Справа № 952/901/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24.10.2022 Зачепилівський районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді Яценка Є.І.,

при секретарі Гагаріної С.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду сел. Зачепилівка Харківської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Зачепилівської селищної ради Харківської області про визнання права на земельну частку ( пай),

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Зачепилівської селищної ради Харківської області про визнання права на земельну частку ( пай).

Позов мотивувала тим, що вона працювала в АВОФ « Приоріольське» Зачепилівського району Харківської області з 1993 року по 1996 рік, що підтверджується архівною довідкою № 151, виданої керівником КП « Зачепилівський районний трудовий архів» від 19.10.2021 року, та довідкою № 151/а від 19.10.2021 року виданої КП « Зачепилівським трудовим архівом» в якій вказано, що в особистих рахунках по нарахуванню заробітної плати службовцям АВОФ « Приорільське» Зачепилівського району Харківської області є дані про заробітну плату ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 1993 року по 1996 рік.

03 серпня 1996 року вона уклала шлюб із гр. ОСОБА_3 . Після одруження змінила своє прізвище з ОСОБА_4 на прізвище ОСОБА_5 , що підтверджується копією про одруження серія НОМЕР_1 .

В період розпаювання земель господарства відповідно до Указу Президента України № 720 від 8 серпня 1995 року, ОСОБА_1 помилково не була включена до списку - додатку до державного акту на право колективної власності на землю АВОФ « Приорільське» Зачепилівського району Харківської області і відповідно не отримала сертифікат на право власності на земельну частку ( пай).

Відповідно до відповіді, отриманої у відділі № 2 Управління у Красноградському районі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області прізвище позивача не внесено до списку, додатку до Державного акту на право колективної власності на землю АВОФ « Приорільське» Зачепилівського району Харківської області, серії ХР -11-00-000478, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право колективної власності на землю за № 7 від 26 січня 1996 року.

За період своєї роботи ОСОБА_1 стверджує, що з членів АВОФ « Приорільське» Зачепилівського району Харківської області не виключалась, заяви про вихід з членів АВОФ « Приорільське» Зачепилівського району Харківської області не писала.

Відповідно до довідки Відділу № 2 Управління у Красноградському районі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 16.11.2021 року № 377/458-21, середній розмір земельної частки ( паю) по реформованому АВОФ « Приорільське» Зачепилівського району Харківської області складає 8,09 умовних кадастрових гектарів. Середня грошова оцінка земельної частки ( паю) розпайованого АВОФ « Приорільське» Зачепилівського району Харківської області станом на 01.01.2021 року складає 120293 грн. 71 коп.

Згідно п. 24 Постанови Пленуму ВСУ від 16.04.2004 року № 7 « Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» невнесення до списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.

При неможливості надати такій особі земельну частку ( пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до п. 7 Указу Президента України від 8 серпня 1995 року № 720/95 « Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність.

Так як позивач на час розпаювання сільськогосподарських земель АВОФ « Приорільське» Зачепилівського району Харківської області у період 1993-1996 року була членом даного господарства, отже мала право на земельну частку ( пай), але по невідомим причинам не була включена до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, ОСОБА_1 звернулась до суду за захистом своїх прав в судовому порядку.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримала свої позовні вимоги, та просила їх задовольнити в повному обсязі, пояснила, що працювати почала в АВОФ « Приорільське» Зачепилівського району Харківської області ще до свого повноліття. Працювала на різних роботах. Коли в 1996 році їй та її батькам, які також працювали в АВОФ « Приорільське» Зачепилівського району Харківської області та були внесені до списку громадян, які мають право на земельну частку ( пай), стало відомо, що вона не внесена у вищевказаний список, батьки звернулись до керівництва АВОФ « Приорільське» Зачепилівського району Харківської області та отримали відмову. На запитання суду ОСОБА_1 пояснила, що в період з 1996 року по 2021 рік за межі Зачепилівського району не виїжджала, тяжко не хворіла, тобто були відсутні перешкоди щодо звернення за захистом її порушеного права.

Представник відповідача Зачепилівської селищної ради Харківської області подав до суду заяву в якій зазначив, що є підстави для застосування строку позовної давності, тому просить суд в позові відмовити та розглянути справу без його участі.

Суд, вислухавши позивача, розглянувши заяву представника відповідача про розгляд справи без його участі, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного висновку.

Статтею 1 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 257 Цивільного кодексу України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Статтею 261 цього ж Кодексу передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Тобто ОСОБА_1 з 1996 року могла і повина була довідатись про можливе порушення своїх прав на земельну частку (пай), однак лише в 2021 році позивачем подано позов до суду про визнання права на земельну часту (пай). Враховуючи вищевикладене ОСОБА_1 пропустила строк позовної давності для звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Під час розгляду цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов`язків учасниками судового розгляду, в тому числі в частині надання доказів на підтвердження позовних вимог та заперечень. Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини і відповідні їм правовідносини.

Із відповіді отриманої у відділі № 2 Управління у Красноградському районі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області прізвище позивача не внесено до списку, додатку до Державного акту на право колективної власності на землю АВОФ « Приорільське» Зачепилівського району Харківської області, серії ХР -11-00-000478, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право колективної власності на землю за № 7 від 26 січня 1996 року.

Відповідно ст .41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Право власності є непорушним.

Статтею 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)»передбачено, що основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною державною адміністрацією.

Відповідно до пунктів 16,17 Перехідних положень Земельного кодексу України, громадянам - власникам земельних часток (паїв) за їх бажанням виділяються в натурі (на місцевості) земельні ділянки з видачею державних актів на право власності на землю.

Сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними прав вимоги на відведення земельної частки (пай) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства.

Сертифікати на право на земельну частку (пай), є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.

Відповідно до ст.392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання права власності, якщо це право не визнається іншою особою, а також втрати ним документа, який посвідчує право власності.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав п. «а» ч.3 ст.152 ЗК України.

Згідно Указу Президента України від 08.08.1995 року за №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на земельну частку (пай) мають особи, які являються членами сільськогосподарських підприємств на час отримання державного акту, включення до списку осіб, доданого до цього акта.

Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ (із змінами, внесеними згідно з Постановою Верховного Суду України № 2 від 19.03.2010 року) сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та видачі державного акта про право власності на землю (п. 17 розділу X "Перехідних положень "Земельного кодексу). Член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акту. Невнесення до зазначеного вище списку особи, що була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі, остання відповідно до п.7 Указу Президента України від 08.08.1995 року за №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям...» має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою.

Згідно ч.ч. 1, 5 ст. 25 ЗК України при приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій земельні ділянки передаються працівникам цих підприємств, установ та організацій, працівникам державних та комунальних закладів освіти, культури, охорони здоров`я, розташованих на території відповідної ради, а також пенсіонерам з їх числа з визначенням кожному з них земельної частки (паю).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 05.06.2003 року, право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» документом, що посвідчує право особи на земельну ділянку (пай) також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).

Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що стверджується п. 3. ч. 1 ст. 3 ЦК України.

Згідно вимог п. 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК України, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Разом з тим, суд не може брати до уваги те, що згідно інформації, яка викладена позивачем у позовній заяві позивач дізнався про порушення своїх прав в листопаді 2021 року, тобто з відповіді Відділу № 2 Управління у Красноградському районі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 16.11.2021 року № 377/458-21.

Згідно абз.4 п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Верховний Суд України в узагальненні «Практики розгляду судами земельних спорів» від 01.09.2003 року звертає увагу на те, що право на одержання земельної частки (паю) у членів КСП виникає з моменту передачі членам КСП державного акта на право колективної власності на землю. Цей процес відбувався в основному у 1994-1997 рр., тобто понад п`ять років тому, у зв`язку з чим необхідно з`ясовувати, чи дотримуються позивачі строків позовної давності (статті 71, 80 ЦК (1540-06).

У постанові Верховного суду України від 29 жовтня 2014 року по справі №6-152цс14 визначено, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права.

Таким чином, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

Для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

У правовій позиції Верховного Суду України викладеній за результатами розгляду справи №6-2469цс16 від 16.11.2016 року, зазначено, що пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме : забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі він посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Таким чином судом встановлено те, що позивач ОСОБА_1 дізналась про порушення свого права ще у 1996 році, а тому звернувшись з даним позовом в суд лише у листопаді 2021 року, пропустила строк звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного прав та інтересу.

Згідно ч.4 ст.267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як вбачається з матеріалів справи відповідачем Зачепилівською селищною радою Харківської області подана до суду заява про застосування строків позовної давності. Поважності причин пропущення позовної давності позивачем не зазначено. Таким чином у зв`язку з викладеним суд дійшов висновку наявність правових підстав для відмови у задоволенні позову в частині визнання за ОСОБА_1 права на земельну частку (пай), тобто у зв`язку зі спливом позовної давності.

Судові витрати залишити за позивачем.

Доказів понесення будь-яких витрат відповідачем при розгляді даної справи суду надано не було.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 16, 257, 261, 321, 328, 392 ЦК України, ст.ст. 81, 211, 263-265 ЦПК України, ЗУ «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)»,-

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1 до Зачепилівської селищної ради Харківської області про визнання права на земельну частку ( пай) - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в 30-денний строк з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження, а в разі його оскарження - після розгляду справи апеляційним судом, якщо воно не буде скасовано.

Повний текст рішення складено 28 жовтня 2022 року.

Головуючий, суддя Є.І. Яценко