ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3378/22 Справа № 205/6101/19 Суддя у 1-й інстанції - Приходченко О. С. Суддя у 2-й інстанції - Деркач Н. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2022 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Деркач Н.М.

суддів - Пищиди М.М., Ткаченко І.Ю.,

при секретарі - Усик А.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 січня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про визнання об`єктом спільної сумісної власності подружжя та поділ майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про визнання об`єктом спільної сумісної власності подружжя та поділ майна подружжя.

На обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 22 червня 2006 року між ОСОБА_3 та АППБ «Аваль» було укладено кредитний договір № 014/098087/3170/74, відповідно до умов якого банк надав позичальникові кредитні кошти у розмірі 13 000 доларів США строком по 21 червня 2018 року зі сплатою 12 % річних. З метою забезпечення виконання зобов`язань між АППБ «Аваль» і ОСОБА_4 22 червня 2006 року було укладено договір поруки. На підставі договору купівлі-продажу від 22 червня 2006 року ОСОБА_4 набула у власність квартиру АДРЕСА_1 , яку на підставі договору іпотеки № 014/098087/3170/165, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Чижиком О.С., було передано в іпотеку з метою забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором, укладеним між АППБ «Аваль» і ОСОБА_3 . Сторони познайомилися у 2000 році, у 2006 році планували зареєструвати шлюб та вирішили придбати квартиру, оскільки планували народження дитини. Родина позивача могла надати для купівлі квартири 8 000 доларів США, родина відповідача 1 000 доларів США, а вартість квартири становила 16 500 доларів США, тому й вирішили отримати суму, якої не вистачає, шляхом укладення кредитного договору, позичальником в якому був батько відповідача ОСОБА_3 02 вересня 2006 року ОСОБА_1 зареєстрував шлюб з ОСОБА_5 , яка після реєстрації шлюбу змінила своє прізвище на ОСОБА_6 . 09 червня 2011 року з дозволу відповідача ОСОБА_1 було зареєстровано у квартирі АДРЕСА_1 . 25 липня 2014 року шлюбні відносини між сторонами було припинено, відповідач разом з донькою виїхала з квартири до своїх батьків. 11 серпня 2014 року відповідач повернулася і забрала документи на квартиру та інше рухоме майно подружжя. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 листопада 2014 року шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 було розірвано. За час перебування у шлюбі та ведення спільного господарства подружжям ОСОБА_6 за спільні кошти родини у період з 02 вересня 2006 року по 26 грудня 2013 року було сплачено кредит ОСОБА_3 на загальну суму 15 014,01 доларів США, з яких позивачем особисто було сплачено 14 842,46 долари США, ОСОБА_2 особисто було сплачено 171,55 долар США.

Просив суд визнати об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 і ОСОБА_2 сплачені ними в рахунок виконання кредитних зобов`язань ОСОБА_3 за кредитним договором № 014/098087/3170/74 від 22 червня 2006 року грошові кошти у розмірі 15 014,01 доларів США, визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину грошових коштів, сплачених подружжям ОСОБА_1 і ОСОБА_2 за кредитним договором № 014/098087/3170/74 від 22 червня 2006 року в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 , що становить 7 507 доларів США, що на час здійснення платежів було еквівалентно 53 838 гривням 13 коп., та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 7 507 доларів США, які було сплачено ОСОБА_1 в рахунок сплати боргових зобов`язань ОСОБА_3 для сплати вартості квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 січня 2022 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про визнання об`єктом спільної сумісної власності подружжя та поділ майна подружжя, відмовлено у повному обсязі.

Не погодившись з таким рішенням суду ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 22 червня 2006 року між АППБ «Аваль» і ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 014/098087/3170/74 (т. 1 а.с. 15).

22 червня 2006 року між АППБ «Аваль» і ОСОБА_5 було укладено договір поруки з метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_3 за кредитним договором № 014/098087/3170/74 від 22 червня 2006 року (т. 1 а.с. 16).

На підставі договору іпотеки № 014/098087/3170/74/165 від 22 червня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Чижиком О.С. і зареєстрованого в реєстрі за № 1-3-430, ОСОБА_5 передала в якості забезпечення виконання кредитних зобов`язань ОСОБА_3 за кредитним договором № 014/098087/3170/74 від 22 червня 2006 року належну їй на підставі купівлі-договору від 22 червня 2006 року квартиру АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 17-19).

