Справа № 161/3877/22 Головуючий у 1 інстанції: Кирилюк В. Ф.
Провадження № 22-ц/802/1019/22 Категорія: 70 Доповідач: Матвійчук Л. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 листопада 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Матвійчук Л. В.,

суддів - Карпук А. К., Шевчук Л. Я.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного (письмового) провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Служба у справах дітей Луцької міської ради, про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 вересня 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що з 26 травня 2002 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 . На даний час вона не проживає з відповідачем вже більше року, шлюб між ними не розірваний.

Позивач зазначала, що у шлюбі у них народилося троє дітей: син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які досягли повноліття, та син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який є неповнолітнім.

Позивач також вказувала, що неповнолітній син ОСОБА_6 перебуває на її утриманні, а відповідач ухиляється від обов`язку утримувати дитину, участі у його вихованні не приймає, матеріальної допомоги не надає. Відповідач ОСОБА_2 є працездатним, має заробіток та може надавати матеріальну допомогу на утримання дитини.

Ураховуючи наведене, позивач ОСОБА_1 просила суд стягувати з відповідача ОСОБА_2 на її користь аліменти в твердій грошовій сумі на утримання неповнолітньої дитини сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 3 500 грн щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову до суду та до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 вересня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Ухвалено стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у твердій грошовій сумі розмірі 2 500 грн щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 30 березня 2022 року і до досягнення дитиною повноліття.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду в частині стягнення аліментів за один місяць допущено до негайного виконання.

В апеляційній скарзі відповідач представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , покликаючись на неправильну оцінку судом зібраних доказів та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити частково, стягнувши з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини у твердій грошовій сумі у розмірі 1 500 грн щомісячно.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновок суду першої інстанції про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання неповнолітнього сина у розмірі 2 500 грн щомісячно, не відповідає обставинам справи, оскільки судом не було враховано його майнового та сімейного стану, перебування на його утриманні непрацездатної матері, а також здійснення ним витрат на оплату навчання повнолітніх дітей.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_8 просила апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 368, ч. 1 ст. 369 ЦПК України ця справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження та без повідомлення учасників справи.

За змістом ч. ч. 4 та 5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Датою прийняття постанови у цій справі є 24 листопада 2022 року - дата складення повного судового рішення.

Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_2 не надає матеріальної допомоги позивачу ОСОБА_1 на утримання неповнолітньої дитини сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Крім того, враховуючи матеріальне становище відповідача, величину прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, рівність обов`язку батьків щодо утримання дитини, суд вважав, що з ОСОБА_2 на користь позивача на утримання неповнолітнього сина необхідно стягувати аліменти у розмірі 2 500 грн щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

Такий висновко суду є правильний.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони по справі з 26 травня 2002 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1 від 28 травня 2002 року (а.с.6). На даний час сторони більше року проживають окремо, шлюб між ними не розірваний.

Відповідач по справі ОСОБА_2 є батьком неповнолітньої дитини сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про її народження серії НОМЕР_2 від 27 травня 2014 року (а.с.6).

Судом також встановлено, що відповідач ОСОБА_2 , як батько неповнолітньої дитини, яка перебуває на утриманні матері ОСОБА_1 , матеріальної допомоги на її утримання не надає.

Згідно довідки Комунального закладу загальної середньої освіти "Луцький ліцей № 14 імені Василя Сухомлинського Луцької міської ради" від 19 вересня 2022 року № 02-23/142 батько дитини не бере участі у її вихованні, не відвідує батьківські збори, не спілкується з вчителями (а.с.63). ОСОБА_1 повністю особисто опікується дитиною, приводить до навчального закладу та забирає з уроків, бере активну участь у житті класу та ліцею, оплачує витрати на потреби сина.

Згідно з приписами ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Як передбачено ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що обов`язок щодо утримання дитини до досягнення нею повноліття покладено на її батьків. Аліменти за позовом одного із батьків, з яким проживає дитина, присуджуються судом у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі, і мають бути достатніми для її гармонійного розвитку.

Отже, частково задовольняючи позов та визначаючи розмір аліментів, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача у розмірі 2 500 грн щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і до досягнення дитиною повноліття, суд першої інстанції врахував вимоги зазначених вище норм матеріального права і прийняв законне і справедливе рішення на підставі наданих позивачем доказів.

За таких обставин, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що ухвалене судом першої інстанції рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 є законним та обгрунтованим.

Наведені представником відповідача в апеляційній скарзі доводи про те, що відповідач неспроможний сплачувати на користь позивача аліменти на утримання неповнолітньої дитини у визначеному судом розмірі, колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки відповідно до ст. 180 СК України відповідач, як батько дитини, зобов`язаний її утримувати. Відповідач є працездатною особою та зобов`язаний надавати посильну матеріальну допомогу неповнолітній дитині, батьком якої він є.

Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не входить до переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. Вказана обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню неповнолітньої дитини.

Крім того, безпідставними є також покликання представника відповідача на те, що розмір аліментів в 2 500 грн визначений судом без врахування тієї обставини, що відповідач здійснює витрати на оплату навчання двох синів, які навчаються на платній формі навчання, оскільки як встановлено судом першої інстанції, вони досягли повноліття та мають самостійний заробіток. Крім того, закон покладає на батька обов`язок утримувати повнолітніх дітей, які продовжують навчання, за умови що він може надавати матеріальну допомогу, а тому оплата відповідачем навчання повнолітнім дітям, які продовжують навчання, не може слугувати обставиною, яка свідчить про неможливість батька сплачувати аліменти на утримання неповнолітньої дитини у визначеному судом розмірі.

Доводи апеляційної скарги про те, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, то інших 50 відсотків має також забезпечуватися іншим з батьків, а тому відповідач погоджується на сплату аліментів в розмірі 1500 грн щомісячно, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Законом встановлений прожитковий мінімум для дитини відповідного віку, це та сума, яка мінімально може задовольнити потреби дитини, однак дитині для повноцінного розвитку потрібне якісне харчування, засоби для отримання повноцінного навчання, одяг, кошти на розвиток дитини, іграшки, оплата гуртків, школи, відпочинок та все те, що потрібно для гармонійного розвитку дитини, а не тільки прожитковий мінімум, який передбачено Законом.

Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 759/10277/18 (провадження 61-22317св19), інтереси дитини превалюють над майновим становищем платника аліментів.

У ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яку ратифіковано постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до частин 1-2 ст. 27 вказаної Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Захищаючи першочергово інтереси неповнолітньої дитини, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив вимоги позивача та стягнув аліменти в розмірі 2 500 грн на дитину.

Водночас відповідач на підтвердження свого майнового стану та неможливості сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі жодних належних та допустимих доказів не надав ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції.

Таким чином, наведені представником відповідача в апеляційній скарзі доводи щодо невідповідності рішення суду першої інстанції фактичним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, спростовуються вищенаведеними висновками суду першої інстанції, встановленими у справі обставинами і не впливають на законність рішення суду.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду першої інстанції, є подібними доводам, які викладені у відзиві на позовну заяву, мотивована відповідь на які надана судом першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 268, 367-369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 вересня 2022 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий-суддя

Судді: