Справа № 465/3856/17 Головуючий у 1 інстанції: Мартьянова С.М.
Провадження № 22-ц/811/706/22 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Мікуш Ю.Р.

Суддів:Приколоти Т.І.,Савуляка Р.В.

секретар Салата Я.І.

З участю представника відповідача-адвоката Шкарупської-Баранової Н.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові в режимі відеоконференції цивільну справу № 465/3856/17 за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Коваля Андрія Федоровича на рішення Франківського районного суду м.Львова від 20 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 ,- про визначення порядку користування спільним майном подружжя

в с т а н о в и в:

04 липня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про визначення порядку користування спільним майном подружжя.

Позовні вимоги мотивує тим, що перебував у шлюбі з ОСОБА_2 . За час шлюбу ними, як подружжям, набуто на праві спільної сумісної власності у 2004 р. квартиру за адресою: АДРЕСА_1 та у 2006 році нежитлові приміщення, а саме: бар, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Зазначає, що оскільки на день подання позову між ним та відповідачкою, як співвласниками, не визначені частки у майні, то вищезгадане майно належить позивачу та відповідачці на праві спільної сумісної власності в рівних (ідеальних) частках. Просить суд встановити порядок користування спільною сумісною власністю у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 шляхом виділення йому двох кімнат даної квартири, що відповідає Ѕ його частки у майні (24,7 кв.м. житлової площі), кухню, коридор, ванну кімнату та туалет залишити у спільному користуванні. Також просить встановити порядок користування спільною сумісною власністю та визначити 26, 85 кв. м. за ним, ОСОБА_1 , що відповідає Ѕ частки нежитлового приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішенням Франківського районного суду м.Львова від 20 грудня 2021 року у позові відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник позивача ОСОБА_1 адвокат Коваль А.Ф..

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду вважає незаконним. Сам факт не включення даної квартири у перелік майна, що підлягає поділу між подружжям, а також те, що Франківським районним судом м. Львова у цивільній справі №2- 2847/08 вирішено відповідачу залишити некомерційне приміщення, а позивачеві автомобіль «Ford Skorpio» засвідчує факт домовленостей між сторонами залишення квартири у спільній сумісній власності заради збереження принципу рівноцінного режиму майна подружжя. Позивач з метою збереження квартири в цілому, на прохання відповідача, не здійснював її поділ в натурі, розуміючи, що частиною даної квартири зможе користуватись і після розлучення.

Звертає увагу, що у даному цивільному процесі предметом позову є лише правовідносини, що стосуються усунення перешкод у користуванні спільним майном колишнього подружжя. Враховуючи, що жодного зустрічного позову, а також іншого позову предметом якого є спростування презумпції спільної сумісної власності майна подружжя відповідачем подано не було, а тому скаржник-апелянт вважає, що такі висновки, які викладені в оскаржуваному рішенні і стосуються автономного припущення судом режиму спільної власності подружжя не можуть бути підставою відмови у позовних вимогах повністю.

Апелянт вважає, що до сьогоднішнього дня між ним та відповідачем зберігається режим спільної сумісної власності на нерухоме майно.

Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким встановити порядок користування спільною сумісною власністю у квартирі.

На виконання вимог ст.360 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту ЦПК) адвокат Шкарупська-Баранова Н.Б. в інтересах ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу. У відзиві зазначає, що наведені аргументи в апеляційній скарзі є безпідставними, оскільки вказане рішення є законним та обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони покликались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення з приводу апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Шкарупської-Баранової Н.Б., перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 367 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду зазначеним вимогам відповідає.

Матеріалами справи та судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач по справі ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 25.09.1997 р. до 07.12.2007 р., що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого Франківським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції серія НОМЕР_1 від 19.02.2008 р. За час перебування у шлюбі сторонами було набуто певне майно, розподіл якого проведено у судовому порядку.

03.06.2008 р ОСОБА_2 було подано позов до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя. Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 18.09.2008 р. задоволено позовні вимоги в повному обсязі, а саме: визнано за ОСОБА_2 право власності на нежитлове приміщення по АДРЕСА_2 та визнано за ОСОБА_1 право власності на автомобіль «Ford Skorpio». Вказане рішення суду набрало законної сили, а зазначені правовідносини перейшли в площину виконання судового рішення. Питання поділу квартири не було предметом судового розгляду, оскільки така була особистою власністю відповідача ОСОБА_2 та позивач по справі ОСОБА_1 , який був відповідачем по справі, не подавав зустрічного позову.

Відповідно до ч.5 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що спірна квартира за адресою: АДРЕСА_3 була набута ОСОБА_2 , перебуваючи в зареєстрованому шлюбі, однак не за рахунок спільних коштів подружжя, а за кошти, отримані нею від продажу житла, що належало їй на праві особистої власності, тобто внаслідок трансформації майна, набутого нею до шлюбу, що доведено наявними в матеріалах справи належними та допустимими доказами, а саме: свідоцтвом про право власності № НОМЕР_2 від 09Л0Л996 р. на квартиру АДРЕСА_4 , що належала ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності з її сином від першого шлюбу ОСОБА_3 , розпорядженням Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради № 1108 від 21Л0. 2001 р. про надання дозволу гр. ОСОБА_3 на укладення договору купівлі - продажу належної йому частки в приватизованій квартирі АДРЕСА_4 , договором купівлі - продажу квартири від 26.10.2004 р. за адресою: АДРЕСА_5 , кредитним договором № KF 33893 від 09.11.2004 p., укладеного між ВАТ «Електрон банк» та ОСОБА_2 на купівлю квартири.

Твердження апелянта про те, що предметом позову є лише правовідносини, що стосуються усунення перешкод у користуванні спільним майном колишнього подружжя є безпідставні, оскільки спірна квартира не є спільним майном подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Позивач ОСОБА_1 не зареєстрований у спірній квартирі, щоб ставити питання про усунення перешкод та користування. Правовідносини виникли з приводу норм Сімейного кодексу України.

У постанові Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 на підставі аналізу норм Цивільного кодексу України та Сімейного кодексу України, в тому числі ст.ст.355, 358 ЦК України, ст.ст.60,70 СК України, викладено правовий висновок про те, що зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуто ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

При спростуванні презумпції спільності права власності подружжя, один із подружжя, оспорюючи поширення на спірне майно режиму спільного сумісного майна, має подати у відповідності до вимог ст.ст. 77, 78 ЦПК України належні і допустимі докази наявності у нього особистих коштів для придбання спірного майна. Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, доведені.

Доводи апелянта про те, що по своїй суті спір стосується усунення перешкод у користуванні квартирою та можливість позивачу ОСОБА_1 користуватися такою у реально визначених частках, колегія суддів зазначає, що спір між сторонами з приводу спільно нажитого майна вирішений у 2008 році. Саме з часу набрання рішенням суду законної сили, будь-які питання з приводу майна чи інше за час перебування у шлюбі, не можуть продовжуватися, ці відносини не могли трансформувалися у майбутнє, як це вважав апелянт, оскільки пройшло більше десяти років, колишнє подружжя стало чужими між собою і не мають по відношенню один до одного обов`язків, а тим більше вимог майнового характеру в світлі норм Сімейного кодексу України.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 у суді першої інстанції заявляла про пропуск строку позовної давності позивачем ОСОБА_1 , оскільки спір щодо поділу спільного майна подружжя між сторонами виник у червні 2008 року, що підтверджується рішенням Франківського районного суду м.Львова від 18.09.2008 року у цивільній справі № 2-2847/08. Тому, звернувшись із позовом про поділ майна подружжя у 2017 році, тобто через 9 років після розірвання шлюбу та ухвалення рішення про поділ майна, яке набрало законної сили, позивач не те, що пропустив строк позовної давності, однак віддалився від реальних подій колишньої сім`ї у часі на значно велику величину, став чужим та хитрим, напрошуючись у такий спосіб на проживання, а , не виключено, маючи намір на примирення у спосіб, надуманий ним чи отримання дармових коштів.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність, а тому не можуть бути прийняті судом при перегляді рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1, 375,383,384,389-391 ЦПК України,- апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Коваля Андрія Федоровича залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду м.Львова від 20 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку, визначеному ст. ст. 389-391 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 21 листопада 2022 року.

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді: Т.І.Приколота

Р.В.Савуляк