ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 525/611/21 Номер провадження 22-ц/814/2368/22Головуючий у 1-й інстанції Прасол Я.В. Доповідач ап. інст. Кузнєцова О. Ю.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді: Кузнєцової О.Ю.

суддів: Карпушина Г.Л., Хіль Л.М.

секретар: Гречка Є.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві апеляційну скаргу Головного управління Державної казначейської служби України у Полтавській області

на рішення Великобагачанського районного суду Полтавської області від 09 травня 2022 року у складі судді Прасол Я.В.

по справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Полтавської обласної прокуратури в інтересах держави, Головного управління Національної поліції у Полтавській області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду,-

в с т а т о в и в:

У травні 2021 року ОСОБА_1 , в особі представника адвоката Жаги Е.Г., звернулася до суду з позовом до Державної казначейської служби України, Полтавської обласної прокуратури в інтересах держави, Головного управління Національної поліції у Полтавській області про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду та просить стягнути з Держави через Державну казначейську службу України за рахунок коштів з єдиного казначейського рахунку на свою користь моральну шкоду в розмірі 411 600 (чотириста одинадцять тисяч шістсот) гривень.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що органом досудового розслідування 08.12.2016 до ЄРДР внесено відомості за № 0000681 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203-2 КК України, по факту зайняття гральним бізнесом.

20.04.2018 слідчим відділу розслідувань злочинів у сфері господарської та службової діяльності СУ ГУНП у Полтавській області Руденком С.І. за погодженням з прокурором відділу прокуратури Полтавської області, ОСОБА_1 повідомлено про підозру у зайнятті гральним бізнесом, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203-2 КК України.

Ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 24.05.2018 до підозрюваної ОСОБА_1 застосовано запобіжний захід у виді особистого зобов`язання та покладено обов`язки, передбачені ст. 194 КПК України, а саме: прибувати за кожною вимогою до слідчого та прокурора, не відлучатися із населеного пункту, в якому вона фактично проживає без дозволу прокурора або суду, повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та місця роботи.

У подальшому обвинувальний акт щодо ОСОБА_1 у даному кримінальному провадженні спрямовано до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області.

Вироком Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 24.12.2019 ОСОБА_1 визнано невинуватою у пред`явленому обвинуваченні та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203-2 КК України.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 22.02.2021 апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні залишено без задоволення, а вирок Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 24.12.2019 щодо ОСОБА_1 без змін.

ОСОБА_1 перебувала під слідством та судом з 20.04.2018 по 22.02.2021, тобто 34 місяці та 3 дні.

Внаслідок незаконних дій органу досудового слідства та прокуратури ОСОБА_1 було завдано значної моральної шкоди, яка полягала у незаконному кримінальному переслідувані з боку правоохоронних органів, безпідставному обвинуваченні, застосуванні запобіжного заходу, що обмежувало права позивача.

Внаслідок неправомірних дій позивач вимушена була постійно їздити до м. Полтави, де знаходився орган досудового розслідування, витрачаючи власні кошти на проїзд та хвилюючись перед кожною поїздкою, втратила нормальний сон, апетит, з`явилося відчуття пригніченості та невизначеності подальшої долі, з`явилися головні болі.

Посилається на те, що за період досудового слідства та перебування під судом у неї змінився нормальний устрій життя, вона постійно перебувала у напруженні, відчувала приниження та несправедливість. На фоні душевних страждань стала нервовою та дратівливою, що вплинуло на відносини у сім`ї з батьками, друзями. Через кримінальне переслідування позивач не могла влаштуватися на роботу за місцем проживання, а через застосований запобіжний захід поїхати на заробітки за кордон, що негативно вплинуло на її майновий стан. Перебування позивача під слідством та судом вимагало від неї докладання додаткових зусиль для організації життя.

Враховуючи те, що позивач тривалий час перебувала під слідством та судом, застосування до неї запобіжного заходу у виді особистого зобов`язання, покладення обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України, позивач оцінює розмір завданої їй моральної шкоди у розмірі кратному двом мінімальним розмірам заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством та судом, який просила стягнути з держави Україна.

Рішенням Великобагачанського районного суду Полтавської області від 09 травня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з держави України через Державну казначейську службу України за рахунок коштів державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 221 000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди завданої неправомірними діями органів досудового розслідування та прокуратури.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що внаслідок незаконних дій органу досудового розслідування та прокуратури ОСОБА_1 були спричинені моральні страждання, тому враховуючи характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань, їх тривалість, виходячи з засад розумності та виваженості, місцевий суд, враховуючи правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 20.09.2018, прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог та відшкодування позивачу моральної шкоди, яку слід розраховувати із розміру кратного одному розміру мінімальної заробітної плати помноженому на кількість місяців перебування під слідством.

Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржило Головне управління Державної казначейської служби України у Полтавській області, просило скасувати його та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог позивача у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обгрунтована тим, що сам факт ухвалення виправдовувального вироку не тягне обов`язковий наслідок цивільно-правого характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідачів заподіяли позивачу моральної шкоди.

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку, передбаченому ст. 360 ЦПК України, до суду апеляційної інстанції не надходило.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення ухвалене у справі повною мірою відповідає вказаним вимогам.

Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, 20 квітня 2018 року ОСОБА_1 було повідомлено про підозру у кримінальному проваджені № 0000681 від 08.12.2016 за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203-2 КК України, за фактом зайняття гральним бізнесом ( т. 1, а.с. 13-14).

24.05.2018 ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави Шарай Л.М. обрано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання. Покладено на підозрювану ОСОБА_1 обов`язки: прибувати за кожною вимогою до слідчого та прокурора у провадженні; не відлучатися з населеного пункту у якому вона фактично проживає без дозволу прокурора або суду; повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання чи роботи (т. 1, а.с. 15-16).

Вироком Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 24 грудня 2019 року ОСОБА_1 було виправдано за ч. 1 ст. 203-2 КК України у зв`язку з не доведенням вчинення обвинуваченою кримінального правопорушення ( т. 1, а.с. 18-25, т. 2, а.с. 229-245 к/п).

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 22.02.2021 апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні Корсуна В.С. залишено без задоволення, а вирок Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 24 грудня 2019 року без змін (т. 1, а.с. 28-33, т. 3, а.с. 89-99 к/п).

Постановою Верховного Суду від 21 вересня 2021 року вирок Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 24 грудня 2019 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 22 лютого 2021 року щодо ОСОБА_1 залишено без змін, а касаційну скаргу прокурора без задоволення (т. 1, а.с.113-117, т. 3, а.с. 161-170 к/п).

Враховуючи вищевикладені обставини справи місцевий суд прийшов до висновку, що ОСОБА_1 внаслідок незаконних дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду були спричинені моральні страждання, які підлягають відшкодуванню за рахунок державного бюджету України.

Колегія суддів погоджується з даним висновком місцевого суду з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Вимога ефективного судового захисту передбачена міжнародними зобов`язаннями України. Зокрема, стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" (пункт 64, заява № 40450/04, від 15 жовтня 2009 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.

Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до вимог ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, в тому числі, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Як роз`яснено у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України).

Якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала (пункт 2 частини другої статті 1167 ЦК України).

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України.

Відповідно до ст. 1176 ч. 1, 2 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

У пунктах 5.4, 6.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110цс18) вказано, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Порядок відшкодування такої шкоди визначається законом (частина сьома статті 1176 ЦК України). Цим законом є Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», яким передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом.

Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, який є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

Відповідно до пункту 5 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.

Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частини перша, п`ята, шоста статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

У пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 судам роз`яснено, що розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Частинами другою, третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлено, що розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Визначений місцевим судом розмір відшкодування моральної шкоди є мінімальним розміром, який за встановлених фактичних обставин справи відповідає правилам Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» щодо визначення розміру відшкодування моральної шкоди.

