Справа № 158/664/22
Провадження № 2/0158/318/22
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
22 листопада 2022 року м. Ківерці
Ківерцівський районний суд Волинської області у складі:
головуючого судді Польової М.М.,
з участю секретаря судового засідання Сороки І.Є.,
представника позивача ОСОБА_1 ,
представника відповідача ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ківерці в режимі відеоконференції в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірної інформації, стягнення моральної шкоди,
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_3 (далі - ОСОБА_3 ) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 (далі ОСОБА_4 ) про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірної інформації, стягнення моральної шкоди в розмірі 50 000 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 27.03.2022 у соціальній мережі «Facebook» ОСОБА_4 розповсюджено неправдиву інформацію про ОСОБА_3 , а саме у публікації відповідача повідомлено «Гетьманцев сдал с потрохами все координаты складов с топливом». Відтак, недостовірною тезою відповідач звинуватив позивача у переданні окупантам координатів складів з паливом для нанесення по ним ракетних ударів. Наведена інформація не відповідає дійсності, є негативною, посягає на гарантоване законодавством право на повагу до честі, гідності, ділової репутації позивача і наносить йому шкоди.
Позивач стверджує, що поширена недостовірна інформація є фактичним ствердженням, оскільки може бути перевірена та підтверджена, чи навпаки, спростована. У оспорюваному твердженні йдеться про конкретну дію передачу окупантам координатів складів з паливом для нанесення по ним ракетних ударів. Така дія по своїй сутті є державною зрадою, тобто кримінально караним діянням. Всупереч звинуваченням позивач ніколи не передавав окупантам будь-яких координатів, у тому числі gps-координатів складів з паливом. Таке безпідставне звинувачення призводить до порушення його особистих немайнових прав.
Також вказує, що законодавство України, яке визначає вимоги до обліку місць виробництва, зберігання, оптової, роздрібної торгівлі пальним, було прийняте ще до того, як позивач став народним депутатом України. Крім того, законодавство не містить положення про те, щоб «gps-адрес уровнемера заносить в таблицы для налоговой отчетности». В нормативно-правових актах взагалі не йдеться про gps-адресу місця зберігання пального чи пристрою для вимірювання рівня пального. Відтак, поширені твердження відповідача є домислом, вигадкою.
Розповсюдження оскаржуваних недостовірних відомостей заподіює позивачу душевних страждань і репутаційних втрат. Особа позивача піддається осуду, недостовірні матеріали провокують негативне ставлення до нього в суспільстві. Такі обставини спричинили позивачу душевні страждання, змусили виправдовуватися за дії, яких він не вчиняв, призвели до зниження його авторитету.
Недостовірна інформація набула значного розголосу, була неодноразово поширена. Станом на дату подання позову тільки на «Facebook» матеріал має 1,4 тисячі реакцій, 742 поширень та 168 коментарів, більшість з яких негативного характеру відносно позивача. Таке розповсюдження негативної недостовірної інформації в сукупності з винним умисним характером дій відповідача є обставиною, що має істотне значення для визначення розміру моральної шкоди, яку позивач оцінює у 50 000 грн.
Ухвалою судді Ківерцівського районного суду Волинської області від 03.05.2022 відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче засідання.
У відзиві на позовну заяву представник відповідача позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволенні позову, мотивуючи тим, що в його публікації, яка є предметом спростування в даній справі, описані обставини можливої причетності позивача до оприлюднення інформації про місцезнаходження складів з паливом на території України, яка ймовірно могла б використовуватись збройними силами та іншими збройними формуваннями російської федерації для завдання по таких складах ракетних ударів.
Зазначає, що стаття 30 Закону України «Про інформацію» передбачає, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Відповідач вказує, що в оскаржуваній публікації ним висловлено суб`єктивну думку щодо обставин, описаних в публікації у соціальній мережі ОСОБА_7 » ОСОБА_8 , скрін-шот якої відповідач розмістив безпосередньо в оскаржуваній публікації.
Крім того, зазначає, що 18.12.2019 було прийнято Закон України №391-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України щодо покращення адміністрування акцизного податку». Внесеними змінами зобов`язано Державну податкову службу України оприлюднювати для необмеженого кола читачів інформацію про акцизні склади зберігання пального із зазначенням адрес їх місцезнаходження. При цьому одним із ініціаторів цього законопроекту був саме ОСОБА_3 . Відтак, саме ОСОБА_3 є одним з ініціаторів публічного оприлюднення інформації про місцезнаходження складів з паливом на території України. Таким чином, оскаржувана позивачем інформація є оціночними судженнями, які не підлягають спростуванню відповідно до статті 30 Закону України «Про інформацію».
Також зазначає, що судження «Ведь по сути Гетьманцев сдал с потрохами все координаты складов с топливом» спрямоване не на звинувачення позивача у вчиненні кримінального правопорушення, а в емоційній формі вказує на причетність ОСОБА_3 до запровадження процедури оприлюднення інформації про акцизні склади з пальним, про що зокрема, свідчить конкретизація вказаного судження в наступному реченні тексту публікації: «Ведь по сути Гетьманцев сдал с потрохами все координаты складов с топливом. Нафига gps-адрес уровнемера заносить в таблицы для налоговой отчетности?». Крім того, доводи позивача про начебто звинувачення останнього у вчиненні кримінальних правопорушень спростовуються наступним твердженням, в яких відповідач вказує на необхідність правоохоронним органам перевірити вказані дії позивача, що виключає так званий обвинувальний характер спірної публікації: «Деятельность Гетманцева требует самого глубокого рассмотрения правоохранительных органов. Потому что то, что он сделал в экономике выглядит как целенаправленная подрывная политика в пользу россии.».
Крім того, відповідач звертає увагу, що позивач як політик та публічна особа є більш відкритим до прискіпливої уваги та критики з боку суспільства, у зв`язку з чим оскаржувана публікація, враховуючи її характер, не може порушувати його прав.
Також зазначає, що поширена відповідачем в спірній публікації інформація щодо ймовірного джерела відомостей про місцезнаходження складів з пальним, які потенційно могли б використовуватись військово-політичним керівництвом російської федерації для завдання ракетних ударів в умовах війни безумовно є інформацією, що становить значний суспільний інтерес.
Окрім того, оскільки ОСОБА_3 як народний депутат є суб`єктом владних повноважень, а оскаржувана інформація стосується його як суб`єкта владних повноважень, тому відповідно до статті 31 Закону України «Про інформацію» позивач не має права на стягнення з відповідача моральної шкоди.
У відповіді на відзив представник позивача вказує, що висловлення суб`єктивної думки може йтися тоді, коли існує певний факт, оцінка якому надається. Посилаючись на публікацію іншої особи, відповідач не зазначає, який саме «факт» з такої публікації він нібито оцінює. Водночас, у публікації третьої особи відсутні будь-які фактичні дані відносно позивача. Відтак, стверджуючи про оціночний характер формулювань, відповідач не надав жодної «фактичної основи» як підґрунтя для поширення відомостей. Крім того, публікація третьої особи, на яку посилається, відповідач, не носить характеру інформації з офіційного джерела, а тому відповідач в будь-якому разі мав би здійснити перевірку інформації перед її поширенням.
Щодо посилання відповідача на законопроект, одним із ініціаторів внесення якого був позивач, представник позивача зазначила, що таким законопроектом не було затверджено жодної новації в частині оприлюднення даних про місця обліку пального. Таким законопроектом внесено технічне за своїм змістом уточнення до Податкового кодексу України, а саме зафіксовано в кодексі реєстри, які раніше регулювалися підзаконними актами. До цього ДФС публікувала таку інформацію на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 19.06.2019 №545 та іншими підзаконними актами. Відтак, посилання відповідача на запровадження процедури оприлюднення начебто позивачем не відповідають дійсності.
Крім того, зазначає, що в тезі «Гетьманцев сдал с потрохами все координаты складов с топливом» не повідомляється про «причетність за запровадження процедури оприлюднення інформації і не вказано, що відповідач припускає «вірогідність існування таких обставин, а не їх достовірність», а натомість поширеною інформацією у ствердній формі вказується на передавання координатів складів з паливом. Про припущення могла б іти мова, якби відповідач використав відповідні мовно-стилістичні засоби, які вказують на припущення (на противагу твердженню), а також якби для припущення існувала хоч якась фактична основа. Посилання відповідача на слова «по сути», які передують спірній тезі, не спростовує доводів позивача і не дає змогу віднести інформацію до «припущення».
Також вказує, що відповідач поширив твердження, яке не може бути віднесене до допустимої критики, оскільки воно не відповідає вимогам точності, достовірності і поширене без перевірки на предмет відповідності дійсності. Окрім того, зазначає, що посилання на відповідача суспільний інтерес теми як такої не звільняє відповідача від відповідальності за поширення інформації з порушенням вимог журналістської етики.
Щодо відсутності у позивача права на відшкодування шкоди зазначила, що позивач не має статусу суб`єкта владних повноважень ані в розумінні КАС України, ані в розумінні Закону України «Про інформацію».
У запереченнях на відповідь на відзив представник відповідача зазначив, що ініційований ОСОБА_3 . Закон України №391-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України щодо покращення адміністрування акцизного податку» окрім того, що закріпив обов`язок податкових органів оприлюднювати інформацію про місцезнаходження складів з пальним, також визначив порядок їх оприлюднення та збільшив обсяг інформації, яка підлягала оприлюдненню.
Звертає увагу, що оскаржувана публікація є вираженням суб`єктивної думки і погляду, направлених на критичну оцінку існуючих даних. Відтак, «фактичною основою» інформації, що є предметом спору в даній справі є наступні обставини: 1) інформація про оприлюднення податковими органами відомостей про склади з паливом, поширеної ОСОБА_9 у своїй публікації в соціальній мережі «Facebook»; 2) інформація про те, що ОСОБА_3 є одним із ініціаторів Закону України №391-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України щодо покращення адміністрування акцизного податку», яким, серед іншого, передбачено розміщення на офіційному веб-сайті ДПС України інформації про акцизні склади пального з уніфікованими номерами та місцезнаходженням, а також надання уповноваженим органам та подальше оприлюднення детальної інформації про акцизні склади та резервуари при отриманні суб`єктами господарювання відповідної ліцензії.
Таким чином, оскаржувана позивачем інформація є оціночним судженнями, які не підлягають спростуванню відповідно до статті 30 Закону України «Про інформацію».
Також вказує, що оскаржувана позивачем теза повинна досліджуватись з урахуванням загального змісту публікації, а не як окреме твердження виділене з контексту, тому при її оцінці слід враховувати спосіб їх викладення, зокрема вираження слів, які вказують на вірогідність існування описаних обставин, а не їх достовірність, а також вживання риторичних запитань.
Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 14.09.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала з підстав, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив, просила його задовольнити.
Представник відповідача у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву та у запереченнях на відповідь на відзив.
Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази, суд дійшов наступних висновків.
Так, судом встановлено, що 27.03.2022 у соціальній мережі «Facebook» на веб-сторінці ОСОБА_6 було розміщено публікацію наступного змісту: «россия явно пытается сорвать посевную. Но это и так слишком очевидно, в связи ударами по нефтебазам. А интересное вот что. Ведь по сути Гетьманцев сдал с потрохами все координаты складов с топливом. Нафига gps-адрес уровнемера заносить в таблицы для налоговой отчетности? Теперь окупанты бьют в самые полные склады. Не во все. И очень четко знают об этом. Деятельность Гетманцева требует самого глубокого рассмотрения правоохранительных органов. Потому что то, что он сделал в экономике выглядит как целенаправленная подрывная политика в пользу россии.»
Матеріалами справи підтверджується, що автором оспорюваної інформації, поширеної у вказаній публікації, є ОСОБА_4 , та останнім вказаний факт не заперечувався у відзиві на позовну заяву та у запереченнях на відповідь на відзив.
Надаючи правову оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами, суд враховує наступне.
Так, статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
Частиною першою статті 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.
Згідно із статтями 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації.
Відповідно до частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.
У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.
Водночас, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.
Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, чи критикою та чи є вона такою, що виходить за межі допустимої критики за встановлених судами фактичних обставин справи.
Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.
Згідно із статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і Першого протоколу та Протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.
Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини (справи Лінгенса, ОСОБА_10 і Гійзельс , ОСОБА_11 , Прагер і Обершлік) свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе.
Публічна особа, державний службовець, повинен бути готовим до підвищеного рівня критики, у тому числі у грубій формі, прискіпливої уваги суспільства і підвищеної зацікавленості суспільства його діяльністю та/або особистим життям тощо, адже вони, обираючи кар`єру публічної особи, погодились на таку увагу.
У разі, якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі - Резолюція).
У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).
У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.
Крім того, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19 (Lingens, cited above, p. 28, п. 46).
