Єдиний унікальний номер: 448/1862/19
Провадження № 2/448/17/22
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

(повний текст)

16.11.2022 року Мостиський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Кічака Ю.В.,

при секретарі судового засідання Керницькій Л.М.,

з участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача - адвоката Борисенко В.В.,

відповідача ОСОБА_2 ,

третьої особи ОСОБА_3

та представника третьої особи ОСОБА_3 - адвоката Кіт Х.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Мостиська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_3 , Мостиська міська рада Львівської області, про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

І.Короткий зміст позовних вимог.

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що йому на праві приватної власності належить житловий будинок по АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 03.02.2005р., витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії СВО №155096 від 03.02.2005р., технічним паспортом від 11.11.2004р.

Зазначає, що відповідач ОСОБА_2 , який є сином його колишньої дружини, зареєстрований у даному будинку з 16.02.2006р. Рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 03.06.2015р., яке вступило в законну силу, розірвано шлюб між ним (позивачем) та ОСОБА_3 (матір`ю відповідача ОСОБА_2 ).

Вказує, що в даному будинку по АДРЕСА_1 зареєстровані його (позивача) син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , колишня дружина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , невістка ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , син колишньої дружини - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (відповідач), онук ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Стверджує, що відповідач ОСОБА_2 в даному будинку зареєстрований, але не проживає з 2014 року, що підтверджено Актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї №654 від 05.11.2019р., складеним комісією Гостинцівської сільської ради Львівської області. При цьому, відповідач не сплачує за комунальні послуги, не несе жодних витрат по утриманні житлового будинку та не приймає участі в спільному побуті. Він (позивач) жодних перешкод у користуванні відповідачем житловим будинком не створював та не створює, натомість відповідач самостійно виселився ще у 2014р. та його особистих речей в спірному житловому приміщенні немає, що свідчить про втрату ним особистого інтересу до даного житлового приміщення як до свого постійного місця проживання. На його (позивача) неодноразові звернення з вимогою добровільно знятись з реєстраційного обліку місця проживання за вказаною адресою, відповідач ОСОБА_2 не реагує.

З огляду на наведене, просить суд усунути йому (позивачу) перешкоди у користуванні будинком, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 шляхом визнання відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим будинком.

ІІ. Короткий зміст інших заяв по суті справи.

Відповідачем ОСОБА_2 подано відзив на позовну заяву ОСОБА_1 , у якому такий просить відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог з огляду на наступне: позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підтверджені належними доказами; він (відповідач) дійсно з 16.02.2006р. зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ; він (відповідач) був зареєстрований за вказаною адресою, оскільки його матір ОСОБА_3 та позивач ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі; рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 03.06.2015р. шлюб між позивачем ОСОБА_1 та його відповідача матір`ю ОСОБА_3 розірвано; з цього часу позивач ОСОБА_1 свідомо та постійно створює йому (відповідачу) перешкоди в користуванні зазначеним будинком; позивач ОСОБА_1 фактично в примусовому порядку вигнав його (відповідача) з житла та не допускає до нього, бо вважає, що дане нерухоме майно належить йому одноосібно; з приводу незаконних дій позивача він (відповідач) неодноразово звертався до органів поліції, проте вказані відносини регулюються в цивільному порядку; 1/2 частина спірного будинку по АДРЕСА_1 належить його (відповідача) матері ОСОБА_3 , оскільки на момент видачі позивачу ОСОБА_1 свідоцтва про право власності на дане нерухоме майно, такий перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 ; зазначена обставина, в свою чергу, позбавляє позивача одноосібно розпоряджатись вказаною нерухомістю на власний розсуд; станом на момент звернення позивача до суду з даним позовом у спірному будинку залишилися його (відповідача) особисті речі; з 01.09.2017р. по червень 2020р. він (відповідач) навчався на стаціонарній формі навчання у Львівській філії Європейського університету, тому в силу поважних причин, він не міг та не може постійно проживати в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 ; з приводу його (відповідача) добровільного зняття з реєстрації за вказаною адресою позивач ОСОБА_1 до нього ніколи не звертався, відтак зазначені доводи, викладені у позовній заяві, - є надуманими; позивач ніколи не звертався до нього і з приводу питання щодо сплати комунальних послуг; на момент розгляду даної справи він (відповідач) не має в приватній власності жодного іншого житла, тому він намагається вселитися у вказаний будинок, зокрема готує документи для звернення до суду за захистом своїх прав на користування даним будинком шляхом вселення до такого.

