 2014 року.

Наприкінці лютого 2014 року війська Російської Федерації у військовій формі без розпізнавальних знаків почали окупацію Кримського півострова. 21 березня 2014 року владою Російської Федерації було прийнято Федеральний конституційний закон (мовою оригіналу) «О принятии в Российскую Федерацию Республики Крым и образование в составе Российской Федерации новых субъектов- Республики Крым и года федерального значения Севастополя».

Після анексії Автономної республіки Крим, в квітні 2014 року Російська Федерація почала другу фазу збройної агресії проти України, під час якої контрольовані, керовані та фінансовані спецслужбами Російської Федерації незаконні озброєні формування проголосили створення так званих «Донецької народної республіки» та «Луганської народної республіки».

11 травня 2014 року на тимчасово окупованих територіях Донецької та Луганської областей України відбувся так званий референдум , який не визнано Україною та міжнародним співтовариством, щодо проголошення так званих «Донецької народної республіки» та «Луганської народної республіки», які також не визнані міжнародною спільнотою та Україною.

13 серпня 2014 року у другій половині дня, зі східного напрямку почався обстріл м. Зугрес Донецької області, під час якого застосовувалася артилерія та системи залпового вогню. Внаслідок цього обстрілу загинуло та зазнало поранень багато мешканців м. Зугрес Донецької області. Ще більше людей, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частин Донецької та Луганської областей, змушені були залишити свої домівки.

15 серпня 2014 року ОСОБА_5 а ОСОБА_3 , зважаючи на загрозу життю та здоров`ю змушені були виїхати з АДРЕСА_3 , а ОСОБА_1 залишився, оскільки мав трудові обов`язки перед «Виробничим об`єднанням «Стальканат Завод Сілур».

16 серпня 2014 року ОСОБА_1 вийшов на роботу і близько 17.00 год. того ж дня на базу відпочинку, де він працював заїхав загін озброєних людей, які за зовнішніми ознаками, вимовою та їх розмовами між собою були ідентифіковані ОСОБА_1 як бойовики з Чечні.

Близько 21.00 год того ж дня базу відпочинку, де працював ОСОБА_1 було обстріляно з гранатометів.

20 серпня 2014 року, усвідомлюючи, що подальше перебування у м. Зугрес Донецької області стає небезпечним для життя, ОСОБА_1 виїхав у сел. Сєдово Донецької області до своєї родини.

У період з 20 по 26 серпня 2014 року усі заявники перебували у сел. Сєдово Донецької області.

26 серпня 2014 року зі сторони кордону з Російською Федерацією було здійснено обстріл м. Новоазовськ Донецької області, що знаходиться приблизно у 10 км. від сел. Сєдово.

Маючи реальні побоювання за своє життя, того ж дня заявники змушені були виїхати в смт. Петропавлівку Дніпропетровської області, де мешкають до цього часу.

Приводом для виїзду з тимчасово окупованих територій стала саме збройна агресія Російської Федерації. Фактично протягом усього свого життя до 2014 року заявники не мали наміру залишати свою малу Батьківщину - м. Зугрес Донецької області, де вони набували майна, знайомих та друзів, з яким пов`язували свою подальшу долю.

Саме збройна агресія Російської Федерації та проросійська пропаганда, яка призвела до ненависті до заявників з боку більшості місцевого населення тимчасово окупованих територій, оскільки заявники до певного часу відкрито висловлювали свою проукраїнську позицію та несприйняття окупації, призвела до необхідності їх виїзду.

На той час заявникам уже було відомо про вбивство бойовиками так званої «ДНР» депутата Горілвської міської ради ОСОБА_6 та неповнолітнього ОСОБА_7 за їх проукраїнську позицію. Ситуація для заявників погіршувалася ще й тим, що ОСОБА_2 викладала у школі українську мову і вказана обставина викликала неприховану ненависть до неї та членів її родини. Заявники розуміли, що у разі неможливості виїхати, а фактично втекти, з непідконтрольної Україні території, їх, скоріш за все, очікуватиме розправа за їх проукраїнську позицію.

Неможливість залишитися у м. Зугрес Донецької області обумовлювалася загрозою щодо життя і здоров`я заявників, свободи, поваги до честі і гідності, права на особисту недоторканість, права на повагу до приватного і сімейного життя, права на свободу думки, совісті і релігії внаслідок збройної агресії Російської Федерації та окупацією Російською Федерацією частини Донецької області України.

Вказані обставини зафіксовано, зокрема у тексті Заяви Верховної Ради України "Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків", схваленої Постановою Верховною радою України від 21.04.2015 № З37-VIII, де зазначено: «Російська Федерація своїми протиправними діями заподіяла також нематеріальної шкоди Україні, порушуючи права громадян України в Автономній Республіці Крим та місті Севастополі, в Донецькій та Луганській областях, зокрема: право на життя, на повагу до честі і гідності, заборону катування, перебування у рабстві або підневільному стані, право на свободу і особисту недоторканність, право на справедливий суд, право не бути покараним без суду, право на повагу до приватного і сімейного життя, право на свободу думки, совісті і релігії.».

