Провадження № 2/201/741/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2022 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Демидової С.О.

з секретарем судового засідання Галко С.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку поділу спільного майна,-

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 04 жовтня 2021 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку поділу спільного майна.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилалась на те, що вона - ОСОБА_3 разом із своєю матір`ю - відповідачкою ОСОБА_2 є співвласниками квартири номер АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 21 березня 1997 року, виданого Виконкомом міської Ради народних депутатів. Вказане майно було набуто ними у спільну власність шляхом приватизації.

Позивач через напружені сімейні стосунки з відповідачем, з 2018 року не може проживати, користуватися та розпоряджатися своїм майном, що підтверджується актом про не проживання особи за місцем реєстрації від 20лютого 2021 року.

У зв`язку із наявністю у позивача непорозумінь із відповідачем щодо спільного користування їхньою квартирою, позивач звернулася до приватного нотаріусу Дніпровського міського округу з питанням щодо можливості розпорядитися часткою своєї квартири.

Однак у зв`язку з тим, що право власності на спірну квартиру було зареєстровано, ще у 1997 році, у новому реєстрі прав власності на нерухоме майно інформація про квартиру була відсутня. Тому, нотаріусом було підготовлено запит до Дніпровського бюро технічної інвентаризації Дніпровської міської ради щодо власників спірної квартири.

У відповідь на цей запит було отримано лист №5363 від 13 травня 2021 року відповідно до якого КП «ДМБТІ» ДМР повідомило, що станом на 31 грудня 2012 року в інвентаризаційній справі за адресою: АДРЕСА_2 містяться відомості про право спільної власності, що належить: «гр. ОСОБА_4 , гр. ОСОБА_5 » на підставі свідоцтва про право власності на житло від 21 березня 1997 року, виданого Виконкомом міської Ради народних депутатів, згідно з розпорядженням №1/1552-97, зареєстроване в КП «ДМБТІ» ДОР та записано в реєстрову книгу №303п за реєстровим №82.

Враховуючи те, що в свідоцтві про право власності на житло від 21 березня 1997 року не визначені частки кожного із власників квартири, отже спірна квартира належить позивачу та відповідачу на праві спільної сумісної власності у відповідності до положень ст. 368 ЦК України.

У серпні 2021 року, керуючись ст. 372 ЦК України, з метою укладання договору про поділ квартири та визначення часток у праві спільної власності, позивач звернулась до приватного нотаріусу Дніпровського міського нотаріального округу Бикової І.В., якою було призначено день та час укладання такого договору між позивачем та відповідачем.

Звернувшись до відповідачки з пропозицією укласти зазначений договір та поділити з нею спільне майно, позивач отримала відмову.

Крім того, відповідача було запрошено до нотаріальної контори й листом приватного нотаріусу для укладання договору. Проте, в призначений час до нотаріальної контори ОСОБА_2 не з`явилась, про ще нотаріусом було видано відповідний лист.

Отже, на даний час між позивачкою та відповідачкою існує спір щодо здійснення поділу спільного майна, оскільки домовитись з ОСОБА_2 та мирно вирішити це спірне питання не вбачається за можливим, тому ОСОБА_1 змушена звернутися до суду з цим позовом.

У зв`язку із невизнанням відповідачем права позивача на користування та розпорядження її власністю, та чинення відповідачем перешкод щодо поділу спільного з позивачем майна, позивач просила суд в порядку поділу спільного майна ОСОБА_1 та ОСОБА_2 визнати: - за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на 1/2 частину квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 ; - за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) право власності на 1/2 частину квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.2-4).

13 грудня 2021 року відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому остання посилалася на необґрунтованість та безпідставність заявлених позовних вимог, оскільки вважає що між ними немає жодного спору з приводу користування та розпорядження спірною квартирою. У позивачки знаходяться ключі від спірної квартири, і позивачка може безперешкодно у будь-який час потрапити до квартири. Відповідачка зазначає, що оскільки у приватизації спірної квартири , позивачка з відповідачкою брали участь у двох, то відповідно їм належить по Ѕ спірної квартири. Частки є рівними в силу закону, то ж виділяти чи ділити їх в судовому порядку не потрібно. Відповідач вважає, що з боку позивачки жодних дій з метою досудового врегулювання спору не вчинялись. Лист запрошення до нотаріуса для укладання договору про поділ спірної квартири відповідачка отримала на два дні пізніше, ніж планувалась зустріч у нотаріуса, тобто пропозицію отримала не вчасно, саме тому і не змогла з`явитись на зустріч до нотаріуса.

Відповідач зазначає, що виділ (поділ нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній із сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності). Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.

Також відповідачка зазначає, що у спірній квартирі проживає та зареєстрований неповнолітній син відповідачки ОСОБА_6 , і рішення у даній справі може мати для нього негативні наслідки. Тому відповідачкою, разом з відзивом на позовну заяву, подано клопотання про залучення до участі у справі управління-службу у справах дітей Соборної у місті Дніпрі ради (а.с. 48-53).

07 лютого 2022 року представником позивача подано відповідь на відзив на позовну заяву, в якому зазначала, що з твердженнями відповідачки наведеними у відзиві на позовну заяву не згодна, крім того такі твердження відповідача спростовуються документами, що містяться в матеріалах справи. Щодо посилання відповідача у відзиві на позов на порядок виділу в натурі нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності та необхідності запропонувати варіанти поділу спірної квартири, представник позивача зауважує, що виділ в натурі частки в праві спільної часткової власності не є предметом зазначеного позову. Також представник позивача заперечувала проти задоволення клопотання відповідача про залучення до участі у справі управління-службу у справах дітей Соборної у місті Дніпрі ради, посилаючись на те, що у разі задоволення судом позову по даній справі, жодних наслідків для зареєстрованої в спірній квартирі дитини не буде, оскільки власниками квартири залишаться ті ж самі сторони, і лише будуть визначені та встановлені частки власників у праві їх спільної власності на квартиру, що жодним чином не впливає на право дитини щодо користування квартирою (а.с. 66-67).

Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від04 жовтня 2021 року указана позовна заява передана для розгляду судді Демидовій С.О. (а.с.30-31).

Згідно із вимогами ч. 6ст. 187 ЦПК України суддя звернувся до відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Дніпропетровській області щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача (а.с.32).

До суду 18 жовтня 2021 року надійшла інформація про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідача (а.с.33).

Ухвалою судді від 19 жовтня 2021 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку поділу спільного майна(а.с.34-35).

В судовому засіданні 01 березня 2022 року клопотання відповідача про залучення до участі у справі третьої особи управління-служби у справах дітей Соборної у місті Дніпрі ради, визнано необґрунтованим та відмовлено в його задоволенні (а.с.76).

Ухвалою суду від 21 квітня 2022 року закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до судового розгляду по суті (а.с. 80-81).

Представник позивача в судове засідання не з`явилася, надала заяву про слухання справи за її відсутності та без фіксування судового процесу технічними засобами, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та наполягала на їх задоволенні.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, заяв клопотань про відкладення суду не надавала.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Фактичні обставини встановлені судом

Позивач - ОСОБА_7 разом із своєю матір`ю - відповідачем ОСОБА_2 є співвласниками квартири номер АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 21 березня 1997 року, виданого Виконкомом міської Ради народних депутатів. Вказане майно було набуто ними у спільну власність шляхом приватизації (а.с. 11).

У зв`язку з тим, що право власності на спірну квартиру було зареєстровано, ще у 1997 році, у новому реєстрі прав власності на нерухоме майно інформація про квартиру була відсутня, зазначене зокрема підтверджується інформаційною довідкою № 297547562 з Державного реєстру речових право на нерухоме майно від 02 лютого 2022 року (а.с. 68).

Відповідно до листа №5363 від 13 травня 2021 року відповідно до якого КП «ДМБТІ» ДМР повідомило, що станом на 31 грудня 2012 року в інвентаризаційній справі за адресою: АДРЕСА_2 містяться відомості про право спільної власності, що належить: гр. ОСОБА_4 , гр. ОСОБА_5 , (ПІБ власників зазначено російською мовою згідно документа, що підтверджує право власності в якому не визначено в якій саме власності належить квартира співвласникам чи в спільній сумісній чи в спільній частковій) на підставі свідоцтва про право власності на житло від 21 березня 1997 року, виданого Виконкомом міської Ради народних депутатів, згідно з розпорядженням №1/1552-97, зареєстроване в КП «ДМБТІ» ДОР та записано в реєстрову книгу №303п за реєстровим №82 (а.с. 18).

Тобто, свідоцтво про право власності не містить інформації щодо спільної часткової власності сторін на спірну квартиру, що унеможливлює здійснення державним реєстратором реєстрації права спільної часткової власності в державному реєстрі.

Між позивачем та відповідачем виник спір з приводу користування квартирою та розпорядження нею. Позивач не може вільно знаходитись та перебувати у спірній квартирі, не може розпорядитися нею як своєю власністю, не може здійснити інші дії як власник спільного майна.

Відповідно до листа приватного нотаріусу Дніпровського міського нотаріального округу Бикової І.В., вих. № 24/09 від 24 вересня 2021 року, з метою досудового врегулювання спору, вбачається, що позивач звернулась до нотаріуса для укладання договору про поділ квартири та визначення часток у праві спільної власності. Проте, в призначений час до нотаріальної контори ОСОБА_2 не з`явилась, про що нотаріусом було видано відповідний лист (а.с. 21).

Між позивачем та відповідачем існує спір щодо здійснення поділу спільного майна, оскільки домовитись та мирно вирішити це спірне питання сторонам не вдалося.

Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного представником позивача, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Статтею 41 Конституції України передбачено право особи володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно зі ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно) .

Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом .

Факт спільної власності сторін на вказану квартиру встановлено в рішенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 травня 2021 року по справі № 201/1977/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів на утримання майна (а.с. 14-17).

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У відповідності до ст. 368 Цивільного кодексу України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Враховуючи те, що в свідоцтві про право власності на житло від 21 березня 1997 року не визначені частки кожного із власників квартири, отже спірна квартира належить позивачу та відповідачу на праві спільної сумісної власності у відповідності до положень ст. 368 ЦК України.

Згідно ч. 1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Судом встановлено, що на час розгляду справи між позивачем та відповідачем існує спір щодо здійснення поділу спільного майна, оскільки домовитись та мирно вирішити це спірне питання сторонам не вдалося, у зв`язку з чим, позивач змушена звернутися до суду з цим позовом. Посилання ж відповідача на те, що вона отримала запрошення до нотаріусу пізніше призначеної дати, не спростовує факту наявності спору між сторонами, оскільки ані після отримання запрошення, ані після отримання позову відповідачка не здійснила жодної дії та жодного намагання мирним шляхом врегулювати спірне питання. Не зверталася ані до нотаріусу, ані до позивачки.

За таких обставин, оскільки між сторонами не досягнуто домовленості про поділ спільного майна, що призвело до не можливості вчинити укладення відповідного правочину в порядку передбаченому статтею 372 ЦК України, Позивач має право на звернення до суду за захистом свого права, шляхом поділу майна, що перебуває у спільній сумісній власності.

Згідно п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є зокрема квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім`ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст.8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду". Частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316,317,319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

Положенням статті 392 ЦК України визначено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Суд не приймає до уваги посилання відповідача щодо порядок виділу в натурі спірного нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності та необхідності запропонувати варіанти поділу спірної квартири, оскільки позивач звернулась до суду у зв`язку із неможливістю здійснити поділ спільного сумісного майна згідно ст. 372 ЦК України. Виділ в натурі частки в праві спільної часткової власності не є предметом зазначеного позову.

Суд, керуючись положеннями Сімейного кодексу України, Законами України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» та «Про охорону дитинства», залишає без задоволення клопотання відповідача про залучення до участі у справі управління-службу у справах дітей Соборної у місті Дніпрі ради, у зв`язку з тим, отримання згоди органів опіки та піклування вимагається саме від батьків (осіб, що їх замінюють) при вчиненні ними правочинів щодо майна, право власності або право користування яким мають діти.

Разом з тим, у разі задоволення судом позову по даній справі, жодних наслідків для зареєстрованої в спірній квартирі дитини не буде, оскільки власниками квартири залишаться ті ж самі сторони, і лише будуть визначені та встановлені частки власників у праві їх спільної власності на квартиру, що жодним чином не впливає на право дитини щодо користування квартирою.

Оскільки відповідачем, не доведено наявність підстав для спростування презумпції спільної сумісної власності спірного майна співвласників, що підлягає застосуванню до визначення правового режиму нерухомого майна, яке є предметом спору у цій справі, у зв`язку з чим заявлені позивачем позовні вимоги про поділ спільного сумісного майна співвласників підлягають задоволенню.

Визначаючи розмір часток сторін у спірній квартирі, суд враховує презумпцію рівності часток у майні що належить сторонам на праві спільної сумісної власності, та доходить висновку, що розмір частки кожної сторони становить по 1/2 частини квартири.

Доходячи до такого висновку, суд звертає увагу на практику Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

На підставі викладеного, керуючись 12, 13, 76, 78, 81, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку поділу спільного майна - задовольнити.

В порядку поділу спільного майна ОСОБА_1 та ОСОБА_2 визнати за:

-ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на 1/2 частину квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 ;

-ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) право власності на 1/2 частину квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 11 350,00 (одинадцять тисяч триста п`ятдесят) гривень 00 копійок.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 21 листопада 2022 року

Суддя С.О. Демидова