02 вересня 2006 року ОСОБА_5 зареєструвала шлюб з ОСОБА_1 і змінила прізвище на ОСОБА_6 (т. 1 а.с. 22). Від шлюбу сторони мають неповнолітню дочку ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1 а.с. 23).

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 листопада 2014 року шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 було розірвано (т. 1 а.с. 26).

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 липня 2015 року (т. 1 а.с. 222-225), залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 вересня 2015 року (т. 1 а.с. 226-227), ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу та визнання права спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 було відмовлено.

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 травня 2017 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про стягнення боргу за заявою позивача було залишено без розгляду (т. 1 а.с. 228).

Відповідно до листа-повідомлення АТ «Райффайзен Банк Аваль» № Д4-В41/30-24 від 13 березня 2020 року кредитні зобов`язання за кредитним договором № 014/098087/3170/74 від 22 червня 2006 року, укладеним між ОСОБА_3 і АППБ «Аваль», правонаступником якого є АТ «Райффайзен Банк Аваль», виконано (т. 2 а.с. 67).

Згідно з відомостями з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження квартири АДРЕСА_1 було припинено на підставі заяви АТ «Райффайзен Банк Аваль» № 38939611 (т. 2 а.с. 68-71).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції правильно виходив з того, що квартира АДРЕСА_1 була придбана відповідачем ОСОБА_2 22 червня 2006 року на підставі договору купівлі-продажу. Шлюб між сторонами було зареєстровано 02 вересня 2006 року. Тобто, квартира АДРЕСА_1 є особистою власністю відповідача. Об`єкт нерухомого майна, належного відповідачеві на підставі договору купівлі-продажу від 22 червня 2006 року, було передано ОСОБА_2 в іпотеку в якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 014/098087/3170/74 від 22 червня 2006 року, укладеним між ОСОБА_3 і АППБ «Аваль», поручителем за яким вона була. Позивач посилається, що ним сплачувалися кошти в рахунок сплати зобов`язань ОСОБА_3 за кредитним договором № 014/098087/3170/74 від 22 червня 2006 року, які були спільними коштами подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_2 та долучено до матеріалів справи квитанції (т. 1 а.с. 44-108), платником в яких зазначено ОСОБА_3 , проте суд першої інстанції вірно не прийняв зазначені квитанції як належний доказ, оскільки вони не доводять виникнення у відповідача обов`язку компенсувати Ѕ частину сплачених грошових коштів, тому що боржником у кредитному договорі № 014/098087/3170/74 від 22 червня 2006 року, укладеним між ОСОБА_3 і АППБ «Аваль», є саме ОСОБА_3 , а ОСОБА_2 лише поручитель.

Крім того, позивачем не було доведено, що грошові кошти, якими він сплачував поточні кредитні платежі, були сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_2 . Сама по собі наявність на рахунках позивача грошових коштів не свідчить про те, що ці кошти були сумісно нажитим майном подружжя, а також те, що боржником за кредитним договором кошти у відповідному розмірі не надавалися позивачеві для сплати ним існуючого боргу перед банком. Таким чином, грошові кошти у розмірі 15 014,01 доларів США, які як стверджує позивач були сплачені подружжям у виконання кредитних зобов`язань ОСОБА_3 за кредитним договором, не можуть бути визнані об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки вони не були одержані подружжям, тобто, подружжя не набуло на них права власності.

Грошові кошти, які позивач вважає сумісно нажитим майном подружжя, які сплачувалися в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, не можуть взагалі бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки внаслідок їх сплати було отримано об`єкт нерухомості, а тому позивачем було обрано неналежний спосіб захисту свого права.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не можуть бути прийняті до уваги, оскільки відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини п`ята та шоста статті 81 ЦПК України).

Однак ОСОБА_1 жодних доказів на підтвердження вищевикладених обставин, на які він посилається, суду не надав.

Таким чином, ОСОБА_1 не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позову та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно зі ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 січня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Судді: Н.М. Деркач

М.М. Пищида

І.Ю. Ткаченко