Номер провадження: 22-ц/813/5629/22
Головуючий у першій інстанції Малиновський О. М.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.10.2022 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів, на заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Малиновського О.М. 27 березня 2020 року у м. Одеса, -

встановила:

У липні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовними вимогами, в яких просив стягнути з ОСОБА_1 грошові кошти (аванс) в розмірі 900 тис. доларів США.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 25 березня 2018 року між позивачем та відповідачем був укладений договір, за умовами якого ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 900 тис. доларів США, як передплату за належне їй нерухоме майно, яке вона зобов`язалась передати у власність, шляхом оформлення права власності в розмірі 1/2 частки від належного їй нерухомого майна. Втім, як зазначає позивач, ОСОБА_1 ухиляється від виконання договору та отримані грошові кошти не повертає, що стало підставою для звернення до суду.

Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 27 березня 2020 року позов ОСОБА_2 було задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму авансу в розмірі 900 000 (дев`ятсот тисяч) доларів США. Стягнення постановлено проводити за офіційним курсом гривні по відношенню до долара США за встановленим Національним Банком України на день здійснення платежу.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 9 605,00 грн.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

У апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 посилається на те, що документ, складений 25 березня 2018 року, не може бути розцінено як договір між позивачем та відповідачкою, а є одностороннім правочином, який є діючим, оскільки строк виконання зобов`язань з боку ОСОБА_1 ще не настав, а тому факт порушення прав ОСОБА_2 відсутній.

Сторони про розгляд справи на 11 жовтня 2022 року були сповіщені належним чином.

Заяв, клопотань від сторін по справі на адресу Одеського апеляційного суду не надходило.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд, з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутності сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що 25 березня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір, за умовами якого ОСОБА_1 , отримавши від ОСОБА_2 грошові кошти в якості авансу у розмірі 900 тис. доларів США, як 50% вартості нерухомого майна, яке належало їй на праві власності, зобов`язалась оформити 1/2 частку права власності на ОСОБА_2 на наступне нерухоме майно: 18/1000 частин нежитлової будівлі, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 ; 19/1000 частини нежилої будівлі, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 ; 32/1000 частин нежитлових будівель, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 ; 7/25 частин нежитлових приміщень №3, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 ; 7/25 частини нежитлових приміщень, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 ; 8/100 частин нежилих приміщень та споруд, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ; 2/100 частини нежилих приміщень та споруд, що розташовані за адресою: АДРЕСА_3 .

Оформлення права власності ОСОБА_1 зобов`язалась здійснити на протязі 15 днів з дня зняття всіх арештів з вказаного вище майна, її вільного пересуванні по території України і перетинання границі з Україною, а також після повідомлення на її електронну адресу про скасування зазначених обмежень. Зазначений договір був укладений між сторонами в простій письмовій формі.

Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_2 посилався на те, що ОСОБА_1 ухиляється від виконання договору та отримані грошові кошти у сумі 900 000 доларів США не повертає.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу (ст. 509 ЦК України).

Відповідно до ст. ст. 525 та 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору, ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами на підставі ст. 629 ЦК України.

Згідно із ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно із статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Відповідно до частин першої, другої статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір у майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати іншій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного-законодавства.

Частиною четвертою статті 635 ЦК України передбачено, що договір про наміри (протокол про наміри тощо), якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Відповідно до статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

З огляду на правові висновки Верховного Суду України, неодноразово викладені у постановах від 28 серпня 2019 року у справі № 128/1885/14-ц, від 27 листопада 2019 року у справі №520/6286/16-ц та від 13 січня 2021 року у справі № 686/6823/14-ц, ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання. Аванс не має забезпечувальної функції.

Якщо основний договір не укладено з ініціативи будь-якої зі сторін, то аванс повертається його власникові.

Таким чином, колегія суддів вважає встановленим той факт, що 25 березня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір про наміри, в забезпечення якого ОСОБА_1 від позивача отримана сума авансу у розмірі 900 000 доларів США.

Внесення завдатку, як способу виконання зобов`язання, може мати місце лише в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникнути на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, який за своєю формою та змістом відповідно до вимог закону між сторонами укладений не був. В даному випадку, сторони договору домовилися на укладання дійсного зобов`язання про передачу нерухомого майна в майбутньому. Отже, сплачена ОСОБА_2 сума грошових коштів в розмірі 900 тис. доларів США є авансом, яка підлягає обов`язковому поверненню позивачу, згідно вимог ст. 570 ЦК України.

При цьому судом першої інстанції вірно наголошено, що підстава відмови від укладання договорів, або відмова у передачі в будь-якій інший спосіб нерухомого майна від ОСОБА_1 до ОСОБА_2 правового значення для вирішення виниклого спору не мала, так як сплачена грошова сума у вигляді авансу повертається в будь-якому випадку її платнику. З цих же підстав суд відхилив вказівку у договорі на те, що у випадку неповернення майна ОСОБА_1 , отримані нею від ОСОБА_2 грошові кошти не повертаються.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 .

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 про те, що договір, складений 25 березня 2018 року, є діючим, оскільки строк виконання зобов`язань з боку ОСОБА_1 ще не настав, а тому факт порушення прав ОСОБА_2 відсутній.

Колегія суддів зазначає, що сума грошових коштів, яка за своєю правовою природою є авансом, підлягає поверненню особі, яка їх сплатила, незалежно від того, чи настав строк виконання зобов`язань .

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 27 березня 2020 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 27 березня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 04 листопада 2022 року.

Судді Одеського

апеляційного суду С.О. Погорєлова

А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе