ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3544/22 Справа № 2-1408/10 Суддя у 1-й інстанції - Городецький Д.І. Суддя у 2-й інстанції - Деркач Н. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2022 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Деркач Н.М.

суддів - Пищиди М.М., Ткаченко І.Ю.,

при секретарі - Усик А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 січня 2022 року у справі за заявою ОСОБА_3 , заінтересована особа ОСОБА_1 про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2021 року ОСОБА_3 звернувся до суду із заявою про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, заінтересована особа: ОСОБА_1 .

В обґрунтування заяви посилається на те, що 15 червня 2010 року Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області ухвалене рішення у цивільній справі № 2-1408/10 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя. У відповідності до рішення суду, проведено поділ майна подружжя, виділено у власність ОСОБА_3 майно, яке придбане подружжям у шлюбі, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію в сумі 3 903 957,34 грн. та судові витрати 1980 грн. Заявник зазначив, що рішення суду набрало законної сили 26 червня 2010 року та 07 липня 2010 року представником позивача ОСОБА_1 отримані виконавчі листи. У зв`язку з втратою виконавчого документу при пересилці, за заявою ОСОБА_1 від 14.05.2013 р. на підставі ухвали Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області, було видано дублікат виконавчого документу. Із наданої Головним територіальним управлінням державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області відповіді від 18.10.2017 р. та постанови державного виконавця від 21.02.2017 р. вбачається, що виконавчий лист було повернуто стягувачу ОСОБА_1 . В той же час, з інформації про виконавче провадження № 613006453 та матеріалів цивільної справи заявнику стало відомо про те, що з 17.02.2020 р. на виконанні у приватного виконавця Ванжи О.В. перебував виданий на виконання рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15.06.2010 р. у справі № 2-1408/10 виконавчий лист, виданий 19.12.2019 року із датою набрання рішення законної сили 13 березня 2017 року, в межах якого приватним виконавцем арештоване майно та кошти ОСОБА_3 . Постановою від 17.03.2020 р. виконавче провадження завершене у зв`язку із поверненням виконавчого документу стягувачу згідно п.2 ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження». В подальшому, інформація на підтвердження факту невиконання на території України рішення суду з посиланням на виконавче провадження № 613006453 та виконавчий лист виданий 19.12.2019 року буди підставою для ініціювання ОСОБА_1 клопотання до компетентного суду Грузії про надання дозволу на примусове виконання рішення суду, за результатом розгляду якого, ухвалою Верховного Суду Грузії від 16.04.2021 року визнано на території Грузії та передано на виконання рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області у справі № 2-1409/10 від 15.06.2010 р.

Враховуючи наведене, посилаючись на норми ч.2 ст. 432 ЦПК України, ОСОБА_3 просив суд визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист, виданий Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області 19.12.2019 року у справі № 2-1408/10.

Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 січня 2022 року заяву ОСОБА_3 , заінтересована особа ОСОБА_1 про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, задоволено.

Визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий документ - виконавчий лист виданий 19.12.2019 року Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області із зазначенням дати набрання законної сили 13 березня 2017 року рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15.05.2010 р. у справі № 2-1408/10 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя.

Не погодившись з такою ухвалою суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу суду та ухвалити постанову, якою відмовити у задоволенні заяви в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому ухвала суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконною та необґрунтованою.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог скаржника, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду - без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 15 червня 2010 року Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області ухвалене рішення у цивільній справі № 2-1408/10 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя.

У відповідності до рішення суду, проведено поділ майна подружжя, виділено у власність ОСОБА_3 майно, яке придбане подружжям у шлюбі, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію в сумі 3 903 957,34 грн. та судові витрати 1980 грн.

У відповідності до рішення суду від 15.06.2010 р., представник відповідача ОСОБА_3 приймав участь під час розгляду справи, не заперечував проти задоволення позовних вимог.

Згідно матеріалів цивільної справи, рішення суду від 15.06.2010 р. не було оскаржене сторонами, тобто, сторони або їх представники не зверталися у визначений ЦПК України десятиденний строк з заявами про апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, також ними не подавалася апеляційна скарга на рішення суду.

Судом встановлено, що 07 липня 2010 року представником позивача ОСОБА_1 отримані виконавчі листи на виконання рішення суду, про що свідчать відповідні відмітку у справі.

Встановлено, що у зв`язку з втратою виконавчого документу при пересилці, за заявою ОСОБА_1 від 14.05.2013 р. на підставі ухвали Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області, було видано дублікат виконавчого документу.

Із наданої Головним територіальним управлінням державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 18.10.2017 р. відповіді та постанови державного виконавця від 21.02.2017 р. вбачається, що виконавчий лист було повернуто стягувачу ОСОБА_1 .

В той же час, з інформації про виконавче провадження № 613006453 та матеріалів цивільної справи вбачається те, що з 17.02.2020 р. на виконанні у приватного виконавця Ванжи О.В. перебував виданий на виконання рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15.06.2010 р. у справі № 2-1408/10 виконавчий лист виданий 19.12.2019 року із датою набрання рішення законної сили 13 березня 2017 року, в межах якого приватним виконавцем арештоване майно та кошти ОСОБА_3 .

Постановою від 17.03.2020 р. виконавче провадження завершене у зв`язку із поверненням виконавчого документу стягувачу згідно п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Так, згідно матеріалів справи вбачається, що 01.11.2016 року ОСОБА_3 звернувся з апеляційною скаргою на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15.05.2010 р. у справі № 2-1408/10.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області 13.03.2017 р. ОСОБА_3 відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційної скаргою на рішення суду.

Задовольняючи вимоги заяви ОСОБА_3 , суд першої інстанції правильно виходив з того, що рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15.06.2020 року набрало законної сили 26.06.2010 року, а виконавчий лист, виданий 19.12.2019 року стягувачу із зазначенням дати набрання законної сили 13 березня 2017 року рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15.05.2010 р. у справі № 2-1408/10 виданий помилково.

Так, у відповідності до ст. 223 ЦПК України, (в редакції, чинній станом на дату ухвалення судом рішення) визначалося, що рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо заяву про апеляційне оскарження не було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений статтею 294 цього Кодексу, рішення суду набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Статтею 273 ЦПК України, в чинній редакції визначено, що рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно матеріалів цивільної справи, рішення суду від 15.06.2010 р. не було оскаржене сторонами, тобто, сторони або їх представники не зверталися у визначений ЦПК України десятиденний строк з заявами про апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, також ними не подавалася апеляційна скарга на рішення суду.

Отже, судом при видачі спірного виконавчого листа, при визначенні дати набрання рішенням законної сили, неправильно визначений строк набрання зазначеним рішенням законної сили.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Сутність процедури визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, полягає, насамперед, у встановленні обставин та фактів, що свідчать про відсутність матеріального обов`язку боржника, які виникли після ухвалення судового рішення, наявність процесуальних підстав, які свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа або наявності інших обставин, які зумовлюють необхідність установлення питань виконання судового рішення.

Отже, за змістом ст. 432 ЦПК України, суд постановляє ухвалу про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню лише у випадку: 1) якщо його було видано помилково або; 2) якщо у боржника повністю або частково відсутній обов`язок у зв`язку з його припиненням.

Наведені підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, та матеріально-правові (зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо наявності підстав для задоволення заяви та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 січня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Судді: Н.М. Деркач

М.М. Пищида

І.Ю. Ткаченко