За змістом статті 10 Конвенції свобода слова, преси як захисника інтересів громадськості, критика представників держави, висловлення своєї думки в процесі обговорення питань, що становлять громадський інтерес, є однією з найважливіших свобод людини. Втрутитись у процес реалізації цієї норми національна влада може лише у випадках, передбачених частиною другою статті 10 Конвенції, зокрема, якщо це передбачено законом, направлено на захист репутації або прав інших осіб і є необхідним у демократичному суспільстві.
Право на недоторканність ділової репутації та честь і гідність публічної особи підлягають захисту лише у випадках, коли політичний, державний або громадський діяч доведе, що інформація поширена «з явним злим умислом», тобто з нехтуванням питання про їх правдивість чи неправдивість, а не з метою доведення до громадськості тверджень про наміри і позицію політичних лідерів, інших публічних осіб та сформувати про них свою думку.
Поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 Конвенції захищає погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів.
Суд зауважує, що чинним законодавством не передбачена можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень. Вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків не можуть бути предметом судового захисту, оскільки будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів), а публічні особи мають бути толерантними до різкої, навіть некоректної критики.
Так, позивач ОСОБА_3 є публічною особою, народним депутатом України, а тому відповідно межа допустимої критики та обсяги поширення інформації щодо нього є значно ширшими, ніж щодо непублічної особи, оскільки він безпосередньо відіграє важливу роль у законотворчій діяльності держави та його дії становлять підвищений суспільний інтерес.
Аналізуючи зміст поширеної у публікації інформації, суд дійшов висновку, що інформація, поширена відповідачем в соціальній мережі Facebook, є критичною оцінкою дій позивача на посаді народного депутата, висловлюваннями, які не можна витлумачити як такі, що містять фактичні дані, оскільки вони лише дають можливість проаналізувати та сприйняти зміст інформації згідно з власними суб`єктивними переконаннями відповідача.
Зміст оспорюваних вислювлювань свідчить про відсутність твердження про факти (час, спосіб, кількість тощо) і лише вказує на припущення можливої причетності позивача до оприлюднення інформації про місцезнаходження складів з паливом.
У оспорюваній публікації відсутнє твердження про винуватість ОСОБА_3 у будь-якому кримінальному правопорушенні, а тому інформація в оспорюваній публікації не порушує презумпцію невинуватості позивача.
Відтак, по своїй суті поширена інформація є власною оцінкою (інтерпретацією) відповідачем певних подій та отриманих ним відомостей, не містить фактичних тверджень про вчинення позивачем правопорушень, а спрямована на привернення уваги громадськості до питань оприлюднення інформації про місцезнаходження складів з паливом на території України, яка могла використовуватись для завдання по таких складах ракетних ударів.
Інформація, поширена відповідачем, стосується виключно професійної діяльності позивача, а не його приватного життя, а тому, враховуючи публічний статус позивача та те, що поширена інформація стосувалася його публічної діяльності та мала суспільний інтерес, позивач повинен бути терпимим до публічної критики, межа якої є ширшою від критики пересічних осіб.
Отже, інформація, яку просить спростувати позивач, є результатом критичної оцінки фактів та діяльності позивача як народного депутата та є оціночним судженням відповідача, вираженням його суб`єктивної думки, яка не є предметом судового захисту в розумінні статті 277 ЦК України.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що вказана інформація, не носить характеру завідомо неправдивих відомостей, не містить фактичних даних та є оціночним судженням, яка хоч і є неприємною для позивача, однак не виходить за рамки суспільної моралі. Інформацію висловлено у формі, яка не принижує гідність, честь чи ділову репутацію, так як позивач є публічною особою та підлягає ретельному громадському контролю і потенційно може зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації.
Таким чином, оскільки не відбулось поширення недостовірної інформації у вигляді фактів щодо позивача, відсутній склад правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення вимог позивача.
За таких обставин, правові підстави для задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію, інформації, яка поширена в мережі інтернет, зобов`язання спростування інформації та стягнення моральної шкоди відсутні.
Відповідно до статті 141 ЦПК України у зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог понесені позивачем судові витрати стягненню з відповідача не підлягають.
Керуючись статтями 10, 12, 81, 264, 265, 268 ЦПК України, суд
У Х В А Л И В :
У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірної інформації, стягнення моральної шкоди відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 25 листопада 2022 року.

Позивач: ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач: ОСОБА_4 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Суддя Ківерцівського районного суду М.М. Польова