Представник третьої особи ОСОБА_3 - адвокат Кіт Х.І. подала письмові пояснення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача з приводу позовних вимог позивача ОСОБА_1 . Зі змісту зазначених пояснень слідує, що ОСОБА_3 та її представник розцінюють позовні вимоги ОСОБА_1 як безпідставні та такі, що порушують права та інтереси як третьої особи ОСОБА_3 , так і відповідача ОСОБА_2 . Представник третьої особи покликається на наступне: відповідач ОСОБА_2 не проживає у спірному будинку в силу вимушених життєвих обставин, які зумовлені протиправною поведінкою позивача, який чинить перешкоди у користуванні даним майном; у період перебування ОСОБА_3 в шлюбі з позивачем ОСОБА_1 , така проживала разом зі спільними дітьми від позивача та відповідачем, як своїм сином від першого шлюбу, за адресою: АДРЕСА_1 ; оскільки позивач ОСОБА_1 систематично вчиняв по відношенню до ОСОБА_3 домашнє насильство, остання неодноразово зверталася за захистом в поліцію, а тому така поведінка позивача вплинула в подальшому на взаємовідносини між позивачем та відповідачем; після розірвання шлюбу між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , позивач надалі вчиняв домашнє насильство по відношенню до відповідача та третьої особи ОСОБА_3 , що підтверджено неодноразовими їх зверненнями в поліцію; позивач ОСОБА_1 погрожував фізичною розправою, висловлювався нецензурними словами, виганяв з будинку як третю особу ОСОБА_3 , яка є співвласником спірного будинку, так і її сина - відповідача ОСОБА_2 ; внаслідок таких дій між сторонами склалися неприязні та конфліктні відносини, які роблять неможливе спільне поживання сторін в одному будинку, а тому наведене виступає тими обставинами, які необхідно враховувати при оцінці поважності причин відсутності відповідача за місцем своєї реєстрації; станом на даний час позивач ОСОБА_1 надалі не впускає відповідача ОСОБА_2 до будинку та погрожує фізичною розправою як відповідачу, так і третій особі ОСОБА_3 як співвласнику такого майна, що робить неможливе проживання сторін разом в будинку; крім того, тимчасова відсутність відповідача у даному будинку зумовлена його навчанням в Львівській філії Європейського університету, яке тривало з 01.06.2017р. до червня 2020р.; відтак відсутність відповідача ОСОБА_2 у будинку за адресою: АДРЕСА_1 зумовлена конфліктними відносинами з позивачем, які, в свою чергу, зумовлені протиправною поведінкою позивача до матері відповідача ОСОБА_3 , так і подальшим навчанням відповідача в університеті, який знаходиться за межами населеного пункту, в якому розташований спірний житловий будинок; зазначені обставини є поважними причинами не проживання відповідача у спірному будинку; відповідач ОСОБА_2 не має іншого житла у власності, а тому таке втручання у його речові права призведе до порушення його конституційного права на житло; також позивач ОСОБА_1 не довів, яким чином наявністю реєстрації місця проживання відповідача порушено його права як співвласника майна, оскільки оплата комунальних послуг будинку здійснюється з врахуванням фактичного використання таких послуг, а доказів вжиття заходів для отримання субсидій, тощо, - позивачем не надано.

ІІІ. Позиція учасників справи, зміст показань свідків.

