Справа №173/983/22
Провадження №2-з/173/5/2022
У Х В А Л А

04 серпня 2022 р. м. Верхньодніпровськ

Суддя Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області Новіченко Н.В., розглянувши

заяву ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про забезпечення позову,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернулась до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_2 (далі відповідач), в якому просить в порядку поділу спільного майна подружжя стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію за Ѕ частину автомобіля марки «Mersedes Benz», модель Sprinter 313 CDI, 2014 року випуску, VIN: НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , зареєстрований у СЦ № 12337 від 19.06.2019, та за Ѕ частину електричного вилкового навантажувача марки «Goodsense», моделі FB-20 (Li-ion) у розмірі 581 012, 00 грн., визнавши за відповідачем право власності на вказаний транспортний засіб та електричний вилковий навантажувач.

Одночасно з позовною заявою позивачем подано заяву про забезпечення позову у вигляді накладення арешту на автомобіль марки «Mersedes Benz», модель Sprinter 313 CDI, 2014 року випуску, VIN: НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , зареєстрований у СЦ № 12337 від 19.06.2019, електричний вилковий навантажувач марки «Goodsense», моделі FB-20 (Li-ion) шляхом заборони його відчуження та розпорядження до набрання рішенням суду законної сили.

Розглянувши заяву про забезпечення позову, суд вирішив відмовити в її задоволенні, враховуючи наступне.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на судовий захист.

Виконання будь-якого судового рішення є невід`ємною стадією процесу правосуддя, а отже, має відповідати вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод. Європейським судом у справі "Горнсбі проти Греції" зазначено, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як складова частина судового розгляду. Водночас судовий захист, як і діяльність суду, не може вважатися дієвими, якщо судові рішення не виконуються або виконуються неналежним чином і без контролю суду за їх виконанням.

У рішенні Європейського суду від 18.05.2004 у справі "Продан проти Молдови" суд наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантований Європейською конвенцією з прав людини, буде ілюзією, якщо правова система держав, які ратифікували Конвенцію, дозволятиме остаточному, обов`язковому судовому рішенню залишатися невиконаним, завдаючи шкоди одній зі сторін.

Таким чином, суд, будучи органом правосуддя, повинен врахувати потенційні ризики можливості невиконання рішення суду та гарантувати відновлення порушених прав позивача в разі задоволення позову та виконання постановленого рішення.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Тобто забезпечення позову - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача. Метою забезпечення позову, є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Процесуальні підстави для застосування заходів забезпечення позову визначає стаття 149 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до змісту якої суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Отже, саме вжиття судом заходів забезпечення позову сприяє гарантуванню відновлення порушених прав позивача в разі задоволення позову та виконання постановленого рішення, що повністю відповідає зазначеним вище вимогам Європейського суду.

У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

З аналізу положень статті 149 Цивільного процесуального кодексу України вбачається, що нею передбачено можливість забезпечення позову не лише у разі, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити виконання рішення суду, а також у разі, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду і ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

Тобто, за замістом частини 2 статті 149 Цивільного процесуального кодексу України у вирішенні питання щодо забезпечення позову слід також враховувати за захистом якого порушеного чи оспорюваного права або інтересу звернувся позивач, не обмежуючись лише неможливістю виконання рішення суду та позовними вимогами.

У відповідності до положень ч. 1 ст. 150 Цивільного процесуального кодексу України одним із видів забезпечення позову є накладення арешту на майно та заборона вчиняти певні дії.

Системний аналіз положень статей 149 та 150 Цивільного процесуального кодексу України дає підстави дійти висновку, що під час вирішення питання про необхідність задоволення чи відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову, суди розглядають вказані заяви з застосуванням судового розсуду.

Судовий розсуд - це передбачене законодавством право суду, яке реалізується за правилами передбаченими Цивільним процесуальним кодексом України та іншими нормативно-правовими актами, що надає йому можливість під час прийняття судового рішення (вчинення процесуальної дії) обрати з декількох варіантів рішення (дії), встановлених законом, чи визначених на його основі судом (повністю або частково за змістом та/чи обсягом), найбільш оптимальний в правових і фактичних умовах розгляду та вирішення конкретної справи, з метою забезпечення верховенства права, справедливості та ефективного поновлення порушених прав та інтересів учасників судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересів), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Суд зазначає, що обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та як наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

Поряд з викладеним, вирішуючи питання про забезпечення позову та виходячи з приписів статей 11, 12, 81 Цивільного процесуального кодексу України (змагальність сторін та пропорційність у цивільному судочинстві, обов`язок доказування і подання доказів), суд також має здійснити оцінку обґрунтованості доводів протилежної сторони (відповідача) щодо відсутності підстав та необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову, зокрема у вигляді арешту грошових коштів або майна відповідача з урахуванням зокрема того, чи порушує вжиття відповідних заходів забезпечення позову (у вигляді арешту тощо) права цього учасника (відповідача), а відповідно чи порушується при цьому баланс інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу та яким чином; чи спроможний відповідач фактично (реально) виконати судове рішення в разі задоволення позову у разі, якщо захід забезпечення позову не буде вжито судом.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18, а також постановах Верховного Суду від 03.03.2020 у справі № 753/410/19, від 20.07.2020 у справі № 639/8448/19, від 02.07.2020 у справі № 657/1211/19.

Статтею 129 Конституції України визначено принципи рівності усіх учасників процесу перед законом і судом, змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, як одні з основних засад судочинства.

Отже, будь-яке рішення суду повинно прийматися з дотриманням зазначених принципів, які виражені також у статтях Цивільного процесуального кодексу України.

Принцип рівності перед законом і судом в процесуальному аспекті означає рівність суб`єктивних процесуальних прав усіх учасників судового процесу незалежно від їх особистих якостей (правового статусу, майнового стану), визначення процесуального становища учасників судочинства тільки процесуальним законодавством і ніяким іншим, визначення процесуального порядку розгляду справ певною процесуальною формою.

У матеріальному аспекті принцип рівності повинен розумітися так, що до всіх учасників процесу матеріальний закон має застосовуватися однаково (право є застосуванням рівного масштабу до різних осіб).

Принцип змагальності сторін полягає в тому, що сторони в процесі зобов`язані в процесуальній формі довести свою правоту за допомогою поданих ними доказів переконати суд в обґрунтованості своїх вимог чи заперечень.

Обов`язок доведення обставин, які б указували на необхідність вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача для забезпечення реального та ефективного виконання судового рішення, покладено на позивача відповідно до положень статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, а оцінка доказів, наданих позивачем, є компетенцією суду.

В обґрунтування необхідності вжиття заходів забезпечення позову позивач вказує на те, що у позовній заяві ним ставиться питання щодо здійснення поділу спільного сумісного майна подружжя та стягнення грошової компенсації у загальному розмірі 581 012, 00 грн. Відповідач, довідавшись про наявність судового спору, може вчинити дії, спрямовані на відчуження спірного майна на користь інших осіб, що значно ускладнить або взагалі зробить неможливим виконання рішення суду.

У зв`язку з цим позивач просить суд забезпечити позов у вигляді накладення арешту на автомобіль марки «Mersedes Benz», модель Sprinter 313 CDI, 2014 року випуску, VIN: НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , зареєстрований у СЦ № 12337 від 19.06.2019, електричний вилковий навантажувач марки «Goodsense», моделі FB-20 (Li-ion) шляхом заборони його відчуження та розпорядження до набрання рішенням суду законної сили.

У постанові Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 755/5333/20 (провадження № 61-17180св20) вказано, що при задоволенні заяви позивача про накладення арешту на нерухоме майно та заборони його відчуження, суди не звернули уваги, що позов забезпечується накладенням арешту на майно, що належить відповідачеві. Тому є помилковим накладення арешту на майно особи, яка не є відповідачем у справі.

Проте, позивачем не надано суду жодних доказів на підтвердження того, що спірне рухоме майно, в т. ч. автомобіль марки «Mersedes Benz», модель Sprinter 313 CDI, 2014 року випуску, VIN: НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , зареєстрований у СЦ № 12337 від 19.06.2019, належить відповідачу на праві власності.

