провадження № 22-ц/824/7384/2022 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

26 жовтня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Лобоцької В.П.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , поданою представником ОСОБА_3 , на рішення Печерського районного суду міста Києва від 28 січня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом та просив стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 321 816 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 09 січня 2015 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до якого позивач дав у борг відповідачу кошти у розмірі 4300 доларів США під 1% в місяць, які останній зобов`язався повернути на першу вимогу, що підтверджується розпискою. 10 січня 2015 року відповідач на тих же умовах взяв у борг суму коштів у розмірі 1 000 євро, що також підтверджується розпискою. 28 лютого 2021 року позивач звернувся до відповідача з листом-вимогою повернути борг. На день звернення до суду з позовом відповідач не повернув борг.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг в розмірі 268 доларів США, 1000 євро, відсотки в розмірі 842,22 долара США, 3% річних в розмірі 8,04 дол. США, 30,02 євро. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що суд першої інстанції не встановив обставин, що мали місце у період після липня 2016 року по 04 грудня 2019 року, зокрема, щодо складання ОСОБА_1 заяви про отримання повного погашення боргу. Відповідач вказує на те, що у 2015 році ОСОБА_2 дійсно отримував у ОСОБА_1 грошові кошти у борг та в подальшому повертав кошти і відсотки частинами у період з 2016 року по 2019 рік. Наданням заяви ОСОБА_1 засвідчив припинення у 2019 році правовідносин з ОСОБА_2 з підстав повернення суми боргу у повному обсязі та виплати відсотків. Крім того, 15 січня 2022 року під час розгляду справи №755/7216/21 ОСОБА_1 визнав, що ОСОБА_2 розрахувався з ним повністю у 2019 році. Відповідач також зазначає, що судом неправильно застосовано норми статтей 545, 599 ЦПК України.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вказує на те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, оскільки відповідач вводить суд в оману, вказуючи про те, що повернув кошти позивачу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог через неповне з`ясування обставин справи, порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що в рішенні суду першої інстанції зазначено, що відповідач повернув позивачу суму коштів у розмірі 100 000 грн. згідно платіжного доручення від 04 грудня 2019 року, що становить 4032 доларів США. Однак, в зазначеному платіжному дорученні в призначенні платежу вказано, що ці кошти отримані для «поповнення поточного рахунку ОСОБА_1 ». Зазначене платіжне доручення немає ніякого відношення до розписки ОСОБА_2 від 09 січня 2015 року, а призначено було в рахунок усного договору, який було укладено між сторонами 15 лютого 2016 року без відсотків. Оскільки ОСОБА_2 коштів за розпискою не повертав, то за період користування коштами позивача у сумі 4300 доларів США з 09 січня 2015 року по 30 березня 2021 року відповідач повинен повернути всю суму з процентами. Також, судом безпідставно відмовлено в стягненні відсотків в частині стягнення боргу 1000 євро.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційні скарги задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено,що 09 січня 2015 року згідно розписки відповідач взяв в борг у позивача кошти в розмірі 4300 доларів США під 1% в місяць та зобов`язувався повернути на першу вимогу. 10 січня 2015 року відповідач взяв в борг у позивача 1000 євро (а.с.7).

28 лютого 2020 року позивач звернувся до відповідача з вимогою повернути кошти (а.с.4). На момент звернення до суду з позовом борг позивачу не повернуто.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що 12 липня 2016 року відповідач повернув позивачу 100 000 грн. згідно платіжного доручення, що становить 4032 доларів США. Таким чином, судом першої інстанції встановлено, що станом на 12 липня 2016 року відповідач мав борг перед позивачем в розмірі 268 доларів США та 1 000 євро, оскільки відповідачем не надано належних та допустимих доказів про погашення заборгованості в повному обсязі.

Однак, апеляційний суд не може повністю погодитися з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей, так і дати її отримання.

Такий же висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16.

Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.

Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку , що встановлені договором.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції в своєму рішенні вказував про те, що відповідно до наявного в матеріалах справи платіжного доручення, 12 липня 2016 року відповідач повернув позивачу в рахунок погашення заборгованості грошові кошти у розмірі 100 000 грн., що становить 4032 доларів США (а.с.60).

Разом з тим, із зазначеного платіжного доручення від 12 липня 2016 року на суму 100 000 грн., на яку посилається суд першої інстанції, як на підставу до часткового задоволення позову, вбачається, що призначенням зазначеного платежу є «поповнення поточного рахунку ОСОБА_1 ». З вказаного платіжного доручення не вбачається, що ця сума була сплачена в рахунок погашення заборгованості за договором позики на виконання якого видана розписка від 09 січня 2015 року. А, відтак, заначений доказ не може бути прийнятий судом в якості підтвердження погашення заборгованості на вказану суму.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, відповідач вказує про те, що відповідно до наявної в матеріалах справи заяви вбачається, що останній за результатами повного розрахунку 04 грудня 2019 року повернув позивачу грошові кошти в розмірі 9 437 доларів США (а.с. 72).

Водночас, зі змісту зазначеної заяви вбачається, що кошти були отримані ОСОБА_1 в рахунок погашення усного договору. При цьому, не вбачається якого саме усного договору та від якої дати. Також, не вбачається, між ким був укладений усний договір та на яких умовах, а також від кого було отримано ОСОБА_1 зазначену в заяві суму коштів. Враховуючи зазначене, посилання відповідача на вказану заяву, як на підтвердження погашення заборгованості за договором позики від 09 січня 2015 року є необґрунтованим та не може бути прийнято апеляційним судом до уваги.

Крім того, відповідач посилається на платіжне доручення від 03 жовтня 2017 на суму 12 300 грн., яке на його думку, підтверджує погашення ним заборгованості на зазначену суму (а.с.59). Однак, зі змісту вказаного платіжного доручення вбачається, що отримувачем вказаних коштів є ОСОБА_4 . В призначенні платежу зазначено: поповнення карти. Отже, вказане платіжне доручення також не може бути належним доказом повернення боргу за розпискою, оскільки не містить даних переказу коштів саме позивачу і саме за договором позики від 09 січня 2015 року.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на заяву ОСОБА_5 від 16 червня 2021 року, як на підтвердження погашення заборгованості в розмірі 1000 євро. Разом з тим, зазначена заява також не може бути прийнята судом апеляційної інстанції в якості належного доказу на підтвердження погашення заборгованості, оскільки з її змісту не вбачається за що та в рахунок яких зобов`язань ОСОБА_5 були передані кошти ОСОБА_1 .

Враховуючи зазначене, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження доводів відповідача щодо погашення заборгованості за договором позики, а, відтак, в цій частині позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Керуючись статтею 1048 ЦК України позивач може вимагати виплати відсотків, якщо їх виплата передбачена укладеним договором позики. При цьому розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) зазначено, що «Велика Палата Верховного Суду не погоджується з висновками судів у частині стягнення процентів за користування сумою позики. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Згідно розписки від 09 січня 2015 року відповідач отримав кошти в розмірі 4300 доларів США під 1% в місяць та зобов`язувався повернути на першу вимогу.

Щодо 1000 євро, то на зазначену суму 1% за розпискою застосований бути не може, оскільки, надана суду розписка не містить розміру відсотків, які мали бути сплачені за отриману в борг вказану суму.

Враховуючи зазначене, з 10 січня 2015 року по 30 березня 2021 року (74,5 місяців) з суми 4300 доларів США підлягають стягненню 1% в розмірі 3 203 доларів США 50 центів.

З матеріалів справи вбачається, що укладений між сторонами договір позики не передбачає конкретного строку повернення боргу, а вказує про обов`язок відповідача повернути борг на першу вимогу, а, відтак, в силу вимог ч. 1 ст. 1049 ЦК України отримані кошти мали бути повернуті протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги (20.03.2020 р.) про це, тобто до 20 квітня 2020 року (а.с. 4,5).

Наслідки порушення договору позичальником визначені статтею 1050 ЦК України, відповідно до частини першої якої, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Після настання строку повернення позики, позивач має право на стягнення з відповідача тільки сум, передбачених положенням частини другої статті 625 ЦК України.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року по справі №464/3790/16, 3 % річних, передбачені ст. 625 ЦК України, можуть бути визначені у доларах США та нараховуються виходячи із простроченої суми, вираженої у відповідній грошовій валюті. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

Розрахунок відсотків за користування грошовими коштами у розмірі 4300 доларів США.

Боргові періоди:

Сума заборгованостіВалютаДата початку розрахункуДата закінчення розрахунку
4300дол.20.04.202030.03.2021
Дата початку нарахування:20.04.2020

Дата закінчення нарахування:30.03.2021

Відсоткова ставка:3% річних.

Розраховується за формулою:

[Відсотки] = [Сума боргу] [Процентна ставка] / 100% / 365 днів [Кількість днів]

Дата початкуДата закінченняКількість днівСума боргуВідсоткова ставкаВідсотки
20.04.202030.03.0.003121.68
Всього: 345 121.68
Всього: сума відсотків за користування грошовими коштами за період з 20 квітня 2020 року по 30 березня 2021 року складає 121,68 доларів США

Розрахунок відсотків за користування грошовими коштами у розмірі 1000 євро.

Боргові періоди:

Сума заборгованостіВалютаДата початку розрахункуДата закінчення розрахунку
1000євро20.04.202030.03.2021
Дата початку нарахування: 20.04.2020

Дата закінчення нарахування: 30.03.2021

Відсоткова ставка:3% річних.

Розраховується за формулою:

[Відсотки] = [Сума боргу] [Процентна ставка] / 100% / 365 днів [Кількість днів]

Дата початкуДата закінченняКількість днівСума боргуВідсоткова ставкаВідсотки
20.04.202030.03.0.00328.30
Всього: 345 28.30
Всього: сума відсотків за користування грошовими коштами за період з 20 квітня 2020 року по 30 березня 2021 рокускладає 28,30 євро.

Таким чином, відповідно до ст. 625 ЦК України з відповідача підлягають стягненню за договором позики за період з 20 квітня 2020 року по 30 березня 2021 року 3% річних (345 дн.) в розмірі 121,68 доларів США з суми 4300 доларів США та 28,30 євро з суми 1000 євро.

У зв`язку з зазначеним, рішення суду першої інстанції у силу вимог ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи з прийняттям постанови по суті позовних вимог.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При подачі позовної заяви сплаті підлягав судовий збір у розмірі 3 218 грн. (1% від ціни позову). При подачі апеляційної скарги сплаті підлягав судовий збір у розмірі 4 827 грн. (3218*150%).

Оскільки апеляційний суд приходить до висновку про наявність підстав до часткового задоволення позовних вимог, на користь позивача з відповідача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволеної частини позовних вимог (93,04%), а саме у розмірі 7 485 грн. 07 коп. На користь відповідача з позивача підлягає стягненню судовий збір, сплачений за подачу апеляційної скарги, пропорційно до відхиленої частини позовних вимог (6,96 %), а саме у розмірі 559 грн. 93 коп.

Враховуючи положення ч. 10 ст. 141 ЦПК України, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача різницю між сумою, яка підлягає стягненню з останнього на користь відповідача, та сумою, яку відповідач має компенсувати позивачу. Така різниця становить 6 925 грн. 15 коп. (7485,07-559,93).

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 28 січня 2022 року скасувати та прийняти постанову.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , проживаючого по АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , проживаючого по АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , борг у розмірі 4300 (чотири тисячі триста) доларів США, 1 000 (одна тисяча) євро, відсотки в розмірі 3 203 (три тисячі двісті три) доларів США 50 центів, 3% річних в розмірі 121 (сто двадцять один) долар США 68 центів, 28 (двадцять вісім) євро 30 центів та судовий збір у розмірі 6 925 (шість тисяч дев`ятсот двадцять п`ять) гривень 15 копійок.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 27 жовтня 2022 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.