Позивач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Борисенко В.В. в судовому засіданні підтримали заявлені позовні вимоги та просять врахувати доводи та мотиви, викладені стороною позивача у позовній заяві. Також, адвокат Борисенко В.В. в судовому засіданні зазначив, що відповідач ОСОБА_2 не є членом сім`ї позивача ОСОБА_1 ; такий добровільно покинув будинок за адресою: АДРЕСА_1 у зв`язку з навчанням та до 2022р. не звертався з приводу свого права на вказане житло; у спірному будинку немає особистих речей відповідача; після розірвання шлюбу між позивачем та ОСОБА_3 (матір`ю відповідача ОСОБА_2 ) такий у спірному будинку не появляється; відповідач не несе жодних витрат по утриманню спірного будинку, не несе витрат по оплаті комунальних послуг, земельного податку, податку на нерухомість і т.і.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечив позовні вимоги з огляду на їх безпідставність, необґрунтованість та недоведеність. Пояснив, що він не згідний з позовом з тих підстав, що є його матір ОСОБА_3 є співвласником спірного будинку, який був збудований у період перебування у шлюбі ОСОБА_1 з ОСОБА_3 , та вона бажає, щоб він ( ОСОБА_2 ) там проживав та був там зареєстрований; він (відповідач) є студентом, тривалий час перебував на стаціонарному навчанні, деякий час з метою заробітку перебував за кордоном, відтак не міг постійно проживати у зазначеному будинку; не з`являвся в будок з тих підстав, що йому чинив перешкоди в цьому позивач ОСОБА_1 , зокрема виганяв його, обзивав, чинив на нього моральний тиск; іншого житла у нього немає, а квартира по АДРЕСА_2 , на яку покликалась сторона позивача, є квартирою його баби, де зареєстровані інші особи, а його (відповідача) туди також не впускають. Просить врахувати, що зараз введено воєнний стан та він не має де проживати. У задоволенні позовних вимог просить відмовити.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечила щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_1 з наступних підстав: вона ( ОСОБА_3 ) до 2015р. перебувала у шлюбі з позивачем ОСОБА_1 , а після розірвання шлюбу такий не порушував питання щодо розподілу спільного майна; вона ( ОСОБА_3 ) разом з сином не проживає в спірному будинку з 2017р., бо позивач створює їм у цьому перешкоди, в тому числі шляхом заміни замків у вхідних дверях; вона пережила багато страждань з приводу протиправної поведінки позивача ОСОБА_1 , так і дій його першої дружини ОСОБА_8 ; вона неодноразово зверталась в поліцію з приводу вчинення відносно неї з боку позивача ОСОБА_1 фізичного, психологічного та економічного насильства; застосовував позивач і насильство щодо ОСОБА_2 ; вона з сином намагались забрати особисті речі з будинку, однак їх до будинку не впускали позивач і його родичі; її син (відповідач ОСОБА_2 ) не проживає в даному будинку, бо його туди не впускають, не надають умов для нормального проживання; тривалий період часу відповідач ОСОБА_2 навчався, деякий час перебував за кордоном, де заробляв кошти на навчання.

Представник третьої особи ОСОБА_3 - адвокат Кіт Х.І. в судовому засіданні вказала, що заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки позивач в межах цієї справи не довів належними та допустимими доказами факт не проживання відповідача в житлі без поважних причин, а всі досліджені докази навпаки підтверджують вчинення позивачем перешкод відповідачу ОСОБА_2 та третій особі ОСОБА_3 у користуванні майном, що виключає можливість задоволення позовних вимог. Позивач ОСОБА_1 не є одноосібним власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Співвласниками даного будинку є позивач ОСОБА_1 та третя особа ОСОБА_3 , оскільки у період набуття позивачем права власності на такий позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 . Відтак, даний будинок є спільним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , а остання має нарівні з позивачем права власника майна. Відповідач ОСОБА_2 вселився у спірний будинок як член сім`ї власника житла, тобто як син своєї матері, тому такий набув право на мирне користування майном. Будь-яке інше житло у відповідача відсутнє. Оскільки ОСОБА_3 як співвласник майна не заперечує щодо реєстрації відповідача в даному майні, то позивач не має одноосібного права заявляти вимогу про усунення перешкод в користуванні майном шляхом зняття з реєстрації відповідача. Крім того, відповідач не втратив статус члена сім`ї власника житла, оскільки є сином ОСОБА_3 , яка в свою чергу, є співвласником даного майна. В матеріалах справи відсутні будь-які відомості щодо не проживання відповідача у спірному житлі без поважних причин понад встановлений законом строк. Саме факт неприязних відносин між позивачем та відповідачем, а також ОСОБА_3 як співвласником майна у зв`язку вчиненням позивачем перешкод у користуванні майном виключає можливість задоволення позову із застосуванням ч.2 ст.405 ЦК України. Зважаючи на створення позивачем перешкод відповідачу у користуванні спірним майном, а також з огляду на навчання відповідача у м.Львові, тобто віддаленість місця навчання від його зареєстрованого місця проживання, відповідач був тимчасово відсутній у спірному житлі саме з поважних причин. Стороною позивача також не надано доказів того, що відповідач обрав інше постійне місце проживання, має на праві власності інше житло, втратив інтерес до помешкання та що зняття останнього з реєстрації не буде для нього обтяжуючою обставиною. Просить відмовити у задоволенні позову у зв`язку з недоведеністю та безпідставністю позовних вимог.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні повідомила наступне: вона (свідок) є дружиною позивача ОСОБА_1 та саме з нею ОСОБА_1 перебував у першому шлюбі. Така пояснила, що будівництво спірного будинку здійснювала спільно з ОСОБА_1 , завершили будівництво такого за кошти, виручені з продажу їхньої квартири. Коли третя особа ОСОБА_3 та її син ОСОБА_2 прийшли проживати в будинок, то він вже був збудований. Після розлучення ОСОБА_1 з ОСОБА_3 , вона (свідок) в 2015р. прийшла проживати у свій будинок за адресою: АДРЕСА_1 . На той час відповідач ОСОБА_2 вже там не проживав. Їй (свідку) невідомо, за яких обставин відповідач покинув даний будинок, однак позивач ОСОБА_1 не виганяв його з такого. Близько двох років тому відповідач ОСОБА_2 востаннє перебував на подвір`ї їхнього господарства, ймовірно у 2018р., та стверджував, що має право там проживати, оскільки зареєстрований за вказаною адресою. Свої особисті речі з будинку відповідач забрав та будь-яких його речей там більше немає.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні повідомив наступне: він (свідок) проживає по сусідству з позивачем ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , проживає там з 2001р. та товаришував з сім`єю ОСОБА_10 . Відповідача ОСОБА_2 бачив за вказаною адресою у 2014-2015році. Пригадує, що у позивача були непорозуміння з ОСОБА_3 і саме в цей період ОСОБА_2 звідти поїхав. Пригадує, що ОСОБА_2 приїжджав за речами, бо тоді був шум та суперечки на їхньому подвір`ї. Бачив кульки з речами на подвір`ї та позивач говорив, що то речі ОСОБА_2 та такий має їх забрати. Особисто не бачив та не чув, щоб відповідача виганяли з вказаного будинку. Також йому (свідку) не відомо чи відповідач покинув будинок добровільно чи у інший спосіб.

ІV. Процесуальні дії у справі.

Ухвалою судді Мостиського районного суду Львівської області від 27.12.2019р. прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житловим будинком; розгляд справи ухвалено провести в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 25.02.2020р. ухвалено залучити ОСОБА_3 та Гостинцівську сільську раду Мостиського району Львівської області до участі у даній цивільній справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору.

Ухвалою суду від 27.04.2021р. залучено до участі у справі правонаступника третьої особи Гостинцівської сільської ради Мостиського району Львівської області - Мостиську міську раду Львівської області.

Ухвалою суду від 25.05.2021р. закрито підготовче провадження у даній цивільній справі.

V. Обставини справи, встановлені судом.

Заслухавши пояснення учасників справи, показання свідків, дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв`язку, суд встановив наступні обставини справи та відповідні до них правовідносини.

Судом встановлено, що згідно Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 03.02.2005р. та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії СВО №155096 від 03.02.2005р. право власності на будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровано за позивачем ОСОБА_1 .

Позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (третя особа по справі) з 27.12.1997р. перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 03.06.2015р.

Отже, право власності на спірне майно - будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 - зареєстроване за позивачем ОСОБА_1 03.02.2005р., тобто в час його перебування у шлюбі з ОСОБА_3 .

Питання про поділ спільного майна, набутого подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_3 за час спільного проживання у період шлюбу, в судовому порядку не вирішувалось.

