КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 357/1389/22 Головуючий в суді І інстанції Ярмола О. Я.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Суханової Є.М., Сліпченка О.І.,

секретар судового засідання: Гайдаєнко В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 07 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2022 року позивач звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позов мотивований тим, що на підставі договору дарування від 10 липня 1998 року він є власником квартири АДРЕСА_1 . У даній квартирі зареєстровані позивач, його колишня дружина ОСОБА_2 , а також повнолітні діти ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .. Відповідач з дітьми у вказаній квартирі не проживають більше 10 років, а реєстрація відповідачів в квартирі обмежує права позивача як власника, створює перешкоди у користуванні та розпорядженні житлом, спричиняє додаткові витрати по оплаті житлово-комунальних послуг, а тому позивач, посилаючись на ч. 2 ст. 405 ЦК України, просив суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 07 липня 2022 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом усіх обставин справи.

У обґрунтування доводів апеляційної скарги зокрема вказує на те, що помилковим є висновок суду першої інстанції про те, що відповідачі відсутні у помешканні з поважних причин, а саме відсутність порозуміння між сторонами, відсутність у відповідачів вільного доступу до квартири, проживання позивача з іншою жінкою певний період, тимчасова відсутність відповідачів в державі по причинам роботи.

Відзиви від учасників справи, у встановлений апеляційним судом строк, не надійшли.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір, і відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що поважними є причини відсутності відповідачів у спірному житлі, оскільки, не спростовано стороною позивача позиція щодо неможливого його спільного проживання з відповідачами. Суд зазначає, що такими причинами є : відсутність порозуміння між сторонами, відсутність у відповідачів вільного доступу до квартири, проживання позивача з іншою жінкою певний період, тимчасова відсутність відповідачів в державі по причинам роботи.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі ст. 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 цього Кодексу.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право користування чужим майном регламентоване зокрема у статтях 401 -406 ЦК України.

У частині 1 статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У частині 1 статті 402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, яка передбачає, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Право членів сім`ї власника житла на користування цим житлом закріплене у ст. 405 ЦК України. Відповідно до положень вказаної норми члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Законом, на який зроблено посилання в ч. 1 ст. 405 ЦК, не може бути Житловий кодекс. Застосування положень Житлового кодексу до цих відносин не виключається. Але переважно перед нормами Житлового кодексу підлягають застосуванню норми, сформульовані в главі 32 Цивільного кодексу. Це обумовлене тим, що для регулювання відносин між власником житла та членами його сім`ї законодавець використав правову конструкцію (сервітут), яка раніше до цих відносин не застосовувалася. Тому хоч положення житлового законодавства і підлягають переважному застосуванню до житлових відносин в силу ст. 3 ЖК, до правовідносин з приводу сервітуту вони можуть застосовуватися лише за аналогією. З урахуванням цього треба визнати, що стосовно права членів сім`ї власника помешкання на користування ним чинним є правило ч. 1 ст. 405 ЦК, що передбачає визначення власником житлових приміщень, які вправі займати члени сім`ї. Положення частини другої ст. 156 ЖК, згідно якого члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником, якщо при вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, не підлягає застосуванню.

Згідно положень ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з роз`ясненнями п. 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням, а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Припинення сімейних відносин з власником помешкання не припиняє житлового сервітуту. Але за відсутності згоди про безоплатне користування помешканням колишній член сім`ї повинен вносити плату за користування помешканням за комунальні послуги. Цей висновок відповідає частині четвертій ст. 156 та 162 ЖК.

Водночас за правилом ч. 2 ст. 406 ЦК сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.08.2019 у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 61-33530св18) сформулювала правові висновки, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві; та вважає, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду вважає, що права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту, і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Отже, при вирішенні справи про наявність передбачених законом підстав для виселення особи, що за своєю суттю є позбавленням права на житло, суд у кожній конкретній справі, виходячи із принципу верховенства права, повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві».

Встановлено, що з витягу реєстру Білоцерківської міської територіальної громади №15.2-03/34992 від 17.12.2021 року, згідно відомостей реєстру територіальної громади за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровано четверо осіб: власник ОСОБА_1 , та відповідачі по справі ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 (а.с. 6)

Відповідно до акту про фактично проживаючих осіб № 214/ц в квартирі, складеного в присутності позивача та сусідів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , за підписом юриста КП БМР ЖЕК №6 Ребенко В.Ю., слідує, що фактично проживає в квартирі АДРЕСА_3 позивач ОСОБА_1 , а з 2012 року зареєстровані, але фактично не проживають відповідачі по справі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.7).

Встановлено, що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05.10.2012 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано(а.с. 9).

Встановлено, що позивач утримує спірну квартиру, з колишньою дружиною і дітьми не спілкується, восени 2021 року пояснив дітям, що хоче їх зняти з реєстрації в своєму помешканні, проте вони заперечили виписатися.

У суді першої інстанції ОСОБА_2 пояснила, що в червні 2012 року вона з дітьми була вимушена виїхати з квартири, оскільки позивач створював нестерпні умови для проживання. Відповідачам не було де жити, власного житла не мали, деякий час проживали в селі у матері відповідача ОСОБА_2 . В 2012 році позивач змінив замки в квартирі, а тому відповідачі свої власні речі забирали під наглядом позивача. До листопада 2012 року відповідачі вимушені були жити в селі, а потім винайняли квартиру у місті. В червні 2021 року діти виїхали з країни, тимчасово перебувають в Польщі на заробітках. Позивач пропонував відповідачам добровільно знятися з реєстрації в його квартирі, але відповідачам не має де зареєструвати своє місце проживання. Позивач зазначив, що через реєстрацію відповідачів виникли перешкоди в отримані субсидії, однак відповідач ОСОБА_2 запропонувала сплачувати частину комунальних послуг, зокрема за послуги надані ЖЕК та за вивіз сміття, проте позивач відмовився. Відповідачі не можуть зареєструвати своє місце проживання у селі Гребінки у матері ОСОБА_2 , оскільки бабуся не має нести тягар утримання онуків, втрачати субсидію. Діти сторін зареєстровані в помешканні свого батька де жили, та бажають бути зареєстрованими в даній квартирі, іншого власного чи постійного житла не мають.

Доводи апеляційної скарги про те, що факт непроживання відповідачів підтверджується актом про фактично проживаючих осіб № 214/ц, складений за участі юриста К ПБМР ЖЕК № 6 та мешканцями будинку (сусідами) 21 грудня 2021 року та показами свідків, колегія суддів відхиляє, оскільки у даній справі встановлені поважні причини непроживання відповідачів у спірній квартирі.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що на даний час у відповідачів є можливість проживати та зареєструватися в будинку своєї мами (бабусі), яка проживає за 15 км від міста Біла Церква, та не має наміру проживати у спірній квартирі, колегія суддів оцінює критично, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження того, що відповідачі не проживають у будинку без поважних причин , а також те що відповідачі мають інше житлове приміщення та мають вільний доступ до спірного житла, оскільки відповідачі стверджували, що позивач змінив замки у вхідних дверях.

Апеляційний суд вважає, що у справі, яка переглядається, необхідно дотримуватися балансу захисту права власності позивача на квартиру та право користування цією квартирою відповідачами, які зареєстровані у спірній квартирі, відомостей щодо наявності у них іншого житла матеріали справи не містять.

Суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не надано достатніх та належних доказів, що відповідачі не проживають по місцю реєстрації з власної ініціативи без поважних причин.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції, викладених у рішенні, не спростовують.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду від 07 липня 2022 року постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, відтак підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги немає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 07 липня 2022 рокубез змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного суду.

Повний текст постанови складено «25» жовтня 2022 року.

Головуючий суддяЛ.П. Сушко
СуддіЄ. М. Суханова
О.І. Сліпченко