Заявники в порядку, передбаченому ст. 6 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 отримали довідки, якими підтверджується факт їх прибуття до смт. Петропавлівка Дніпропетровської області на вимушене тимчасове проживання.

Заявники мають на меті визначити свій статус як осіб, які перебувають під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 як жертви - потерпілі від міжнародного збройного конфлікту, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права, у тому числі права на відшкодування майнової та моральної шкоди від держави агресора, а саме: Російської Федерації. Іншого порядку встановлення факту того, що вимушене переселення з окупованої території Донецької області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України, чинним законодавством України не передбачено, а тому, вони вимушені звернутись до суду із вказаною заявою.

Заявники просять суд встановити факт, вимушеного переселення у серпні 2014 року з окупованої території Донецької області України внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України

В судове засідання заявниками надано заяви про розгляд справи у їх відсутність на підставі поданих документів.

Зацікавлені особи, відповідно до положень ст.128 ЦПК України, належним чином повідомлені про судове засідання, до суду не з`явились, жодних заяв, заперечень та клопотань до суду не надали.

Суд також вважає, що незважаючи на те, що в якості однієї із заінтересованих осіб у цій справі визначено іноземну державу, правило про застосування щодо неї судового імунітету, передбачене частиною першою статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» від 23 червня 2005 року, не порушено.

Суд вважає можливим розгляд справи у відсутність заявників і зацікавлених осіб.

Вивчивши заяву та надані документи суд приходить до висновку, заява підлягає задоволенню.

Суд розглядає в порядку окремого провадження, зокрема справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення відповідно до положень глави 6 ЦПК України.

Суд розглядає заяви про встановлення факту передбачені ч.1, ч.2 ст.315

ЦПК України. Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України, не є вичерпним.

Відповідно до Постанови КЦС ВС від 12.10.2022 у справі № 463/14365/21

встановлення факту, що має юридичне значення, а саме вимушеного переселення з окупованої території Донецької області, яке відбулося унаслідок збройної агресії Російської Федерації та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області, можливе лише у судовому порядку, оскільки законодавець не визначив іншого, позасудового способу встановлення причинно-наслідкового зв`язку між переселенням осіб із зони проведення бойових дій на сході України та військовою агресією Російської Федерації.

Судом встановлено, заявники: ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є громадянами України.

Відповідно до довідок які продовжені і є дійсними на час розгляду справи:

№115 від 14.11.2016 року, №1228-15 від 16.11.2028 року на ім`я ОСОБА_3 ;

№114 від 14.11.2016 року, №1228-14 від 16.11.2028 року на ім`я ОСОБА_2 ;

№113 від 17.11.2016 року, №1228-13 від 16.11.2028 року на ім`я ОСОБА_1 ,

заявники перебувають на обліку і мають статус внутрішньо переміщених осіб.

Витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно індексний номер витягу №84909148, №84908721, №84907581 та свідоцтвом про право на спадщини за законом підтверджується, що власниками житла за адресою: АДРЕСА_2 є ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно індексний номер витягу №156652639 підтверджується, що власником житла за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 .

Тобто, заявники маючи у приватній власності житло за постійним місцем проживання вимушені були його покинути внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України.

В письмових поясненнях наданих суду, заявники зазначили факти фізичного і психологічного тиску на них, порушення їх прав, що спонукали до переселення на підконтрольну Україні територію.

Відповідно до наданих суду письмових пояснень ОСОБА_1 зазначив, що він перебував на окупованій території так як продовжував працювати, 17 серпня 2014 року він зібрався їхати до родини на маршрутці через ОСОБА_8 ( в подальшому перейменований на Покровськ). Під`їхавши до блок- поста, який установили озброєні бойовики так званої «ДНР» на його телефон зателефонувала дружина. Коли він взяв слухавку і почав розмову, на нього почали кричати люди в військовій формі і наказали вимкнути слухавку. З боку населеного пункту Пісок (Донецька область) почався обстріл з танку, всі присутні полягали на землю. Коли постріли стихли, його звинуватили в тому, що нібито дзвінком на свій телефон він навів цей обстріл. ОСОБА_1 скрутили і майже добу тримали у підвалі якогось складу, де було біля двадцяти чоловік. Періодично його катували та били, внаслідок чого у нього були сінці по всьому тілі, крім того, йому зламали 2 ребра. В другій половині наступного дня його відправили в так названу комендатуру, там перевіривши його телефон і сім карту, ОСОБА_1 відпустили і він поїхав додому, до міста Зугрес, він намагався виїхати до сім`ї 19 серпня 2014 року але місць в автобусі не було, відійшовши 200 метрів, зустрів знайомого, який проводжав сім`ю, він почув як автобус відправився і раптом почався обстріл в наслідок чого його знайомий загинув.

