Компаніївський районний суд Кіровоградської області
Справа № 391/432/22
Провадження № 2/391/161/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09.11.2022р.селище Компаніївка

Компаніївський районний суд Кіровоградської області у складі: головуючого судді Ревякіної О.В., за участю секретаря судових засідань Степанової Л.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Компаніївка Кіровоградської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на будинок за набувальною давністю,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання права власності на будинок за набувальною давністю.

На обґрунтування позовних вимог зазначив, що в 2001 році заселився до будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а 15.09.2003 року передав ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 1000 доларів США за вказаний будинок, який належав батьку відповідача ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідач ОСОБА_2 є спадкоємцем після смерті батька. На даний час згідно виписки із погосподарського обліку книг Червоновершківської сільської ради Компаніївського району Кіровоградської області спірний будинок обліковується за позивачем. Крім того, позивач отримав державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку за вищевказаною адресою.

Мотивуючи позов добросовісним, відкритим та безперервним користуванням будинком з 2001 року, посилаючись на ст. 344 ЦК України та Постанову Пленуму Вищого спеціалізованого суду України від 07.02.2014 року №5 позивач просить визнати за ним право власності за набувальною давністю на будинок садибного типу з господарськими будівлями і спорудами.

Ухвалою Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 30.09.2022 року відкрито спрощене позовне провадження у вказаній справі з викликом сторін.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, подав заяву зареєстровану судом 02.11.2022 року про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, подав заяву зареєстровану судом 02.11.2022 року про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнав у повному обсязі.

За наведених вище обставин, суд дійшов висновку про розгляд справи за відсутності сторін на підставі наявних у суду матеріалів.

У зв`язку з неявкою в судове засідання сторін по справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України.

Дослідивши докази по справі в їх сукупності, з`ясувавши підстави та предмет позову, характер спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернувся позивач, виходячи з положень ст.12 та ст.13 ЦПК України, якими цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів та доведення перед судом їх переконливості, розглядаючи цивільну справу в межах заявлених вимог та на підставі доказів поданих учасниками справи, суд приходить до таких висновків.

Судом встановлено, що житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 за архівними даними реєстрових книг ОКП «Кіровоградське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» за станом до 01.01.2013 зареєстровано на праві власності за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 07.08.2001 № 946, що підтверджується архівною довідкою ОКП «Кіровоградське ООБТІ» від 15.11.2021 /а.с.19/.

Згідно технічного паспорта ОКП «Кіроовградське ООБТІ» від 06.04.2022 на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами будинок АДРЕСА_1 має загальну площу 53,0 кв.м., житлову 17,1 кв.м. На території домоволодіння розташовані окрім житлового будинку сараї, гараж, колодязь, баня, убиральня, вигрібна яма /а.с.10-13/.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть.

Відповідно до змісту розписки від 15.09.2003 року відповідач ОСОБА_2 продав будинок в АДРЕСА_1 ОСОБА_1 та отримав кошти 1000 у.о. /а.с.21/.

За паспортними даними позивач ОСОБА_1 з 03.02.2012 зареєстрований в спірному будинку АДРЕСА_1 /а.с.8-9/.

Згідно виписки із по-господарської книги Червоновершківської сільської ради Компаніївського району Кіровоградської області від 13.04.2022 відповідно до записів по-господарського обліку за період з 2001 по 2020 роки спірний будинок обліковується за ОСОБА_1 . Земельна ділянка розміром 0,25 га для будівництва і обслуговування будинку та 0,29 га для ведення особистого селянського господарства передана в користування ОСОБА_1 /а.с.14/.

Відповідно до копії Державного акта на право власності на земельну ділянку позивач ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,25 га., що розташована АДРЕСА_1 /а.с.20/.

Згідно акта щодо проживання особи за адресою від 13.04.2022 р. ОСОБА_1 з 2001 року по даний час проживає за адресою: АДРЕСА_1 та відкрито, добросовісно і безперервно користується даним майном /а.с.15/.

Оціночна вартість спірного житлового будинку станом на вересень 2022 року становить 165109,67 грн. /а.с.16-18/.

З копії матеріалів спадкової справи № 56/2021, заведеної 03.11.2021 після смерті ОСОБА_3 встановлено, що відповідач ОСОБА_2 03.11.2021 звернувся до приватного нотаріуса Скрипнік О.В. з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька ОСОБА_3 на майно, що складається з житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями та присадибними земельними ділянками, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідач зазначив, що є єдиним спадкоємцем першої черги після смерті батька та відповідно до ст. 1268 ЦК України спадщину прийняв фактично, так як на день смерті проживав разом зі спадкодавцем. На підтвердження вказаних обставин надав довідку виконкому Компаніївської селищної ради № 15 Кропивницького району Кіровоградської області від 10.09.2021 про те, що проживав разом з батьком ОСОБА_3 на день смерті в АДРЕСА_1 , обробляв земельну ділянку, розпоряджався особистими речами померлого.

Свідоцтво про право на спадщину за законом ОСОБА_2 на час розгляду справи судом не отримував.

Згідно із положеннями статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може фізична особа, як учасник цивільних правовідносин за змістом статті 2 ЦК України.

Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном, як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Тобто йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Ця позиція підтримана Другою судовою палатою Касаційного цивільного суду в Постанові від 7 листопада 2019 року по справі № 683/1795/17(провадження № 61-544св19).

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

У справі № 552/1354/18 від 28 квітня 2020 року КЦС ВС виклав свою правову позицію стосовно належного позивача у справі про набуття права власності за давністю володіння, зазначивши, що позов про визнання права власності за набувальною давністю не може заявляти особа, яка володіє ним за волею власника і завжди знала, хто є власником цього майна. Володіння є добросовісним, якщо особа не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17 (провадження № 12-291гс18), а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18), від 27 червня 2019 року у справі № 175/2338/16-ц (провадження № 61-2017св18) та в постанові Верховного Суду від 22 лютого 2021 року № 607/21758/19 (провадження № 61-18513св20).

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. Відсутність будь-якого з перерахованих елементів виключає можливість набуття права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

Крім того, за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Більше того, виходячи із сутнісного змісту нормативної моделі набувальної давності, позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

Такі правові висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 року у справі №910/17274/17 та в постановах Верховного Суду від 27.06.2019 року у справі №175/2338/16-ц та від 28.04.2020 року у справі №552/1354/18.

З матеріалів справи встановлено, що спірний будинок належав на праві власності ОСОБА_3 , який проживав в будинку до дня своєї смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), тобто спірне майно мало власника, власник був відомий і позивач не надав доказів, що власник відповідно до приписів ст.347 ЦК України у передбаченому чинним законодавством порядку звертався до суб`єктів державної реєстрації прав на нерухоме майно для вирішення питання про припинення права власності у зв`язку із відмовою від права власності.

Позивач стверджує, що заволодів спірним майном в 2001 році, тобто ще за життя власника будинку - ОСОБА_3 . Отже, позивач проживав разом з власником будинку та його сином - відповідачем ОСОБА_2 , оскільки останній стверджує, що фактично прийняв спадщину після смерті батька, так як проживав разом з батьком на день його смерті (2006 рік). Таким чином, позивач протягом усього часу володіння та користування будинком достовірно знав, що його власником є інша особа ( ОСОБА_3 ) та знав про відсутність підстав для набуття права власності. Відомості щодо домовленостей про користування, володіння чи розпорядження спірним будинком між власником майна та позивачем матеріали справи не містять, як і жодних правових підстав для зайняття (вселення) та користування будинком позивачем з 2001 року.

Відповідно до змісту розписки від 15.09.2003 року ОСОБА_2 продав будинок та отримав від ОСОБА_1 кошти в розмірі 1000 у.о., однак судом встановлено, що в той час спірний будинок належав ОСОБА_3 , а не ОСОБА_2 . Доказів на підтвердження повноважень ОСОБА_2 щодо розпорядження будинком батька, зокрема відчуження іншим особам, суду надано не було. Таким чином, розписка не є належним доказом, оскільки відповідач не мав права розпоряджатися власністю свого батька.

Крім того, вказана розписка суперечить матеріалам спадкової справи, зокрема за розпискою відповідач нібито продав будинок ще за життя батька та отримав кошти за нього, в той час як згідно заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину претендує на нього в порядку спадкування.

Тривалий час проживання, відкритість володіння, догляд та утримання нерухомого майна не є безумовною підставою для задоволення позовних вимог з підстав, передбачених статтею 344 ЦК України.

Таким чином позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що він добросовісно заволодів спірним будинком і є добросовісним набувачем, в розумінні ст. 344 ЦК України та не довів усіх обставин, передбачених ст. 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

За змістом ст.206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи необмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Системно-структурний аналіз наведених норм цивільного процесуального законодавства дає підстави для висновку, що суд не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачами, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову.

Вказаний висновок узгоджується із правовою позицією, викладеною в постановах Верховного Суду від 15.06. 2020 року у справі № 588/1311/17 та від 15.07.2020 року у справі №588/1311/17.

Зважаючи на ту обставину, що підстави для задоволення позову відсутні, суд дійшов висновку, що визнання позову відповідачем суперечить закону, а відтак не може слугувати самостійною, безумовною та достатньою підставою для задоволення означених позовних вимог.

Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

У зв`язку із відмовою судом у задоволенні позовних вимог, судові витрати по справі необхідно залишити по фактично понесеним.

Керуючись ст.ст. 259,263-265, 354, 355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на будинок за набувальною давністю - відмовити.

Судові витрати по справі залишити по фактично понесеним.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Кропивницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

У разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційного скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття.

Повний текст рішення складено 09.11.2022 року.

Відомості про учасників справи:

позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 РНОКПП - НОМЕР_1 ;

відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Суддя О.В. РЕВЯКІНА