Аналогічний висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19).

У справі, яка переглядається, апеляційний суд встановив, що внаслідок незаконного перебування під слідством позивачу завдано моральної шкоди, право на відшкодування якої вона набула у зв`язку з ухваленням вироку Миргородським міськрайонним судом Полтавської області від 24 грудня 2019 року, який залишений без змін ухвалою Полтавського апеляційного суду від 22.02.2021 та постановою Верховного Суду від 21 вересня 2021 року, яким ОСОБА_1 визнано невинуватою у пред`явленому обвинуваченні та виправдано через недоведеність у її діях складу кримінального правопорушення.

Визначаючи розмір морального відшкодування, місцевий суд врахував обсяг заподіяної позивачу шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, перебування її протягом тривалого часу - з 20 квітня 2018 року до 22 лютого 2021 року (набрання чинності виправдовувальним вироком суду), що загалом становить 34 місяці, під слідством та судом, й, виходячи із засад розумності та справедливості, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди у розмірі 221000 грн., яка визначена з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування, та конкретних обставин справи.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зазначила, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, суд має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. При цьому визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).

У постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що законодавець визначив мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом, тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Проте, визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, потрібних для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Тож суд повинен з`ясувати усі доводи позивача, наведені ним на обґрунтування як обставин завдання, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір відшкодування моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), Верховним Судом у постановах від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19 (провадження № 61-9673св20), від 03 березня 2021 року у справі № 638/509/19 (провадження № 61-7643св20).

Частково задовольняючи позов про відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством та судом, суд першої інстанції правильно застосував правило частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та визначив суму відшкодування моральної шкоди із розрахунку розміру мінімальної заробітної плати, який діяв на час розгляду справи судом першої інстанції. Такий висновок суду відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 04 червня 2018 року у справі № 489/2492/17 (провадження № 61-8890св18), від 13 червня 2018 року у справі № 464/6863/16 (провадження № 61-10293св18, від 21 червня 2018 року у справі № 205/119/17 (провадження № 61-24700св18), від 25 липня 2018 року у справі № 607/14493/16-ц (провадження № 61-12051св18).

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що місцевий суд, визначаючи розмір відшкодування завданої позивачу шкоди, обґрунтовано керувався принципами розумності, справедливості та співмірності, забезпечив компенсацію позивачеві гарантованого державою розміру відшкодування завданої їй моральної шкоди у порядку, передбаченому законом.

Колегія суддів наголошує на тому, що визначений законом розмір є мінімальним гарантованим державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може стягнути й більший розмір відшкодування, водночас обмеження максимального розміру відшкодування моральної шкоди Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено. Відповідно, вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди та визначаючи її розмір, суди, керуючись засадами справедливості, добросовісності та розумності, виходять із встановлених фактичних обставин кожної окремо взятої справи.

Таким чином, суд першої інстанції, враховуючи строк перебування ОСОБА_1 під слідством та судом, обґрунтовано визначив мінімальний гарантований державою розмір компенсації моральної шкоди, завданої незаконним перебуванням позивача під слідством та судом. Заперечень щодо обрахунку і визначення періоду, за який суд стягнув відшкодування моральної шкоди, апеляційна скарга не містить, а тому він не підлягає перевірці судом.

Аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, місцевий суд дійшов обгрунтованого висновку про часткове задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Виходячи з викладеного, судова колегія дійшла висновку про те, що судом першої інстанції з`ясовано всі обставини та надано їм належну правову оцінку. Порушень норм матеріального та процесуального права, які б могли призвести до зміни чи скасування рішення місцевого суду, судовою колегією не встановлено.

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної казначейської служби України у Полтавській області залишити без задоволення.

Рішення Великобагачанського районного суду Полтавської області від 09 травня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: О.Ю. Кузнєцова

Судді: Г.Л. Карпушин

Л.М. Хіль