Заявники зазначили, що на окупованій території обстановка була дуже напружена, нічого не можна було говорити про Україну, оскільки на тебе в любий момент могли донести в так звану «комендатуру ДНР». Остаточно прийняли спільне рішення вимушеного переїзду з м. Зугрес на підконтрольну Україні територію став випадок за місцем роботи ОСОБА_2 , до школи, де вона працювала, приїхала депутат місцевої ради в супроводі чоловіків з автоматами і один з них висловив незадоволення шкільними стінами, оскільки всі стенди та надписи на стінах були оформлені українською мовою.

Коли ОСОБА_2 почала з ним сперечатися і захищати українську мову їй було чітко вказано,якщо вона не прибере ці «фащисткие буквы» то її поставлять до стіни і розстріляють. З того моменту прийняли рішення вимушено покинути домівку, залишити все нерухоме майно, дві квартири, три гаража та все майно, яке їм було необхідне для нормального життя.

Через окупацію Росією їх рідного міста Зургес Донецької області, вони втратили все те, що будували все життя, і головне, вони втратили частину себе.

Відповідно до наданих пояснень заявники на окупованій території зазнали психологічного тиску, до ОСОБА_1 було застосовано особами у військовій формі,які ідентифікували себе як представники т.з. «ДНР» фізичну силу, завдано тілесних ушкоджень, а до ОСОБА_2 , як вчителя української мови, на робочому місці психологічний тиск і погрози фізичною росправою.

Крім того, заявники впевнені, що через свою українську позицію, їх могли кинути у підвал, або взагалі позбавити життя.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України від 20 жовтня 2014 року «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Частиною 1 ст. 4, ч.1 ст. статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Заявники, звертаючись до суду, мають на меті визначити свій статус як осіб, які перебувають під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 як жертви - потерпілі від міжнародного збройного конфлікту, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права, у тому числі права на відшкодування майнової та моральної шкоди від держави агресора, а саме: Російської Федерації.

Як зазначено у п.30-33 правового висновку Постанови КЦС ВС від 30.01.2019 у справі № 712/2008/17 положеннями Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» порядок підтвердження і встановлення факту наявності збройного конфлікту або тимчасової окупації території України не передбачено, проте не виключається можливість звернення внутрішньо переміщеної особи до суду для встановлення конкретної причини внутрішнього переміщення, якщо від цього юридичного факту у цієї особи виникають, змінюються або припиняються певні правовідносини.

Постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року № 129-VIII затверджено звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором.

Частиною четвертою статті 2 Закону України від 18 січня 2018 року «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визначено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права. При цьому відповідно до абзацу шостого преамбули вказаного Закону датою початку окупації частини території України, зокрема Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, є дата, визначена Законом України від 15 квітня 2014 року «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», а саме 20 лютого 2014 року.

Отже, вказаний Закон і передбачає, які права можуть виникнути в особи, щодо якої встановлено юридичний факт, про який просить заявник.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

За змістом статті 1 Конвенції існує презумпція, що юрисдикція здійснюється на всій території Договірної держави. Зобов`язання, взяті на себе Договірною державою за статтею 1, включають зобов`язання вживати належних заходів для забезпечення дотримання таких прав і свобод на своїй території (рішення ЄСПЛ у справі «Ілашку та інші проти Молдови та Росії».

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що заявниками доведено юридичні факти того , що

- вимушене переселення ОСОБА_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_4 , у серпні 2014 року з окупованої території Донецької області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України;

- вимушене переселення ОСОБА_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_5 , у серпні 2014 року з окупованої території Донецької області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України;

- вимушене переселення ОСОБА_3 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_5 , у серпні 2014 року з окупованої території Донецької області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російської Федерації частини території Донецької області України.

Керуючись ст. 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року, ст.ст. 5, 124 Конституції України, Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», Законом України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст.ст. 12, 13, 76, 81, 89, 133, 141, 142, 247, 259, 263, 264-265, 273, 315, 319, 353 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України та Адміністрація Президента РФ, про встановлення факту, що має юридичне значення, задовольнити.

Встановити факт, що вимушене переселення ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , рнокпп НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_4 , у серпні 2014 року з окупованої території Донецької області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України.

Встановити факт, що вимушене переселення ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , рнокпп НОМЕР_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_5 , у серпні 2014 року з окупованої території Донецької області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України.

Встановити факт, що вимушене переселення ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 , рнокпп НОМЕР_3 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_5 , у серпні 2014 року з окупованої території Донецької області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російської Федерації частини території Донецької області України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У відповідності до п.п.15 п. 1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, тобто до Дніпровського апеляційного суду через Петропавлівський районний суд Дніпропетровської області, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя О. М. Курочкіна