Крім того, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідачем вчиняються дії, спрямовані на відчуження автомобіля марки «Mersedes Benz», модель Sprinter 313 CDI, 2014 року випуску, VIN: НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , зареєстрований у СЦ № 12337 від 19.06.2019, та електричного вилкового навантажувача марки «Goodsense», моделі FB-20 (Li-ion), а саме по собі посилання у заяві на те, що існують ризики такого відчуження не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Також позивачем не наведено суду жодних обставин щодо достатнього обґрунтування припущення про те, що невжиття таких заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Так, позивач не обґрунтував, яким чином вжиття обраних ним заходів забезпечення позову забезпечить позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення прийнятого на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення, із зазначенням обставин, що свідчать про таке, та з підтвердженням таких обставин належними й допустимими доказами.

Верховний Суд у постанові від 24 лютого 2021 року в справі № 755/5333/20, провадження № 61-17180св20, вказав, що звертаючись із заявою про забезпечення позову, заявник повинен не лише навести, але й довести наявність підстав для вжиття заходів забезпечення цивільного позову, а також спроможну вірогідність саме таких обставин, що можуть перешкодити виконанню судового рішення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказала, що особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому, важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення.

Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами.

Арешт майна - це накладення заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна.

Заборона на відчуження майна - це перешкода у вільному розпорядженню майном.

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить в порядку поділу спільного майна подружжя стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію за Ѕ частину автомобіля марки «Mersedes Benz», модель Sprinter 313 CDI, 2014 року випуску, VIN: НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , зареєстрований у СЦ № 12337 від 19.06.2019, та за Ѕ частину електричного вилкового навантажувача марки «Goodsense», моделі FB-20 (Li-ion) у розмірі 581 012, 00 грн., визнавши за відповідачем право власності на вказаний транспортний засіб та електричний вилковий навантажувач.

Суд виходить з того, що предметом спору у цій справі є придбане сторонами у шлюбі рухоме майно, проте позивач не порушує питання про визнання за нею права власності, а просить стягнути з відповідача на її користь компенсаційної виплати вартості рухомого майна.

Отже, остаточним обраним позивачем способом захисту є стягнення з відповідача грошової компенсації Ѕ вартості спірного рухомого майна, внаслідок чого відсутні підстави вважати, що незастосування обраного позивачем способу забезпечення позову утруднить або унеможливить виконання рішення суду у разі задоволення позову, оскільки остаточний спосіб захисту не передбачає фактичного переходу спірного майна у власність позивача.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12.04.2022 у справі № 391/7/21, постанові Івано-Франківського апеляційного суду від 15.07.2021 у справі № 344/7231/21, постанові Харківського апеляційного суду від 20.10.2021 у справі № 639/5189/21.

За таких обставин, суд вважає необґрунтованими доводи позивача про те, що невжиття обраних ним заходів щодо забезпечення позову ускладнить або зробить неможливим виконання рішення суду у даній справі, оскільки звертаючись до суду з позовом позивач просив при поділі майна подружжя залишити спірне майно у власності відповідача, стягнувши на свою користь грошову компенсацію належної їй частки у майні.

Зазначене, на думку суду, свідчить про недоведеність позивачем підстав щодо необхідності забезпечення позову у зазначений спосіб. Накладення арешту на спірне рухоме майно є невиправданим та надмірним тягарем, який обмежує право власності відповідача.

Зважаючи на це, такий вид забезпечення позову, як накладення арешту на автомобіль марки «Mersedes Benz», модель Sprinter 313 CDI, 2014 року випуску, VIN: НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , зареєстрований у СЦ № 12337 від 19.06.2019, електричний вилковий навантажувач марки «Goodsense», моделі FB-20 (Li-ion) шляхом заборони його відчуження та розпорядження до набрання рішенням суду законної сили, не відповідає позовним вимогам, є безпідставним та таким, що не забезпечує позовні вимоги про стягнення грошової компенсації вартості 1/2 частини даного майна.

Враховуючи вищевикладені обставини, оскільки позивачем не наведено достатніх підстав для застосування вказаних заходів забезпечення позову, а також не надано належних і достатніх доказів на підтвердження того, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити виконання рішення, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні поданої позивачем заяви про забезпечення позову.

Керуючись статтями 149, 150, 260 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

УХВАЛИВ:

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Відповідно до статті 261 Цивільного процесуального кодексу України дана ухвала набирає законної сили після її підписання, та може бути оскаржена протягом 15 днів з дня підписання її повного тексту шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя Н.В. Новіченко