Провадження №2/447/5/22
Справа №447/1442/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ У К Р А Ї Н И

08.11.2022 Миколаївський районний суд Львівської області в складі судді Головатого А.П., за участю секретаря судового засідання Венгер Л.М.,

розглянув у судовому засіданні у м. Миколаїв Львівської області у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа: орган опіки та піклування Миколаївської районної державної адміністрації, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

позивач ОСОБА_1 ,

представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Ратич Т.М.

Процесуальні дії у справі.

15.06.2018 позивач ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського районного суду Львівської області із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , третя особа: орган опіки та піклування Миколаївської районної державної адміністрації, у якому просить визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, що знаходиться у АДРЕСА_1 . В обґрунтування позову наведено таке.

Позивач є власником будинковолодіння (житлового будинку, господарських будівель, літньої кухні та гаражу), що знаходиться у АДРЕСА_1 . Право власності на нього позивач набув 20.03.2009 у порядку спадкування після смерті його матері ОСОБА_7 . У належному йому на праві власності будинку, окрім нього, зареєстровані: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що являється колишньою дружиною позивача, його донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , онуки: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та зять ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . Відповідачі фактично у будинку не проживають. Донька разом із зятем та онуками проживає більше дванадцяти років у Королівстві Бельгія. Колишня дружина позивача не проживає у вказаному будинку більше п`яти років. Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 23.03.2015 у справі №447/3613/14-ц шлюб між позивачем та ОСОБА_2 було розірвано. Позивач вказує, що така не проживала у належному йому будинку ще задовго до розірвання шлюбу. Позивач зазначає, що відповідачі тривалий час не проживають у його домі, жодним чином не дбають про нього, не сплачують комунальні платежі, не несуть витрат з утримання житла, не цікавляться таким, у будинку відсутні особисті речі відповідачів. Перешкод у користування житлом позивач відповідачам не чинить. Такі добровільно обрали собі інше місце проживання: діти з онуками у Бельгії, колишня дружина у Республіці Польща, оскільки там працює, а коли приїздить із заробітків, то у АДРЕСА_2 . Домовленість про збереження житлової площі між сторонами відсутня. Доньку з її сім`єю позивач не в змозі зняти з реєстрації місця проживання, оскільки вона не приїздить в Україну, а колишня дружина не бажає добровільно зняти своє місце реєстрації проживання у належному позивачу будинку, чинить перешкоди. Вважає, що оскільки відповідачі мають інше житло, їхні права не будуть порушені. Інтереси неповнолітніх онуків також не будуть не порушені, оскільки такі проживають із батьками за кордоном. На підставі наведеного просить позов задоволити.

Ухвалою суду від 15.06.2018 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, постановлено проводити розгляд справи у порядку загального позовного провадження, та призначено підготовче засідання у справі. Крім цього, відповідачам надано строк для подання відзиву на позовну заяву.

04.04.2019 представник третьої особи просив проводити розгляд справи за їх відстутності, щодо задоволення позовних вимог поклався на думку суду (т. 1 а.с. 83).

Вказана цивільна справа перебувала у провадженні судді ОСОБА_8 .

Згідно з розпорядженням керівника апарату Миколаївського районного суду Львівської області №74 від 18.06.2021, у зв`язку зі звільненням судді ОСОБА_8 у відставку відповідно до рішення Вищої Ради Правосуддя №1311/0/15-21 від 10.06.2021, призначено повторний автоматизований розподіл справи №447/2706/19, провадження №2/447/28/21.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.06.2021 судова справа №447/2706/19 надійшла у провадження судді Головатого А.П.

Водночас, ухвалою суду від 26.02.2020 провадження у справі зупинено до набрання законної сили рішенням Миколаївського районного суду Львівської області у цивільній справі №447/75/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком.

Вказана ухвала залишена без змін постановою Львівського апеляційного суду від 19.11.2020.

21.03.2022 представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Ратич Т.М. подав до суду клопотання про поновлення провадження у справі №447/1442/18, оскільки рішення Миколаївського районного суду Львівської області у цивільній справі №447/75/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком набрало законної сили. Постановою Львівського апеляційного суду від 15.03.2022 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Миколаївського районного суду Львівської області без змін.