У вказаному спірному будинку зареєстровані наступні особи: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , (позивач), ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (син позивача), ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (син позивача), ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (колишня дружина позивача, третя особа по справі), ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (невістка позивача), ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (син колишньої дружини ОСОБА_3 , відповідач по справі), онук ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (онук позивача).

Відповідач ОСОБА_2 є сином ОСОБА_3 від першого шлюбу, місце його проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 з 16.02.2006р.

ОСОБА_3 не заперечує проти користування відповідачем ОСОБА_2 вказаним будинком та щодо реєстрації місця його проживання за вказаною адресою.

Відповідач ОСОБА_2 з 0.1.09.2017р. по червень 2020р. був студентом та навчався на денній формі в Європейському університеті (Львівській філії такого), а після цього - на денній форми на економічному факультеті Львівського національного університету ім.І.Франка.

З матеріалів цієї справи убачається і сторонами у справі не заперечується, що між ними, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 впродовж кількох років існують вкрай неприязні відносини, які призводять до конфліктів. Такі ж відносини існують між позивачем ОСОБА_1 та його колишньою дружиною ОСОБА_3 , третьою особою по справі, в тому числі через спільно нажите ними майно.

Так, з листа-повідомлення начальника Мостиського Відділення поліції Яворівського районного відділу поліції ГУНП у Львівській області від 05.07.2017р. за №5853/55/01/05-17, відомо, що заявник ОСОБА_2 28.06.2017р. звертався до Мостиського відділення поліції Яворівського районного відділу поліції ГУНП у Львівській області з приводу сімейного скандалу з ОСОБА_1 . Також в матеріалах справи наявне звернення ОСОБА_2 від 20.07.2017р., адресоване начальнику Мостиського ВП Яворівського ВП ГУНП у Львівській області з приводу примусового виселення його та його матері ОСОБА_3 з будинку з застосуванням фізичного впливу та погроз з боку ОСОБА_1 .

Також в матеріалах справи наявна копія ухвали Мостиського районного суду Львівської області від 12.11.2019р. про закриття кримінального провадження про обвинувачення ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України у зв`язку з відмовою потерпілого ОСОБА_1 від обвинувачення.

В матеріалах справах наявні і копії звернень ОСОБА_3 в органи поліції у період з 2018р. по 2020р. з приводу дій, вчинених позивачем ОСОБА_1 , зокрема щодо недопускання її ( ОСОБА_3 ) до житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , з приводу безпечного доступу до вказаного будинку, з приводу застосування ОСОБА_1 відносно неї та її сина ОСОБА_2 економічного, фізичного та психологічного насильства, умисного позбавлення їх житла, одягу та іншого майна; з приводу заподіяння їй тілесних ушкоджень. За результатами розгляду ряду зазначених звернень ОСОБА_3 , їй рекомендовано звернутися до суду для вирішення спору з ОСОБА_1 в порядку цивільного судочинства.

Наявність між сторонами вкрай неприязних стосунків та конфліктів є перешкодою для користування відповідачем житловим приміщенням у спірному будинку.

Відомостей про наявність у відповідача ОСОБА_2 на праві приватної власності іншого житла - матеріали справи не містять.

VI. Застосовані норми права та судова практика.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Конституцією України серед іншого передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

За змістом ст.47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з положеннями статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Відповідно до статті 405 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Права власника житлового будинку визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом статей 317, 319, 391 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, на власний розсуд. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.

Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Згідно ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.5 ЦПК України,здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч.1, 2 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

VІI. Висновки суду.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Підставою позову визнають обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Цими обставинами можуть бути лише юридичні факти, тобто такі факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки: виникнення, зміну чи припинення правовідносин. У підставу позову може входити як один, так і декілька юридичних фактів.

Юридичні факти, покладені в підставу позову, свідчать про те, що між сторонами існують правовідносини і що внаслідок певних дій відповідача ці відносини стали спірними. Від характеру спірних правовідносин залежить правова кваліфікація спору. Підстава позову має важливе практичне значення. Правильне її встановлення визначає межі доказування, а також є гарантією прав відповідача на захист проти позову.

