КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження № 22-ц/824/712/2022 Доповідач Заришняк Г.М
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2022 року Київський апеляційний суд в складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого - Заришняк Г.М.

Суддів - Кулікової С.В., Рубан С.М.

при секретарі - Осадченко І.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2021 року та на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від19 липня 2022 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального концерну «Центр комунального сервісу», третя особа: Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва про визнання недійсним та розірвання договору про надання розстрочки по сплаті заборгованості за житлово-комунальні послуги,-

ВСТАНОВИВ :

В липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся суд з позовом КК «Центр комунального сервісу», третя особа: КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району міста Києва», про визнання недійсним та розірвання договору про надання розстрочки по сплаті заборгованості за житлово-комунальні послуги.

В обґрунтування позову вказував, що 5 червня 2018 року між КК «Центр комунального сервісу» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання розстрочки по сплаті заборгованості за житлово-комунальні послуги від 25 червня 2018 року № 10/18.

Посилаючись на те, що даний договір укладався під впливом тяжких обставин і на вкрай невигідних умовах та волевиявлення позивача не відповідало його внутрішній волі, просив зобов`язати КК «Концерн комунального сервісу» здійснити перерахунок заборгованості ОСОБА_1 у зв`язку із зменшенням площі прибудинкової території та площі нежитлового приміщення, за утримання яких нараховуються комунальні послуги, визнати недійсним договір та розірвати його на підставі ст. 233 ЦК України.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та прийняте нове, яким позов задовольнити.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність й обґрунтованість постановленого рішення суду в цій частині, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволені позову суд першої інстанції виходив з його недоведеності та необґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи і це було встановлено судом, що позивач ОСОБА_1 зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 та відповідно є споживачем комунальних послуг за вказаною адресою.

Судом також встановлено, що 02 квітня 2018 року позивачем було подано до КК «Центр комунального сервісу» заяву про укладення договору реструктуризації.

25 червня 2018 року між КК «Центр комунального сервісу» та ОСОБА_1 був укладений договір № 10/18 про надання розстрочки по сплаті заборгованості за комунальні послуги, за умовами якого боржник визнає свої зобов`язання перед кредитором, що виникли у зв`язку з несвоєчасним розрахунком за спожиті житлово-комунальні послуги, які станом на 01 жовтня 2018 року складають 60 649,60 грн.

Звертаючись до суду із позовом про визнання недійсним договору про надання розстрочки по сплаті заборгованості за житлово-комунальні послуги, укладений 25 червня 2018 № 10/18, позивач посилався на те, що вказаний договір укладений ним під впливом тяжкої обставини і на не вигідних умовах, сума заборгованості є значно завищеною, та з метою недопущення відчуження квартири позивача, останній був змушений укласти такий договір.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктами 1, 2 частини другої статті 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права; визнання правочину недійсним.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є договори та інші правочини.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

ОСОБА_1 , як на підставу заявлених ним позовних вимог посилався на те, що зазначений оспорюваний договір дарування був вчинений під впливом тяжких для нього обставин і на вкрай невигідних умовах, предметом договору є розстрочка заборгованості за житлово-комунальні послуги у розмірі 60 649 грн., позивач є особою похилого віку, отримує мінімальну пенсію, інших доходів не має, він боявся, що у нього відберуть його квартиру через наявність боргу за житлово-комунальні послуги.

Відповідно до частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Правочин, про визнання якого недійсним ставиться питання за статтею 233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Підставами визнання правочину недійсним за статтею 233 ЦК України та предметом доказування у справі є: наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусила її вчинити правочин; правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах.

Наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин, має довести сторона, яка такий правочин оспорює. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину.

Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин

Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за обставин, коли особа змушена вчинити правочин на невигідних для себе умовах.

Виходячи із системного аналізу вказаних норм, визнання правочину недійсним на підставі приписів статті 233 ЦК України пов`язане із доведеністю наявності чи відсутності власного волевиявлення в особи на його вчинення на тих умовах, за яких був укладений правочин.

