ПОСТАНОВА

Іменем України

22 вересня 2022 року м. Кропивницький

справа № 385/502/21

провадження № 22-ц/4809/151/22

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді (суддя доповідач) Дуковського О.Л.

суддів Дьомич Л.М., Письменного О.А.,

з участю секретаря Демешко Л.В.

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 20 серпня 2021 року, у складі головуючого судді Гришака А.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

В обгрунтування позовних вимог вказувала, що ОСОБА_4 успадкувала після смерті чоловіка ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 .

14.09.2001 ОСОБА_4 купила у ОСОБА_6 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 .

Позивач, вказувала, що вона є власником житлового будинку АДРЕСА_2 згідно договору дарування від 27.03.2018, дарувальником будинку була ОСОБА_4 .

За вищезазначеною адресою зареєстровані відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Зазначала, що ОСОБА_7 є співмешканкою ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 та був сином ОСОБА_4 .

Вказувала, що відповідач ОСОБА_3 , матір?ю якого є ОСОБА_2 , є онуком ОСОБА_4 .

Посилалася на те, що до 27.03.2018 вказаний будинок належав ОСОБА_4 та її покійний син ОСОБА_8 , його співмешканка ОСОБА_7 та син ОСОБА_3 , як члени родини були зареєстровані в даному будинку.

Зазначала, що вона як власник будинку не має можливості вільно розпоряджатися своїм майном через те, що в будинку зареєстровані особи, які не є членами її сім`ї.

Вказувала, що неодноразово зверталась до відповідачів з вимогою про добровільне зняття їх з реєстрації за місцем проживання в її будинку, але позитивного результату так і не отримала, оскільки відповідачі добровільно робити це не бажають.

Вважає, що оскільки вона є власником будинку, має право розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, але наявність реєстрації відповідачів, які добровільно не бажають її зняти, не дає їй повністю реалізувати всі складові права власності на будинок, а саме володіти, розпоряджатися та користуватися нерухомим майном, а тому змушена звертатися до суду для захисту своїх порушених прав.

Просила: визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_2 .

Рішенням Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 20 серпня 2021 року у задоволенні позову відмовлено та вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погодившись із вказаним рішенням суду позивач звернулася із апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Вказує на порушення судом норм матеріального та процесуального права під час вирішення даної справи.

Вважає, що відповідачі порушують її права на приватне життя та права на житло.

Крім того зазначає, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що вона не ставила вимогу про виселення, а лише про анулювання реєстрації місця проживання.

ОСОБА_3 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення суду залишити без змін, а скаргу без задоволення.

Зазначає, що позивачка ще до укладення договору дарування житлового будинку була обізнана про те, що в ньому проживають відповідачі та інші особи.

Вказує, що тривале проживання відповідачів у житловому будинку є підставою вважати належним житлом у розумінні статті 8 Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод».

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши письмові докази у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно грунтувантися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно ч. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Оскаржуване судове рішення відповідає зазначеним вимогам виходячи із наступного.

Судом першої інстанції встановлені такі обставини справи:

відповідно до копії договору дарування житлового будинку з господарськопобутовими будівлями та спорудами від 27.03.2018, зареєстрованого в реєстрі за №422 (а. с. 7-9), копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 119372764 від 02.04.2018 (а.с. 10), власником будинку за адресою: АДРЕСА_2 є - ОСОБА_1 .

Право власності за ОСОБА_1 зареєстровано на підставі договору дарування від 27.03.2018, укладеного між ОСОБА_4 (дарувальник) та ОСОБА_1 (обдарованою).

З копії довідки № 3873 від 20.09.2017 виданою Гайворонською міською радою Кіровоградської області, вбачається, що адреса житлового будинку АДРЕСА_1 у зв`язку з перенумерацією будинків по даній вулиці має адресу АДРЕСА_2 (а.с. 18).

В будинку за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що підтверджується копією домової книги (а.с. 14-16), а ОСОБА_1 зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_3 .

Встановлено, що відповідачі проживають у вище вказаному будинку з 1998 року, як члени сім`ї ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 та іншого житла не мають.

ОСОБА_9 був сином ОСОБА_4 , яка подарувала житловий будинок ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції у рішенні вказав, що позивач, прийнявши будинок у дар (безоплатно набула у власність майно), знала про проживання в ньому відповідачів, які є членами сім`ї колишнього власника цього житла, які не мають іншого житла, а тому її право на це майно не може бути захищено, шляхом визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_9 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, шляхом зняття їх з реєстрація за місцем проживання.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції.

Тривале проживання відповідачів у спірному будинку, суд першої інстанції визнав достатньою підставою для того, щоб вважати спірний будинок житлом відповідачів в розумінні статті 8 Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод».

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно статті 8 Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод», кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти росії», заява N 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява N 19009/04, пункт 50).

Житло - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Відповідно до частини першої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Крім того, коли позивач набув права власності на спірний будинок відповідачі проживали в ньому досить тривалий час та були зареєстровані за адресою даного будинку, а тому не втратили право проживання в будинку, а сам по собі факт набуття права власності позивачем на це житло, обтяжене правом користування ним відповідачами, не може бути підставою для позбавлення їх права на житло, передбачене статтею 8 Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод».

Тому, колегія суддів вважає, що відповідачі не можуть бути визнані такими, що втратили право користування спірним будинком з підстав, зазначених у позові.

Суд апеляційної інстанції згідно діючих вимог цивільно-процесуального законодавства перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та позовних вимог, що були предметом розгляду в суді першої інстанції.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, а скарга без задоволення .

У відповідності до ст. 141 ЦПК України судом першої інстанції вирішено питання про розподіл судових витрат, яке не підлягає зміні.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 20 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

18.10.2022 складено постанову.

Головуючий суддя О.Л. Дуковський

Судді Л.М. Дьомич

О.А. Письменний