Дата документу 18.11.2022 Справа № 336/934/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №336/934/22 Головуючий у 1 інстанції Галущенко Ю.А.
Провадження № 22-ц/807/1985/22 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2022 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Кухаря С.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 серпня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сазонова Олена Миколаївна, приватний виконавець виконавчого округу Запорізької області Проценко Антон Юрійович, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, -

В С Т А Н О В И ЛА:

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23 червня2022 року позов у цій справі задоволено.

23.06.2022 представник позивача адвоката Яма Д.М. звернувся з заявою в якій зазначено, що на підставі ч. 8 ст. 141 ЦПК України в 5-ти денний строк після ухвалення рішення буде подано клопотання про стягнення витрат на правничу допомогою.

18.07.2022 року ОСОБА_1 в особі адвоката Ями Д.М. звернувся до суду з клопотанням про стягнення витрат на правничу допомогу в якому просив суд прийняти додаткове судове рішення, яким стягнути з ТОВ "Вердикт Капітал" на свою користь витрати на правову допомогу у зв`язку з розглядом справи в розмірі 147863 грн. строк подачі якого було пропущено. Заявник просив суд поновити процесуальний строк для подання заяви, обґрунтовуючи це тим, що копію судового рішення позивачем було отримано 13.07.2022.

В обґрунтування своєї заяви представник позивача вказував на те, що результат вирішення справи є надважливим для позивача, конфлікт інтересів між сторонами виник не з вини позичальника, позичальник був умисно усунутий від участі у процедурі "викупу боргу", відповідач протягом всього часу розгляду спору не відновив порушене право. Окрім того зазначає, що гонорар у розмірі 15% від суми боргу не можна вважати надмірним та зазначає, що стягнення такої суми з кредиторів повинно спонукати кредиторів до припинення їх протиправних дій.

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 серпня 2022 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним додатковим рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом неповно з`ясовані всі обставини справи, та посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить додаткове рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача витрати на надання професійної праової допомоги у розмірі 147 863 грн..

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, оскільки вирішується спір про стягнення аліментів, який розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість додаткового рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга сторони позивача підлягає частковому задоволенню, а додаткове рішення суду скасуванню з прийняттям нової постанови про відому у задоволенні заяви про відшкодування витрат на правову допомогу відмовити, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо судове рішення не підписано будь-ким із суддів або підписано не тими суддями, які зазначені у рішенні.

Так, з матеріалів справи вбачається, що додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 серпня 2022 року не підписано головуючим суддею Галущенко Ю.А. (а.с. 96).

Таким чином, апеляційним судом встановлено обставини, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції в зв`язку із порушенням норм процесуального права, відтак рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.

Встановлено та матеріалами справи підтверджено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23.06.2022 року було задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 та визнано виконавчий напис вчинений 04.11.2021 зареєстрований в реєстрі за № 15126, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою Оленою Миколаївною, таким що не підлягає виконанню.

У рішенні Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23.06.2022 судом не вирішувалось питання щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу.

Положеннями ч. 1 ст. 134 ЦПК України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Згідно частин 5, 8 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться.

Таким чином, при розгляді справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, є певні особливості, зокрема, те, що судові дебати,при розгляді справи в такому порядку, не проводяться та суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 22 січня 2021 року у справі №640/11869/20.

Згідно правової позиції, викладеної у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі №755/9215/15ц вимога частини восьмої статті 141 ЦПК України щодо строку та порядку подання доказів про розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, має застосовуватися і до справ, що розглядаються в спрощеному провадженні, де судові дебати відсутні.

В силу приписів ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

З матеріалів справи вбачається, що розгляд даної справи судом проведено у порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін у строки, визначені ЦПК України, судові дебати у даній справі не проводились, а тому, сторона позивача мала подати свої докази про понесені судові витрати в межах строку розгляду справи або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

Встановлено, що позивачем в порушення положень ст. 134 ЦПК України не було надано попередній розрахунок судових витрат. Заява про ухвалення додаткового рішення разом з доказами, що підтверджують розміру понесених судових витрат, подана 18.07.2022 року, тобто зі спливом строків, передбачених положенням статті 141 ЦПК України.

Судом першої інстанції вірно враховано, що рішення суду від 23.06.2022 року було отримано позивачем лише 13.07.2022 року та розгляд справи судом проведено у порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін, таким чином заявником пропущено п`ятиденний строк з дня ухвалення рішення на подання заяви про розподіл судових витрат з поважних причин, а тому такий строк підлягає поновленню.

У рішенні Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23.06.2022 судом не вирішувалось питання щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу.

Згідно ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги ( ч. 3 ст. 137 ЦПК України).

Згідно ч. 1, 3 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі та до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, стаття 903 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.Стаття 632 Цивільного кодексу України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

У п 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 року, справа № 1-23/2009, щодо офіційного тлумачення положень статті 59 Конституції України (справа про право на правову допомогу), визначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, слід виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

Такий правовий висновок було зроблено Верховним Судом в постанові від 06.03.2019 року у справі № 922/1163/18.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі №199/3939/18-ц та у постанові від 09.06.2020 року у справі № 466/9758/16-ц, у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що представник позивача адвокат Яма Д.М. на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування надав: копію договору про надання правничої допомоги (юридичних послуг) 424-ц-2022 від 01.02.2022, укладений між адвокатом Ямою Д.М. та Сенченковим Є.В., ордер на надання правничої (правової) допомоги серії АР№1087242 від 31.03.2022, акт передачі-приймання від 18.07.2022 та додаток №1 до Договору про надання правової допомоги №424-ц-2022 від 01.02.2022 року.

Відповідно до п.1.2 додаток №1 до Договору про надання правової допомоги №424-ц-2022 від 01.02.2022 року у випадку постановлення судом 1-ї інстанції рішення про визнання таким, що не підлягає виконанню(скасування) виконавчого напису від 04.11.2021 р. за №15126, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою Оленою Миколаївною щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Вердикт Капітал» заборгованості за кредитним договором в розмірі 895 690, 29 грн. 15% від суми стягнення, які визначені кредитором і приватним виконавцем, що на момент укладання Договору складає ( 895690 («борг») + 89569 (винагорода виконавцеві)) *15% = 147863,85 грн..

Встановлено, що сума заборгованості, яка підлягала стягненню на підставі виконавчого напису, який визнано таким, що не підлягає виконанню становить 895 690,29 грн., а винагорода приватному виконавцю становить 89 569,03 грн.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що предметом розгляду справи є визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, а не сума заборгованості.

Згідно практики Європейського суду з прав людини (про що, зокрема, відзначено у п. 95 рішення у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015, п. 34-36 рішення у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009, п. 80 рішення у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006, п. 88 рішення у справі «Меріт проти України» від 30.03.2004) заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Великої палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Також, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Подібні висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних із оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) та в постанові Верховного Суду від 01.09.2021 року, винесеній за результатами розгляду справи № 178/1522/18.

З акту передачі-приймання від 18.07.2022 вбачається, що адвокатом Ямою Д.М. було надано при розгляді цивільної справи № 336/934/ ОСОБА_1 наступні послуги юридичного (правничого) характеру, а саме: надано усну консультацію 0 грн.; складання позовної заяви - 0 грн.; захист прав замовника, що мав наслідком задоволення позову -147 863 грн..

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем або його представником не надано детального опису виконаних робіт адвоката та обґрунтованих доказів, які б підтверджували розумність заявленої суми стягнення на правову допомогу.

Крім того, судом вірно враховано, що справу було розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, тобто без проведення судового засідання.

Заявляючи вимогу про стягнення 147 863 грн. на правову допомогу, представником позивача не обґрунтовано, яким чином ним було здійснено захист прав замовника, окрім написання позовної заяви та надання усної консультації, вартість за які встановлено 0 грн. також не визначено який час адвокатом потрачено, що відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» також має буди врахований при визначені розміру гонорару.

Визначення поняття гонорару адвоката передбачено Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», а саме гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту, а не додаткова санкція за порушене право позивача.

Посилання апеляційної скарги на «гонорар успіху», колегія суддів вважає необґрунтованим з наступних підстав.

Так, у постанові у справі № 903/781/21 від 28 липня 2022 року Верховний Суд зазначив, що укладений між сторонами договір винагороди є додатковою винагородою адвоката, платою за досягнутий адвокатом результат, та є за своєю суттю, так званим «гонораром успіху», нарахування та сплата якого залежить за настання певної події.

Чинне законодавство не містить визначення такого виду гонорару, як «гонорар успіху», проте апеляційний суд враховує те, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 фактично дійшла висновку про можливість існування «гонорару успіху», як форми оплати гонорару адвокату, визнала законність визначення між адвокатом та клієнтом у договорі про надання правової допомоги такого виду винагороди, як «гонорар успіху», що відповідає принципу свободи договору та численній практиці Європейського Суду з прав людини.

Отже, судова колегія вважає, що вимоги адвоката Ями Д.М. щодо «гонорару успіху» повинні розглядатися в рамках договірних відносин з клієнтом, а не за правилами ЦПК України, як витрати на правничу допомогу з однією із сторін судового процесу.

Враховуючи вищевикладене, дослідивши наявні в матеріалах справи докази понесених витрат на професійну правничу допомогу, враховуючи складність справи, а також обсяг виконаних адвокатом робіт, колегія суддів дійшла висновку про те, що відсутні підстави для задоволення вимог про стягнення з відповідача на користь позивача понесених витрати на професійну правничу допомогу в сумі 147863 грн., що визначені, як захист прав замовника, що мав наслідком задоволення позову, не відповідає критерію розумності розміру та не обґрунтовано представником позивача.

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції, проте законне і обґрунтоване судове рішення підлягає скасуванню у разі встановлення апеляційним переглядом порушення норм процесуального права, зокрема у разі, якщо встановлено, що судове рішення не підписано будь-ким із суддів або підписано не тими суддями, які зазначені у рішенні ( п.5 ч.3 ст.376 ЦПК України).

В матеріалах справи додаткове рішення суду від 02 серпня 2022 року не підписано головуючим суддею Галущенко Ю.А.

Відповідно до положень ч.4 ст.364 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, у зв`язку з не підписанням суддею паперового варіанту судового рішення, що є порушенням норм процесуального права і обов`язковою підставою для його скасування, оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, також про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381,382 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 задовольнити частково.

Додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 серпня 2022 року у цій справі скасувати та прийняти постанову наступного змісту.

У задоволенні заяви ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 про відшкодування витрат на правову допомогу відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 18 листопада 2022 року.

Головуючий

Судді: