УХВАЛА

Іменем України

07 листопада 2022 року

м. Київ

справа № 127/31686/21

провадження № 61-10349ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю.,

Червинської М. Є.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 липня 2022 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 20 вересня 2022 року в справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі -

АТ «Державний ощадний банк України») про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.

На обґрунтування позову зазначала, що з 16 червня 2017 року вона працювала на посаді завідувача сектором правового забезпечення активних операцій юридичного відділу філії Вінницького обласного управління AT «Ощадбанк».

11 жовтня 2021 року її було попереджено про скорочення посади.

Відповідно до пункту 4 постанови «Про зміни в організації виробництва і праці AT «Ощадбанк» від 06 вересня 2021 року № 602 працівникам, посади яких підлягають скороченню, та які отримали повідомлення про скорочення та припиняють свої трудові відносини з AT «Ощадбанк» за угодою сторін у строк до двох тижнів з моменту прийняття цієї постанови, проводиться нарахування одноразової виплати у чотирикратному розмірі посадового окладу та надбавок встановлених працівнику на місяць, попередній місяцю подання заяви про припинення трудових відносин.

Згідно з наказом від 20 жовтня 2021 року № 544-к її було звільнено із займаної посади за згодою сторін на підставі пункту першого статті 36 КЗпП України.

Вважає її звільнення з посади незаконним та безпідставним, оскільки на момент звільнення їй не було запропоновано жодної вакантної посади ні в філії, ні

в AT «Ощадбанк».

Враховуючи викладене, просила суд поновити її на посаді завідувача сектором правового забезпечення активних операцій юридичного відділу філії - Вінницького обласного управління AT «Ощадбанк», стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, відшкодувати моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 01 липня 2022 року, залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 20 вересня 2022 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

17 жовтня 2022 року до Верховного Суду подано касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 липня 2022 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 20 вересня 2022 року.

Відповідно до частини першої статті 394 ЦПК України одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

За змістом пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою з таких підстав.

Згідно з частиною першою статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є угода сторін.

Припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, але пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 06 грудня 2021 року в справі № 761/28725/18 (провадження № 61-11299св20) зазначено, що «розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін. ОСОБА_1 подав заяву про звільнення його із займаної посади з 17 жовтня

2018 року, що надавало підстави та зобов`язувало відповідача провести звільнення позивача за згодою сторін, як це передбачено статтею 36 КЗпП України. З урахуванням зазначеного суди, відмовляючи у задоволенні позову, дійшли правильного висновку про те, що оскільки позивач 17 жовтня 2018 року подав заяву про звільнення із займаної посади, порушень роботодавцем трудового законодавства при звільненні не встановлено, крім того, позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що власник або уповноважений ним орган не виконував законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Установивши, що звільнення позивача відбулося за угодою сторін та на підставі відповідної заяви позивача про звільнення, а анулювання такої домовленості не мало місця, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшли правильних висновків що звільнення ОСОБА_1 з роботи відбулося з дотриманням вимог пункту 1 статті 36 КЗпП України. Посилання позивача у касаційній скарзі на те, що написання ним заяви про звільнення із займаної посади відбулось під тиском відповідача, є безпідставними, оскільки він не надав доказів, які підтверджують здійснення на нього тиску з боку керівництва роботодавця або його неправомірних дій».

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, встановивши, що звільнення ОСОБА_1 відбулося за згодою сторін, порушень з боку роботодавця при звільненні не встановлено, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку і Верховний Суд не вважає за необхідне відступити від такого висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Керуючись частиною першою, пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

У Х В А Л И В :

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 липня 2022 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 20 вересня 2022 року в справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

С. Ю. Бурлаков

М. Є. Червинська