Відтак, ухвалою суду від 21.03.2022 постановлено прийняти справу до свого провадження, поновлено провадження у справі за вказаним позовом, визначено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

У судовому засіданні позивач просив позов задоволити з підстав, викладених у позовній заяві, позовні вимоги підтримав. Підставою позову вказав, що у нього є інша дружина та двоє неповнолітніх дітей. Для того, щоб отримати допомогу (субсидію) як малозабезпеченій сім`ї від соцзахисту, йому необхідно зняти з реєстрації місця проживання відповідачів.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Ратич Т.М. у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог, вказав, що сторонами не заперечується факту проживання за кордоном відповідачів ОСОБА_3 доньки позивача разом із її дітьми ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та її чоловіком ОСОБА_6 . Однак, його довіритель ОСОБА_2 яка є колишньою дружиною позивача та матір`ю відповідачки ОСОБА_3 , вселилась у будинок ще 27.10.1979 після реєстрації шлюбу із позивачем та 11.03.1980 зареєструвала місце свого проживання у будинку, що належить позивачу. Будь-яких угод про порядок користування житлом не було укладено. Іншого житла на праві власності відповідач ОСОБА_2 не має. Як під час шлюбу, так і після розірвання шлюбу відповідачка ОСОБА_2 систематично здійснювала поїздки до Республіки Польща задля заробітку. Вказав, що акти, долучені позивачем до позовної заяви, не є належними доказами, оскільки складені самим позивачем із залученням депутата сільської ради, а не посадовими особами сільської ради. Крім того, перебування відповідачів за кордоном, оскільки вони там працевлаштовані, є поважними причинами не проживання у будинку. Відтак, вказав, що підстави для задоволення позову відсутні. Крім того, просив звернути увагу на рішення суду, що було ним долучено до клопотання про поновлення провадження у справі, а саме на постанову Львівського апеляційного суду від 15.03.2022 у справі №447/75/19 та врахувати його при винесенні рішення у даній справі.

Водночас, суд звертає увагу на те, що у судовому засіданні учасниками такого було зроблено заяву про відмову від попередньо поданих клопотань, зокрема, про допити свідків, та інших, що подавалися під час розгляду справи суддею Карбовніком І.М. до передачі вказаної справи на розгляд судді Головатому А.П. Таким чином, учасниками судового засідання прийнято рішення дослідити докази, долучені позивачем до позовної заяви.

Суд встановив:

Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 01.09.2002, ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_6 у с. Тужанівці, Миколаївського району Львівської області (т. 1 а.с. 11).

Згідно копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого 12.02.2009 державним нотаріусом Новороздільської державної нотаріальної контори Шолок О.Я., зареєстрованого в Реєстрі за №549, спадкова справа №271/2008, ОСОБА_1 , який проживає у АДРЕСА_1 , є спадкоємцем майна, що належало померлій ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_7 земельної ділянки площею 0,401 га у межах згідно з планом, розташованої на території с. Тужанівці Станківецької сільської ради Миколаївського району Львівської області (т. 1 а.с. 12).

Вказане стверджується також і копією Витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі №18541645 віл 12.02.2009 (т. 1 а.с. 13).

Рішенням Миколаївського районного суд Львівської області від 06.03.2009 у справі №2-470 за позовом ОСОБА_1 до Станківецької сільської ради Миколаївського району Львівської області про визнання права власності на житловий будинок у порядку спадкування за заповітом та про визнання права власності на самочинне будівництво, позов задоволено. За ОСОБА_1 визнано право власності на житловий будинок, господарські будівлі та самочинно побудовані літню кухню та гараж, що розташовані в АДРЕСА_1 , у порядку спадкування за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_7 (т. 1 а.с. 14).

Відповідно до копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №22229182, виданого 20.03.2009 КП ЛОР «Стрийське МБТІ», ОСОБА_1 є одноосібним власником будинку АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 15).

Згідно рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 23.03.2015 у справі №447/3613/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, шлюб між сторонами розірвано. Рішення суду набрало законної сили 03.04.2015 (т. 1 а.с. 16).

Згідно копії довідки про склад сім`ї, виданої 02.04.2018 Станківецькою сільською радою Миколаївського району Львівської області, у житловому будинку АДРЕСА_1 , зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_3 (донька), ОСОБА_6 (зять), ОСОБА_5 (онук), ОСОБА_4 (онук), ОСОБА_2 (колишня дружина) (т. 1 а.с. 17).

Відповідно до копії акту обстеження про фактичне проживання осіб зареєстрованих за адресою: АДРЕСА_1 від 14.06.2018, складеного ОСОБА_1 у присутності дружини ОСОБА_9 та сусідів ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , встановлено, що у вказаному будинку фактично проживають ОСОБА_1 та ОСОБА_9 . Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 не проживають у вказаному будинку протягом 13 років (з 2005 року). ОСОБА_2 не проживає у вказаному будинку протягом 15 років (з 2013 року). Речей зазначених осіб у будинку немає (т. 1 а.с. 24).

Крім цього, на підтвердження позовних вимог позивачем надано копію будинкової книги для прописки громадян, що проживають у будинку АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 19-23), а також копію акту про народження ОСОБА_4 (а.с. 25-26).

Відповідно до копії постанови Львівського апеляційного суду від 15.03.2022 у справі №447/75/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком, апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 27.07.2021, яким задоволено позовні вимоги позивачки про усунення їй перешкод у користуванні житловим будинком шляхом вселення без змін (т. 2 а.с. 5-6).

Згідно вказаного рішення, встановлено, що постійним місцем проживання ОСОБА_2 є спірний житловий будинок, у якому вона зареєстрована, як член сім`ї власника будинку, а припинення сімейних відносин з відповідачем, як із власником будинку.

Судом встановлено, що відповідач чинить перешкоди позивачці у користуванні жилим приміщенням будинку, що підтверджено доказами, позивачка в установленому законом порядку не визнана такою, що втратила право на користування спірним житловим будинком.

Таким чином, на підставі ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Оцінка суду.

Між сторонами виникли цивільно-правові відносини.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.

Згідно з частиною четвертою статті 156 ЖК України, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, зокрема, дружина, діти, батьки. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користуватися займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.

Пункт 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника житла (рішення у справі «Gillow v. the U.K.» від 24.11.1986), так і на наймача (рішення у справі «Larkos v. Cyprus» від 18.02.1999).

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18.11.2004 у справі «Прокопович проти Росії», заява №58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13.05.2008 у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява «19009/04, пункт 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18.12.2008 у справі «Савіни проти України», заява №39948/06, п. 47).

У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява №30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, воно має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема, бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 28.04.2020 у справі №761/20452/17, для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підтвердження вибуття позивач може подати будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Нічого з вищепереліченого позивачем суду подано не було.

Долучений до позовної заяви акт про не проживання осіб від 14.06.2018, складений позивачем, його дружиною у присутності двох сусідів не може вважатися належним та допустимим доказом у справі.

Розірвання шлюбу між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 не є безумовною підставою для визнання останньої такою, що втратила право користування будинком, оскільки позивачем не доведено факт непроживання відповідача у ньому понад встановлені строки без поважних причин.

Крім того, наявне рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 27.07.2021 у справі №447/75/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком, шляхом вселення, яке набрало законної сили 15.03.2022 з ухваленням постанови Львівського апеляційного суду, яким вказане рішення залишено без змін.

Сторонами не заперечується факту проживання відповідачів ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 за кордоном, оскільки такі там працевлаштовані, а неповнолітній онук позивача навчається.

Вирішуючи даний спір, судом досліджено наявні у справі докази і надано їм оцінку, встановлено дійсні обставини справи та надано їм оцінку на предмет співмірності втручання у право на житло, гарантоване статтею 8 Конвенції, враховуючи принцип верховенства права та справедливості.

Втрата права користування житловим приміщенням будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи, а також необхідність та пропорційність такого заходу, позивачем не доведено.

Враховуючи наведене, суд приходить висновку про відмову у задоволені позову у зв`язку із недоведеністю обставин, що підтверджують заявлені позовні вимоги.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що позов не підлягає до задоволення, судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. 259, 264, 265 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа: орган опіки та піклування Миколаївської районної державної адміністрації, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідачі:

- ОСОБА_2 , місце реєстрації проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ;

- ОСОБА_3 , місце реєстрації проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП невідомо;

в інтересах: ОСОБА_4 , місце реєстрації проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП невідомо;

- ОСОБА_5 , місце реєстрації проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП невідомо;

- ОСОБА_6 , місце реєстрації проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП невідомо.

Третя особа: орган опіки та піклування Миколаївської районної державної адміністрації, вул. Володимира Великого, 6, м. Миколаїв, Львівська область, 81600.

Повний текст рішення складено 18.11.2022.

Суддя Головатий А.П.