ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Хіль Л.М.,

суддів: Гальонкіна С.А., Дряниці Ю.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтава провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 05 жовтня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Апеляційний суд заслухавши доповідь судді-доповідача,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом в якому просив в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя: визнати за ним право власності на квартиру готельного типу розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , автомобіль марки ЗАЗ, модель FORZA, рік випуску 2015, державний номерний знак НОМЕР_1 , автомобіль марки ВАЗ, модель 210700-20, рік випуску 2007, державний номерний знак НОМЕР_2 , 1/5 частину квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_2 . Визнати за ОСОБА_2 право власності на 4/5 частини квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_2 .

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що з 18 листопада 2006 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . Від шлюбу мають дитину: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 20 вересня 2019 року шлюб між сторонами розірваний.

Вказував, що за час перебування у шлюбі подружжям було придбано майно, а саме: квартира готельного типу розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , автомобіль марки ЗАЗ, модель FORZA, рік випуску 2015, державний номерний знак НОМЕР_1 , автомобіль марки ВАЗ, модель 210700-20, рік випуску 2007, державний номерний знак НОМЕР_2 , квартира за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 05 жовтня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задоволено частково.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя: визнано за ОСОБА_1 право власності на:

- 1/2 частину квартири квартира готельного типу розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

- 1/2 частину автомобіля марки ЗАЗ, модель FORZA, рік випуску 2015, державний номерний знак НОМЕР_1 .

- 1/2 частину автомобіля марки ВАЗ, модель 210700-20, рік випуску 2007, державний номерний знак НОМЕР_2 .

- 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

Вважати, що ОСОБА_2 на праві власності належить:

- 1/2 частину квартири квартира готельного типу розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

- 1/2 частину автомобіля марки ЗАЗ, модель FORZA, рік випуску 2015, державний номерний знак НОМЕР_1 .

- 1/2 частину автомобіля марки ВАЗ, модель 210700-20, рік випуску 2007, державний номерний знак НОМЕР_2 .

- 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору, сплаченого при поданні позову у розмірі 2247,05 грн.

Не погодившись з вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що такий поділ майна подружжя є необґрунтованим та порушує його права, оскільки такий поділ не вирішив питання щодо реального розподілу майна подружжя.

Окрім того, відповідач не заперечувала щодо запропонованого позивачем поділу майна, а саме: визнання за ним права власності на квартиру готельного типу розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , автомобіль марки ЗАЗ, модель FORZA, рік випуску 2015, державний номерний знак НОМЕР_1 , автомобіль марки ВАЗ, модель 210700-20, рік випуску 2007, державний номерний знак НОМЕР_2 . Незгоду вона висловила лише щодо визнання за ним 1/5 частини на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .

Між тим незважаючи на неподільність майна та часткову згоду відповідача на розподіл заявлений позивачем суд поділив майно по Ѕ частині щодо кожного об`єкту, фактично вийшовши з межі позовних вимог.

Сторони будучи належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи до суду не з`явились.

Від відповідача ОСОБА_2 11.10.2022 року надійшла заява по розгляд апеляційної скарги без її участі. Проти скарги заперечує.

Апеляційний суд вважає проводити розгляд справи без участі сторін у справі.

Апеляційний суд, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду у межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Місцевим судом вірно встановлено, що з 18 листопада 2006 року сторони у справі перебували в зареєстрованому шлюбі, про що зроблений актовий запис № 1894 у Відділі РАЦС № 2 Харківського обласного управління юстиції.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 20 вересня 2019 року шлюб укладений між ОСОБА_1 ОСОБА_2 розірваний (рішення суду набрало законної сили 24.10.2019 року).

За час перебування у шлюбі подружжям 24 грудня 2007 року було придбано квартиру АДРЕСА_3 відповідно до Договору купівлі-продажу квартири від 24.12.2007 року, посвідченого приватним нотарусом Харківського міського нотаріального округу Палєвою О.М. за № 5038 (а.с. 9), право власності на вказану квартиру було зареєстровано за позивачем.

Крім того, було придбано квартиру АДРЕСА_4 відповідно до Договору купівлі-продажу квартири від 27.12.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Карафетовою К.В. за № 5747.

З витягу Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об"єктів нерухомого майна щодо об"єкта нерухомого майна вбачається, що право власності на вказану квартиру було зареєстровано за відповідачем.

Крім цього, подружжям були придбані автомобілі марки ЗАЗ, модель FORZA, рік випуску 2015, державний номерний знак НОМЕР_1 , автомобіль марки ВАЗ, модель 210700-20, рік випуску 2007, державний номерний знак НОМЕР_2 .

На підтвердження вартості спільно набутого майна подружжя, позивачем до позовної заяви наданий звіт про оцінку нерухомого майна, виконаного сертифікованим суб`єктом оціночної діяльності від 05.12.2019 року, згідно якого вартість майна, а саме двокімнатної квартири АДРЕСА_4 станом на 05.12.2019 року становить 539590 грн. (або 22549,0 доларів США); вартість квартири АДРЕСА_3 станом на 05.12.2019 року становить 184328 грн. (або 7703,0 доларів США); згідно звіту про незалежну оцінку колісного транспортного засобу ВАЗ, модель 210700-20, рік випуску 2007, державний номерний знак НОМЕР_1 , вартість станом на 05.12.2019 року складає 49031,00 грн. (або 2049,00 доларів США); вартість автомобіля марки ЗАЗ, модель FORZA, рік випуску 2015, державний номерний знак НОМЕР_2 станом на 05.12.2019 року складає 125868,00 грн. (або 5260,0 доларів США).

Відповідач ОСОБА_2 не погодилася зі звітом про оцінку нерухомого майна, наданого позивачем та надала свій звіт про оцінку майна, виконаного суб`єктом оціночної діяльності ФО-П ОСОБА_4 від 25.06.2020, а саме квартири АДРЕСА_4 , з якого вбачається, що ринкова вартість вищевказаної квартири складає 441700,00 грн.

В зв`язку з тим, що надані позивачем та відповідачем звіти про оцінку квартири за адресою: АДРЕСА_4 суттєво різнилися між собою, ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 21 липня 2020 року, клопотання представника позивача ОСОБА_1 про призначення по справу судово-технічної експертизи задоволено, проведення якої доручено ХНДІСЕ ім. М.С. Бокаріуса.

22 квітня 2021 року з ХНДІСЕ ім. М.С. Бокаріуса повернулася срава та повідомлено про неможливість надання висновку експерта № 13225, оскільки ОСОБА_2 на об`єкт дослідження, а саме до квартири за адресою: АДРЕСА_5 в зазначений час експертом не з`явилася.

Задовольняючи частково позов місцевий суд виходив з того, що спірне нерухоме майно придбане сторонами під час шлюбу, тому є спільною сумісною власністю подружжя та підлягають поділу у рівних частинах.

Апеляційний суд вважає такий висновок місцевого суду вірним з наступних підстав.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 СК України).

У пунктах 22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (частина четверта статті 65 СК України).

Отже, спільне майно подружжя за відсутності домовленості між ними, слід ділити порівну, з урахуванням обставин, що мають значення у справі, призначення речей, їх фактичного перебування у володінні одного з подружжя та намірів щодо володіння та використання майна кожним з подружжя.

Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, провадження № 61-2446 св 18,від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, провадження № 61-8518 св 18 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, провадження № 14-325цс18.

Відповідно до статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основних свобод, Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Отже, до складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Статтями 12,81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Місцевий суд дійшов вірного висновку, що спірне нерухоме майно придбане сторонами під час шлюбу, тому є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки інших доказів до суду надано не було зі сторони позивача та враховуючи те, що між позивачем та відповідачем не встановлено домовленості щодо поділу нерухомого майна, частки сторін є рівними і становлять по Ѕ частині.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не заперечувала щодо зазначеного позивачем поділу автомобілів та квартири готельного типу розташовану за адресою: АДРЕСА_1 не підтверджено належними та допустимими доказами.

Доказів того, що квартира АДРЕСА_4 належала відповідачу на праві особистої приватної власності суду не надано.

За таких обставин місцевий суд дійшов вірного висновку про те, що спірне майно придбане в період шлюбу та підлягає поділу у рівних частинах по Ѕ.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, а зводяться лише до переоцінки доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, й міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v.Ukraine) від 10.02.2010 року, заява №4909/04). Таким чином, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374,375, 381, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 05 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Л.М. Хіль

Судді С.А. Гальонкін

Ю.В. Дряниця

Повний текст постанови складено 02.11.2022 року