Наведені позивачем обставини укладення оспорюваного правочину не можуть бути підставою для застосування статті 233 ЦК України, з огляду на те, що дії позивача щодо укладення ним оспорюваного договору свідчать про наявність його волі на вирішення питання погашення виниклої у позивача заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги, що у розумінні статті 233 ЦК України не вказує на наявність тяжкої обставини, в якій перебував ОСОБА_1 , що змусило його вчинити правочин на вкрай невигідних для нього умовах. В справі також відсутні належні докази, які б підтверджували наявність невигідних для позивача умов договору.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина перша та друга статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Посилання позивача на те, що сума заборгованості за комунальні послуги є значно завищеною та неправомірною не підтверджена належними та допустими доказами.

Крім того, як було встановлено судом і дана обставина не заперечувалась сторонами, після укладення оспорюваного договору, з червня 2018 року позивачем здійснювалась оплата згідно графіку, встановленим оспорюваним договором, тобто вчинялись дії з його виконання. З позовом до суду ОСОБА_1 звернувся в липні 2020 року.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вимога про зобов`язання відповідача здійснити перерахунок заборгованості ОСОБА_1 у зв`язку зі зменшенням площі прибудинкової території та площі нежитлових приміщень, за утримання яких нараховуються комунальні послуги, не підлягає задоволенню за її недоведеністю, оскільки суду не надано доказів на підтвердження того, що зменшилася площа прибудинкової території та площа нежитлових приміщень, а відповідачем розраховано заборгованість, виходячи із попередньої площі без врахування вказаних обставин, що сума заборгованості є завищеною. Окрім того, дана позовна вимога є похідною від вимоги про визнання недійсним договору, в задоволенні якої судом першої інстанції обґрунтовано було відмовлено.

В постанові Верховного Суду складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 лютого 2020 року (справа № 560/898/16-ц) висловлено висновок, що обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову. У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із їх недоведеністю.

Суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував дійсні обставини справи, зібраним по справі доказам надав належну правову оцінку та й прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову з підстав його недоведеності.

Рішення суду відповідає вимогам норм матеріального та процесуального права і не може бути скасованим з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Щодо оскарження ухвали суду від 19 липня 2022 року, якою було відмовлено в ухваленні додаткового рішення, колегія суддів прийшла до наступного висновку.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 21 червня 2022 року дану цивільну справу направлено до Дніпровського районного суду м. Києва для ухвалення додаткового рішення по вимозі про зобов`язання відповідача зробити перерахунок за комунальні послуги.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 19 липня 2022 року відмовлено в ухваленні додаткового рішення по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до КК «Центр комунального сервісу», третя особа: КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району міста Києва», про визнання недійсним та розірвання договору про надання розстрочки по сплаті заборгованості за житлово-комунальні послуги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, просить ухвалу скасувати та направити справу до суду першої інстанції для ухвалення додаткового рішення щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача зробити перерахунок за комунальні послуги.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу позивача на дану ухвалу представник відповідача просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду залишити без змін, посилаючись на його правильність.

За змістом п. 1 ч.1, ч. 2, 3, 5 ст.270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення.

Згідно роз`яснень, викладених у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» додаткове рішення може бути ухвалено лише у випадках і за умов, передбачених ст. 220 ЦПК України (в редакції 2004 року); воно не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи в даній справі рішення суду від 04 жовтня 2021 року, судом першої інстанції в мотивувальній частині суд першої інстанції прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги про зобов`язання КК «Центр комунального сервісу» здійснити перерахунок заборгованості ОСОБА_1 у зв`язку зі зменшенням площі прибудинкової території та площі нежитлових приміщень, за утримання яких нараховуються комунальні послуги, та про відмову у задоволенні даної вимоги, оскільки вона є похідною від вимоги про визнання недійсним договору.

Постановлена судом ухвала відповідає вимогам процесуального закону й не може бути скасована з підставі, викладених в апеляційній скарзі.

Доводи апеляційної скарги на ухвалу суду зводяться фактично до незгоди позивача із рішенням суду від 04 жовтня 2021 року, оцінка яким була надана судом апеляційної інстанції при розгляді апеляційної скарги ОСОБА_1 на вказане рішення, а тому вони не можуть бути підставою для скасування ухвали суду.

Керуючись ст.ст.367, 374,375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2021 року та ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від19 липня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення й може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з моменту виготовлення повної постанови.

Повний текст постанови виготовлений 17 листопада 2022 року.

Головуючий

Судді: