ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/1766/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" листопада 2022 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі

головуючого судді Колесника О.М.

при секретарі Єрош Т.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , 3-тя особа: ОСОБА_3 про стягнення грошової компенсації за 1/2 частину спільного сумісного майна в порядку поділу майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ТОВ „Каса народної допомоги", ОСОБА_4 , 3-тя особа: ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, визнання договорів купівлі-продажу земельної ділянки та садового будинку недійсними,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення грошової компенсації за 1/2 частину спільного сумісного майна в порядку поділу майна подружжя. В ході розгляду справи відповідач звернулась до суду з зустрічним позовом до позивача про поділ майна подружжя, визнання договорів купівлі-продажу земельної ділянки та садового будинку недійсними.

В судовому засідання представники позивача за первісним позовом ОСОБА_5 та ОСОБА_6 первісні змінені позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити, пояснивши, що сторони ОСОБА_7 та ОСОБА_8 уклали між собою шлюб 6.10.2001 року. 4.11.2013 року шлюб між сторонами було розірвано. В період зареєстрованого шлюбу вони придбали за спільні кошти подружжя автомобіль „Опель Астра Н", д.н.з. НОМЕР_1 , 2006 року випуску, який був оформлений на відповідача. Відповідач весь час одноосібно користувалась даним автомобілем. На даний час аналогічний автомобіль такого ж року випуску коштує 150 000 грн. - 200 000 грн. Тому просять стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію за 1/2 частину вказаного майна подружжя, а саме 90 000 грн. В задоволенні зустрічного позову просили відмовити в повному обсязі, оскільки ОСОБА_7 в період шлюбу з ОСОБА_8 отримав земельну ділянку, кадастровий номер :90:077:0116, площею 0,0505 га, розташованої по АДРЕСА_1 та садовий будинок на цій ділянці в дар, тому він не підлягає поділу між подружжям. Після розірвання шлюбу позивач відчужив вказане нерухоме майно і мав на те право без згоди відповідача, так як воно було його особистим майном, тому підстав для визнання договорів купівлі-продажу земельної ділянки та садового будинку немає.

Відповідач ОСОБА_8 та її представник ОСОБА_9 в судовому засіданні первісний позов не визнали, зустрічні позовні вимоги збільшили, збільшені підтримали, просили їх задовольнити, пояснивши, що дійсно сторони перебували в шлюбі з 6.10.2001 року по 4.11.2013 року. Під час перебування в шлюбі 11.12.2003 року ОСОБА_7 набув права власності на земельну ділянку площею 0,0505 га, кадастровий номер :90:077:0116, розташовану по АДРЕСА_2 . Також на цій ділянці, перебуваючи в шлюбі, сторони побудували будинок. Приймаючи до уваги, що неповнолітня донька сторін ОСОБА_10 проживає разом з матір`ю, а ОСОБА_7 належним вихованням, утриманням, оздоровленням доньки не займається, грошових коштів на її навчання в Британській міжнародній школі в м. Києві не надає, тому просять суд відійти від засад рівності часток при поділі майна подружжя і виділити у власність ОСОБА_8 2/3 частини придбаної земельної ділянки та садового будинку, розташованих по АДРЕСА_2 , а ОСОБА_7 виділити 1/3 частину від вказаного нерухомого майна. Однак ОСОБА_7 , достеменно знаючи, що вказані земельна ділянка та садовий будинок належать сторонам на праві спільної сумісної власності подружжя, так як набуті в період їхнього шлюбу, без письмової нотаріально завіреної згоди ОСОБА_8 , як співвласника цього майна, продав 1.11.2016 року вказані об`єкти нерухомого майна ОСОБА_11 . Таким чином, оскільки вказані договори купівлі-продажу вчинені з порушенням чинного законодавства, тому їх необхідно визнати недійсними.

Відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_11 в судові засідання не з'явилась жодного разу, про розгляд справи була неодноразово повідомлена судом належним чином, з заявами до суду про неможливість розгляду справи у її відсутність не зверталась.

3-тя особа ОСОБА_12 в судовому засіданні первісний позов просила задовольнити, в задоволенні зустрічного позову просила відмовити, надавши суду пояснення аналогічні поясненням представників позивача за первісним позовом ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Заслухавши учасників справи, допитавши свідка, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що первісний та зустрічний позови не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст.41 Конституції України, ч.1, ст.321 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась в 1997 році відповідно до Закону України від 17.07.1997 року №475-ВР „Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2; 4; 7; 11 Конвенції" право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини.

Як встановлено в судовому засіданні, позивач за первісним позовом ОСОБА_7 та відповідач за первісним позовом ОСОБА_13 уклали між собою шлюб 6.10.2001 року, який був зареєстрований у відділі реєстрації актів громадянського стану Радянського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №448, що підтверджується ксерокопією свідоцтва про одруження НОМЕР_2 (т.1, а.с.32) та вбачається з графи „сімейни стан" ксерокопії паспорту ОСОБА_7 (т.1, а.с.4-8). В період зареєстрованого шлюбу у сторін народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 донька ОСОБА_10 (т.1, а.с.31). Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 4.11.2013 року, яке набрало законної сили 15.11.2013 року, шлюб між сторонами було розірвано (т.1, а.с.9; 165-166). Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27.10.2017 року стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 аліменти на утримання їх спільної доньки ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 2 500 грн. щомісячно, починаючи з 21.07.2017 року до досягнення дитиною повноліття, а саме: ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.3, а.с.78-81). За змістом постанови про закінчення виконавчого провадження від 3.08.2022 року встановлено, що рішення виконано в повному обсязі відповідно до виконавчого документа і постановлено, що виконавче провадження ВП №55923983 закінчено.

6.05.2014 року ОСОБА_14 уклала шлюб з ОСОБА_15 , 1975 року народження, який був зареєстрований в Центральному відділі реєстрації актів цивільного стану м. Києва, про що йдеться в графи „сімейни стан" ксерокопії паспорту ОСОБА_8 , виданого 20.05.2014 року Шевченківським РВ ГУДМС України в м. Києві (т.1, а.с.81-84).

У відповідності до ч.1, ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Як зазначає п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч.3, ст.368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Як передбачено ч.3, ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

В період зареєстрованого шлюбу сторони придбали за спільні кошти подружжя автомобіль „OPEL ASTRA", д.н.з. НОМЕР_1 , 2006 року випуску, при цьому свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу було видане на ОСОБА_16 , відповідача за первісним позовом. Вказані обставини не заперечувались сторонами по справі та їх представниками і не були спростовані у судовому засіданні будь-якими доказами, тому суд вважає, що такі обставини не підлягають доказуванню в порядку ч.1, ст.82 ЦПК України.

Як роз`яснює Постанова Верховного Суду від 3.10.2018 року у справі №755/1525/15-ц (провадження №61-24518св18) за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя згідно ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

За інформацією Регіонального сервісного центру в м. Києві від 10.09.2018 року №31/26-758Аз автомобіль „OPEL ASTRA", 2006 року випуску, що належав ОСОБА_8 , станом на 7.09.2018 року значиться зареєстрованим за ОСОБА_17 (т.4, а.с.31). Тобто, на день подачі заяви про зміну предмета позову ОСОБА_7 та розгляду справи дане майно сторін не належало колишньому подружжю.

Як рекомендує п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Як передбачає ч.3, ст.12; ч.1, ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Оцінюючи сукупність доказів, наданих сторонами по справі, суд приходить до висновку, що оскільки на день розгляду справи позивач ОСОБА_7 не надав суду доказів в розумінні ст.76-80 ЦПК України вартості автомобіля „OPEL ASTRA", 2006 року випускуна час розгляду справи, тому підстав для визнання за ним права на компенсацію в розмірі 90 000 грн. за частину вказаного транспортного засобу немає. Таким чином в задоволенні первісного позову ОСОБА_7 до ОСОБА_8 про визнання права на компенсацію в розмірі 90 000 грн. за частину автомобіля „OPEL ASTRA", 2006 року випуску необхідно відмовити.

Суд не застосовує до первісного позову ОСОБА_7 до ОСОБА_8 про визнання права на грошову компенсацію в розмірі 90 000 грн. за 1/2 частину спільного сумісного майна - автомобіля „Опель Астра Н", 2006 року випуску в порядку поділу майна подружжя наслідки спливу строку позовної давності, зазначені представником відповідача за первісним позовом ОСОБА_18 у його заяві (т.1, а.с.23-24), оскільки ОСОБА_7 при зверненні до Шевченківського районного суду м. Києва з даним первісним позовом 4.07.2016 року (т.1, а.с.2) не порушив трьохрічний термін позовної давності, так як шлюб між сторонами по справі було розірвано рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 4.11.2013 року, яке набрало законної сили 15.11.2013 року, тобто він звернувся до суду з межах трирічного строку.

Згідно ч.1, ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У відповідності до ч.1, ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За правилами ч.1-3, ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

За приписами п.2, ч.1, ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:

майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Як зазначає п.п.2, п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Як встановлено в судовому засіданні, в період зареєстрованого шлюбу сторін по справі 25.07.2003 року ОСОБА_19 подарував ОСОБА_7 земельну ділянку площею 0,0505 га, кадастровий номер :90:077:0116, розташовану по АДРЕСА_2 на підставі договору дарування земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. і зареєстрованого у реєстрі за №6694 (т.1, а.с.139-140; 167-168). На підставі вказаного укладеного договору дарування 11.12.2003 року ОСОБА_7 було видано державний акт на право власності на зазначену земельну ділянку (т.1, а.с.88; 141). Як на день подачі зустрічного позову до суду, так і на день винесення рішення вказаний правочин не є скасованим, анульованим, не визнавався судовим рішенням недійсним або удаваним.

В подальшому відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_7 18.03.2009 року подарував ОСОБА_20 спірну земельну ділянку площею 0,0505 га, кадастровий номер :90:077:0116, розташовану по АДРЕСА_2 на підставі договору дарування земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Патрєвою Ю.П. і зареєстрованого у реєстрі за №690 (т.1, а.с.142-143; 169-170). За змістом довідки СТ „Південне" №400 від 3.08.2011 року ОСОБА_20 став членом СТ „Південне" згідно рішення загальних зборів членів СТ „Південне", що відображено у протоколі №23 від 11.05.2009 року, суму пайового внеску за садовий будинок в розмірі 3 000 грн. ним сплачено 12.11.2010 року в повному обсязі, 18.10.1990 року рішенням виконавчого комітету Київміськради №896 було відведено земельну ділянку під будівництво садового будинку, який був побудований господарчим способом і введений в експлуатацію в 2011 році (т.2, а.с.19).

Відповідно до довідки Департаменту економіки та інвестицій Київської міської державної адміністрації від 19.03.2014 року №050/18-1517 забудовник ОСОБА_20 відповідно до договору пайової участі у створенні соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури м. Києва від 14.03.2014 року №25, укладеного з Департаментом економіки та інвестицій Київської міської державної адміністрації у зв`язку з будівництвом садового будинку (літ.А) площею 317,1 м2, розташованого на земельній ділянці НОМЕР_3, по АДРЕСА_1 перерахував пайовий внесок в сумі 51,33 тис. грн. на бюджетний рахунок бюджету розвитку спеціального фонду міського бюджету в ГУ ДКС України в м. Києві (т.3, а.с.154). Розпорядженням Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації від 28.05.2014 року №313 було присвоєно садовому будинку (літ.А), побудованому на земельній ділянці АДРЕСА_3 на території СТ „Південне", поштову адресу - АДРЕСА_1 , будинок АДРЕСА_4 (т.3, а.с.155).

2.07.2014 року ОСОБА_20 отримав свідоцтво про право власності на садовий будинок (літ.А-ІІ) площею 317,1 м2, розташований на земельній ділянці НОМЕР_3, площею 0,0505 га, кадастровий номер :90:077:0116, по АДРЕСА_1 (т.2, а.с.49). Вказане свідоцтво було зареєстроване 19.06.2014 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (т.2, а.с.50).

17.09.2014 року ОСОБА_20 подарував відповідачу за зустрічним позовом ОСОБА_7 спірну земельну ділянку площею 0,0505 га, кадастровий номер :90:077:0116, розташовану по АДРЕСА_2 на підставі договору дарування земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Легким В.В. і зареєстрованого у реєстрі за №1656 (т.1, а.с.145-146; 172-173; т.3, а.с.151). Того ж дня 17.09.2014 року ОСОБА_20 подарував відповідачу за зустрічним позовом ОСОБА_7 спірний садовий будинок АДРЕСА_5 на підставі договору дарування садового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Легким В.В. і зареєстрованого у реєстрі за №1655 (т.1, а.с.147-148; 174-175; т.3, а.с.152-153). Вказані договори були зареєстровані 17.09.2014 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (т.1, а.с.157-160).

Як вказує ч.3, ст.70 СК України за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Аналізуючи докази, зібрані у судовому засіданні, суд приходить до висновку, що оскільки ОСОБА_7 набув право власності на вказану спірну земельну ділянку 11.12.2003 року, тобто в період зареєстрованого шлюбу між сторонами, але на підставі договору дарування цієї земельної ділянки від 25.07.2003 року, який на день розгляду справи не був скасований, не визнаний судом недійсним чи удаваним, тому вказане нерухоме майно є його особистою приватною власністю, яке не підлягає поділу між подружжям. Право власності на садовий будинок АДРЕСА_4 , про який йшлось вище, ОСОБА_7 також набув на підставі договору дарування земельної ділянки від 17.09.2014 року, вже після розірвання шлюбу між сторонами по справі. Тобто вказаний садовий будинок є не тільки його особистою приватною власністю, а ще і набутий не в період зареєстрованого шлюбу, а після його розірвання. Таким чином, в задоволенні зустрічного позову в частини поділу майна подружжя, а саме: спірних земельної ділянки і садового будинку необхідно відмовити, так як майно, що перебуває в особистій приватній власності одного із подружжя не підлягає поділу між ними.

Суд також не приймає до уваги підстави позивача за зустрічним позовом про необхідність збільшити її частку майна при поділі майна подружжя, оскільки вона та її представник, крім описаного вище, не надали суду доказів в розумінні ст.76-80 ЦПК України, що розмір аліментів, стягнутий з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 за рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27.10.2017 року був недостатнім для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування їх спільної доньки ОСОБА_10 .

Відповідно до ч.1-6, ст.203 ЦК України Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Як наголошує ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Як регламентовано ч.3, ст.65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Як встановлено судом, 1.11.2016 року продавець ОСОБА_7 передав, а покупець ОСОБА_11 прийняла у власність садовий будинок АДРЕСА_3 , уклавши між собою договір купівлі-продажу садового будинку, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О.В. і зареєстрований у реєстрі за №4589 (т.2, а.с.226-227). Того ж дня, 1.11.2016 року продавець ОСОБА_7 передав, а покупець ОСОБА_11 прийняла у власність земельну ділянку № НОМЕР_3 , загальною площею 0,0505 га, кадастровий номер :90:077:0116, розташовану в м. Києві, в садовому товаристві „Південне" по АДРЕСА_1 , уклавши між собою договір купівлі-продажу земельної ділянки, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О.В. і зареєстрований у реєстрі за №4591 (т.2, а.с.228-229). Вказані договори були внесені 1.11.2016 року зазначеним приватним нотаріусом до Державного реєстру речових прав власності на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (т.3, а.с.168-178).

Позивач ОСОБА_8 та її представник ОСОБА_21 в заяві про збільшення позовних вимог зустрічного позову (т.3, а.с.222-225), а також і в судовому засіданні, просять визнати вказані правочини недійсними, оскільки зазначені вище земельна ділянка та садовий будинок, розташований на ній, належать ОСОБА_7 та ОСОБА_22 на праві спільної сумісної власності як майно подружжя, тому при відчуженні вказаного спірного майна було порушено положення ч.3, ст.65 СК України про надання ОСОБА_7 письмової нотаріально посвідченої згоди ОСОБА_8 на продаж даних об`єктів нерухомого майна.

Суд відмовляє в задоволенні даної частини зустрічного позову, оскільки, як достеменно встановлено судом, що вказані земельна ділянка і садовий будинок були придбані в шлюбі сторін, але належали ОСОБА_7 на праві особистої приватної власності, як майно, що отримане ним в дар, тому вже після розірвання шлюбу між сторонами по справі при укладенні оскаржуваних двох договорів купівлі-продажу земельної ділянки і садового будинку 1.11.2016 року нотаріально посвідчена згода ОСОБА_8 не була необхідною.

Суд не може покласти в основу рішення показання свідка ОСОБА_23 , яка пояснила в судовому засіданні, що в 2003 році попередній власник продав ОСОБА_7 спірну земельну ділянку, а 1.11.2016 року садовий будинок був проданий фіктивно, так як ОСОБА_7 продовжує в ньому постійно проживати, а новий власник до цього часу в садовому товаристві не з`являється, оскільки вона не була свідком безпосередньо укладення договору дарування земельної ділянки від 25.07.2003 року між ОСОБА_19 та ОСОБА_7 , крім того на даний час вказаний договір не є скасованим, визнаний судом недійсним та/або удаваним, а її показання щодо фіктивності продажу зазначеного вище нерухомого майна не є предметом розгляду підстав зустрічного позову.

Згідно ст.133; 141 ЦПК України оскільки суд відмовляє в задоволенні первісного та зустрічного позовів у повному обсязі, тому залишаються без задоволенні і вимоги про стягнення судових витрат сторін по справі.

Керуючись ст.4; 10; 12-13; 76-80; 81-82; 133; 141; 223; 258-259; 263-265 ЦПК України, на підставі ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась в 1997 році відповідно до Закону України від 17.07.1997 року №475-ВР „Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2; 4; 7; 11 Конвенції", ст.41 Конституції України, ст.203; 215; 321; 368, ч.3; 372 ЦК України, ст.57; 60; 63; 65; 69; 70 СК України, Постанови Верховного Суду від 3.10.2018 року у справі №755/1525/15-ц (провадження №61-24518св18) ст.12; 81 ЦПК України, п.22-24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , 3-тя особа: ОСОБА_3 про визнання права на грошову компенсацію в розмірі 90 000 грн. за 1/2 частину спільного сумісного майна - автомобіля „Опель Астра Н", 2006 року випуску в порядку поділу майна подружжя відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ТОВ „Каса народної допомоги", ОСОБА_4 , 3-тя особа: ОСОБА_3 про визнання права власності за ОСОБА_8 на 2/3 частини земельної ділянки та садового будинку в порядку поділу майна подружжя, визнання за ОСОБА_7 права власності на 1/3 частину земельної ділянки та садового будинку в порядку поділу майна подружжя, визнання договорів купівлі-продажу земельної ділянки та садового будинку від 1.11.2016 року, укладених між ОСОБА_7 та ОСОБА_11 , недійсними відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом 30 днів з дня проголошення вступної та резолютивної частини рішення.

Суддя :