ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6367/22 Справа № 201/2795/22 Суддя у 1-й інстанції - Антонюк О.А. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 серпня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної бездіяльністю органу державної влади, -

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної бездіяльністю органу державної влади

Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивовані тим, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 грудня 2020 року у справі № 201 9398/20 з Державного бюджету України на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди було стягнуто 651 774 грн.. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 16 червня 2021 року розмір відшкодування було зменшено і остаточний розмір суми на відшкодування заподіяної йому моральної шкоди був визначений в сумі 270 293 грн.. 26 серпня 2021 року позивач звернувся до Державної казначейської служби України із заявою з пакетом документів про виконання рішення суду і перерахування на його рахунок 270 293 грн. В листі ДКСУ повідомило ОСОБА_1 про неможливість виконання рішення суду в 2021 році у зв`язку із недостатністю коштів в бюджеті України на 2021 рік на вказані цілі. Отже, починаючи з дати набрання законної сили постановою Дніпровського апеляційного суду від 16 червня 2021 року до 12 травня 2022 року минуло 329 днів (на час подання позову), тобто прострочення виконання рішення суду складає 329 днів. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, з відповідача, як з органу який прострочив виконання рішення суду, на користь позивача підлягають стягненню 3% річних за період з 17 червня 2021 року по 24 червня 2022 року в сумі всього 59 874,74 грн. Вказаними діями, пов`язаними з порушеннями строків виплати сум за рішенням суду позивачу завдано матеріальну шкоду, він поніс витрати та інш.. Позивач звернувся з цим питанням до відповідача, але фактично отримав відмову в повному обсязі.

Враховуючи викладене, позивач, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, просив стягнути три відсотки річних в сумі 8264,00 грн., втрати від інфляції в сумі 48110,74 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 3500,00 грн..

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 серпня 2022 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Рішення суду мотивоване тим, що між позивачем та органами Казначейства відсутні зобов`язальні або договірні правовідносини, відповідно до умов яких органи Казначейства мають зобов`язання сплатити індекс інфляції та компенсацію у розмірі 3% річних. Державна казначейська служба України не є боржником, що прострочили виконання грошового зобов`язання у розумінні статті 625 ЦК України, а тому положення статті 625 ЦК України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просив рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд дійшов помилкового висновку про те, що вказаний спір є публічно-правовим. Апелянт вказує, що у рішенні суду визнано грошові зобов`язання держави, визначено їх розмір, ці зобов`язання належним чином не виконанні, а тому у даному випадку до вказаних правовідносин повинні застосовуватись вимоги ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України).

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Отже, враховуючи викладене апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 серпня 2022 року підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику як малозначна.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності.

Колегія суддів в повній мірі не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 грудня 2020 року у справі № 201 9398/20 з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди, заподіяної незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду було стягнуто 651 774 грн.. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 16 червня 2021 року розмір відшкодування було зменшено і остаточний розмір суми на відшкодування заподіяної йому моральної шкоди був визначений в сумі 270 293 грн..

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

26 серпня 2021 року позивач звернувся до Державної казначейської служби України із заявою з пакетом документів про виконання рішення суду і перерахування на його рахунок 270 293 грн., що підтверджується листом ДКСУ від 01 вересня 2021 року.

В зазначеному листі ДКСУ повідомило ОСОБА_1 про неможливість виконання рішення суду в 2021 році у зв`язку із недостатністю коштів в бюджеті України на 2021 рік на вказані цілі.

Позивач вважає, що починаючи з дати набрання законної сили постановою Дніпровського апеляційного суду від 16 червня 2021 року до 12 травня 2022 року, як стверджує позивач, минуло 329 днів (на час подання позову), тобто прострочення виконання рішення суду складає 329 днів та відповідно до ст. 625 ЦК України відповідач повинен відшкодувати йому 3% річних за період з 17 червня 2021 року по 12 травня 2022 року складають 7 309 грн., а розмір втрат від інфляції складає 39 739,85 грн.; потім позивач уточнив свої вимоги, надавши розрахунок, де вказав, що 3% - це 8 264 грн., інфляційні втрати 48 110,74 грн., а з витратами на правову допомогу 3 500 грн. всього 59 874,74 грн..

Органи Державної казначейської служби України у своїй діяльності керуються Конституцією та законами України, актами Президента України і Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства фінансів України та зобов`язані діяти лише на підставі та в межах повноважень, що передбачені діючим законодавством України.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно повноважень, визначених Положенням «Про Державну казначейську службу України» від 15 квітня 2015 року № 215 органами Державного казначейства здійснюються функції: операції з коштами Державного бюджету, розрахунково-касового обслуговування розпорядників і одержувачів бюджетних коштів; контролю бюджетних повноважень при зарахуванні надходжень, прийнятті зобов`язань та проведенні платежів за цими зобов`язаннями; в межах своїх повноважень контролю за дотриманням учасниками бюджетного процесу бюджетного законодавства, бухгалтерського обліку та складання звітності про виконання Державного бюджету.

Встановлено, що між позивачем та органами Казначейства відсутні зобов`язальні або договірні правовідносини, відповідно до умов яких органи Казначейства мають зобов`язання сплатити індекс інфляції та компенсацію у розмірі 3% річних.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що Казначейство та ОСОБА_1 не перебувають у відносинах «Кредитор-Боржник» (зокрема, Казначейство не є боржником), у той час як згідно зі статтею 625 ЦК України саме БОРЖНИК, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох відсотків річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодування матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

За результатами системного аналізу законодавчих приписів, які регулюють спірні правовідносини та фактичних обставин справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відсутність цивільно-правових відносин між Державною казначейською службою України та позивачем, як суб`єктами владних повноважень та відсутність цивільно-правового порушення з боку відповідача, які мали б складатись з протиправної поведінки (умисне протиправне користування відповідачем коштами належними позивачу), що причинило збитки, вини заподіювана шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між ними.

Отже, Державна казначейська служба України не є боржником, що прострочила виконання грошового зобов`язання у розумінні статті 625 ЦК України, а тому положення статті 625 ЦК України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

При цьому, колегія суддів не може погодитись з висновками суду про те, що вказаний спір відноситься до юрисдикції адміністративних судів, з огляду на наступне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності.

Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

З матеріалів справи вбачається, що предметом даного спору є відшкодування позивачу трьох відсотків річних в сумі 8264,00 грн., втрат від інфляції в сумі 48110,74 грн., які останній поніс у зв`язку із невиконанням відповідачем рішення у справі цивільної юрисдикції, а тому колегія суддів вважає, що даний спір має вирішуватися за правилами, саме, цивільного судочинства.

Більш того, відповідно до приписів ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Тобто, встановивши, що даний спір повинен розглядатись на правилами адміністративного судочинства, суд першої інстанції повинен був закрити провадження у справі, а не розглядати його по суті.

Таким чином, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції щодо підвідомчості вказаного спору адміністративній юрисдикції, а тому вказані висновки суду першої інстанції підлягають виключенню з мотивувальної частини рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ..

В іншій частині рішення, як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 серпня 2022 року змінити, виключивши з мотивувальної частини висновки суду щодо юрисдикції спору.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко