Справа №461/9253/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 травня 2022 року м.Львів

Галицький районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Романюка В.Ф.

з участю:

секретаря судового засідання Решетова Д.Ю.

позивач ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Львові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_4 (РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 ) про визнання права власності, -

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 , в якому з врахуванням заяви про зміну предмету позовних вимог, просить: визначити за ОСОБА_1 та ОСОБА_4 часток у спільній сумісній власності на квартиру, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , в розмірі Ѕ частки квартири кожному, а також вирішити питання щодо судового збору.

В обгрунтування внесеного позову покликається на те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , перебували у шлюбі з 39.12.1989 по 03.10.2020 року. У період перебування у шлюбі ними придбана за договором купівліпродажу квартира за адресою: АДРЕСА_3 .

Оскільки, майно було придбане позивачем та відповідачем в період шлюбу, воно належить їм, як подружжю на праві спільної сумісної власності. Також, оскільки частка у праві спільної сумісної власності невизначена, позивач не може розпорядитися нею, тому просить суд позовну вимоги задоволити.

Ухвалою суду від 12 листопада 2021 року позовну заяву залишено без руху. /а.с.26-28/.

19 листопада 2021 року позивачем подано заяву про усунення недоліків. /а.с.31/.

Ухвалою суду від 22 листопада 2021 року позовну заяву прийнято до провадження та відкрито провадження за правилами загального позовного провадження, з викликом сторін у підготовче судове засідання. /а.с.33/.

30 листопада 2022 року від позивача надійшла заява про зміну предмету позовних вимог. /а.с.42-43/.

Ухвалою суду від 17 лютого 2022 року закрито підготовче судове засідання та призначено до розгляду судового розгляду по суті. /а.с.61-62/.

У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, надали пояснення аналогічні викладеним у позові та заяві про зміну предмета позову. Просили суд позовні вимоги задоволити повністю.

Представник відповідача позовні вимоги заперечив, просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Суд, заслухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи, права та обов`язки сторін, суд доходить наступного висновку.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права.

Суд встановив, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , перебували у шлюбі з 39.12.1989 по 03.10.2020 року.

У період перебування у шлюбі ними придбана квартира за адресою: АДРЕСА_3 , що стверджується договором купівлі продажу квартири від 08 жовтня 1996 року, серії ААА №392050, посвідченого державним нотаріусом Першої Львівської державної нотаріальної контори Бояківським О.В.. Зареєстровано в реєстрі за №2-3229. /а.с.10/.

Відповідно до реєстраційного посвідчення виданого Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації від 31 жовтня 1996 р. у квартирі АДРЕСА_4 зареєстрована ОСОБА_4 . /а.с.12/

03 жовтня 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 розірвано шлюб, що стверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, серії НОМЕР_3 , актовий запис за №32/а.с.11/.

Згідно з вимогами частин 1, 2 статті 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до змісту частин 1, 2, 3 статті 61 Сімейного кодексу України, об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту, а також заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя і внесені до сімейного бюджету або внесені на його особистий рахунок у банківську (кредитну) установу. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У судовому засіданні встановлено, що вищевказана квартира придбана позивачем та відповідачем в період шлюбу, вона належить їм, як подружжю на праві спільної сумісної власності. Однак, частка у праві спільної сумісної власності невизначена, тому позивач не може розпорядитися нею.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

При цьому, згідно вимог статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Згідно частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Майном, згідно із приписами статті 179 та частини першої статті 190 ЦК України, є окремі речі, сукупність речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки.

Згідно ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 370 ЦК України, якою регулюється питання про виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності та якою передбачено, що співвласники спільної сумісної власності, як і співвласники спільної часткової власності мають право на виділ у натурі частки із спільного майна з тією лише різницею, що учасники першої не мають завідомо визначених ідеальних часток у праві спільної власності, а відтак, вони мають бути передусім визначені, після чого стає можливим виділ частки в натурі. При визначені розміру часток співвласників у спільній сумісній власності вважається, що вони є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між співвласниками, законом або рішенням суду.

Згідно із положеннями ст. 372 Цивільного кодексу України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено між ними або законом.

Статтею 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Порядок та підстави визначення часток у праві спільної часткової власності визначено у ст. 357 ЦК України.

Зокрема, зі змісту ст. 357 ЦК України вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні.

Пунктом 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що частка суб`єкта права спільної сумісної власності визначається зокрема, при поділі майна, виділі частки зі спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини.

Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними.

Також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

Отже, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку із задоволенням позовних вимог в повному обсязі, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір у сумі 908,00 грн.

Керуючись ст.ст.13, 77, 81, 141, 258, 259, 263-265, 351-355 ЦПК України, ст.ст.16, 179, 319, 328, 356, 357, 368, 370, 372 ЦК України, ст.ст.60, 61, 63, 65, 69 СК України, суд, -

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_4 (РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 ) про визнання права власності, - задоволити.

Визначити за ОСОБА_1 та ОСОБА_4 часток у спільній сумісній власності на квартиру, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , в розмірі Ѕ частки квартири кожному.

Стягнути з ОСОБА_4 (РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) судовий збір у сумі 908,00 грн.

Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення (складення). Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 26 травня 2022 року.

Суддя Романюк В. Ф.