З урахуванням визначених цивільно-процесуальним законодавством засад (принципів) змагальності і диспозитивності при зверненні до суду позивачі самостійно обирають спосіб захисту порушеного права та обґрунтовують доказами.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що спірне майно, а саме: будинок по АДРЕСА_1 є набутий позивачем ОСОБА_1 за час перебування його у шлюбі з ОСОБА_3 , а відтак таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними, що повністю узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Підстав для іншого висновку, за умови не спростування стороною позивача презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними у період шлюбу, у суду немає. У даній цивільній справі презумпція спільності права власності подружжя ( ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ) на придбане (набуте) в період спільного проживання сторін майно (спірний будинок по АДРЕСА_1 ) позивачем ОСОБА_1 не спростована.

Відсутність судового рішення про визнання спірного будинку особистою приватною власністю ОСОБА_1 підтверджує, що відсутні підстави вважати, що таке майно належить виключно позивачу, оскільки докази на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, - відсутні. Спір про поділ майна між подружжям не заявлявся та такий не вирішено.

Відповідач ОСОБА_2 є сином ОСОБА_3 , яка як співвласник спірного будинку, розташованого за адресою: с.Гостинцеве Львівської області, не заперечує проти користування відповідачем ОСОБА_2 цим будинком.

Матеріалами справи доведено, що між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 склались вкрай неприязні стосунки. Такі ж неприязні стосунки склались між позивачем ОСОБА_1 і його колишньою дружиною ОСОБА_3 , яка є матір`ю відповідача.

Відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом.

Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин не проживання за адресою такого житлового приміщення.

Вичерпного переліку поважності причин не проживання у житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи.

Предметом доказування у даній справі, з урахуванням змісту позовних вимог до відповідача ОСОБА_2 та правових підстав, за яких ці вимоги пред`явлено позивачем, є відсутність або не проживання ОСОБА_2 без поважних причин понад один рік в будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені законом строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач у даній справі не довів.

Оцінивши надані сторонами докази, суд вважає, що причинами відсутності відповідача ОСОБА_2 у спірному будинку за вказаною адресою є вкрай неприязні стосунки та конфлікти з позивачем, а також навчання відповідача на денній формі в навчальних закладах, що розташовані в іншому населеному пункті. Відтак, суд приходить до переконання про наявність поважних причин не проживання відповідача ОСОБА_2 у цьому житловому приміщенні.

При цьому позивач ОСОБА_1 не є одноособовим власником спірного будинку, а інший співвласник - ОСОБА_3 , членом сім`ї якої є ОСОБА_2 , вимог до нього (відповідача ОСОБА_2 ) щодо визнання його таким, що втратив право користування житлом не заявляла, а навпаки така стверджувала про необхідність даного житла відповідачу для проживання, відтак останній не позбавлений права користуватись даним житлом.

При цьому слід зазначити, що втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи позивачем не доведено.

Підстави для визнання відповідача ОСОБА_2 , який за згодою власників будинку зареєстрований у спірному будинку та користувався ним, таким, що втратив право користування цим житлом, а також необхідність і пропорційність такого заходу позивачем ОСОБА_1 не доведені.

На підставі належної оцінки зібраних у справі доказів, суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог належними та допустимими доказами, а отже, відсутні підстави для визнання відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням.

Підсумовуючи, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .

При цьому, суд роз`яснює, що позивач ОСОБА_1 вправі звернутись до суду з позовом до ОСОБА_3 про розподіл спільного сумісного майна подружжя та такий не позбавлений права добровільно або в судовому порядку визначити порядок користування спільним житловим будинком із іншим співвласником.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

VIII. Розподіл судових витрат між сторонами.

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, судові витрати, в тому числі зі сплати судового збору та витрати на професійну правничу допомогу, у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст.12, 13, 76-81, 133, 141, 258, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_3 , Мостиська міська рада Львівської області, про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 27.11.2022р.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , уродженець м.Мостиська Львівської області, проживає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ,уродженець м.Мостиська Львівської області, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_3 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженка с.Пнікут Мостиського району Львівської області, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_4 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Мостиська міська рада Львівської області, код ЄДРПОУ - 26307500, місцезнаходження: 81300, м.Мостиська, вул.Грушевського, 6 Яворівського району Львівської області.

Суддя Ю.В. Кічак