Справа № 727/3611/22
Провадження № 2/727/1026/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2022 року Шевченківський районний суд м. Чернівці в складі:

головуючого судді: Літвінової О.Г.

за участю секретаря: Вальків А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернівці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах якої діє адвокат Новіков Олександр Павлович до ОСОБА_2 про вселення у квартиру та за зустрічним позовом ОСОБА_2 в інтересах якої діє адвокат Кирилюк Тетяна Анатоліївна до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання припиненим права користування житлом,-

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Новіков О.П. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про вселення у квартиру.

Посилається на те, що 24.11.2021 року Чернівецьким апеляційним судом ухвалено постанову у справі № 718/961/21 про вселення ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_1 . 01.12.2021 року Шевченківським районним судом м. Чернівці видано виконавчий лист у справі № 718/961/21 про вселення ОСОБА_1 у спірну квартиру. 28.01.2022 року Державним виконавцем Першого відділу ДВС у м. Чернівці Савкою М.С. на підставі зазначеного виконавчого листа ОСОБА_1 було вселено у належне їй житло. Однак цього ж дня, після вселення ОСОБА_1 у квартиру за адресою АДРЕСА_2 , її знов незаконно було виселено. З цього приводу ОСОБА_1 звернулася до правоохоронних органів із заявою про вчинення ОСОБА_2 , яка є новим власником квартири злочину передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України - порушення недоторканості житла, незаконне виселення. Отже, ОСОБА_1 було незаконно виселено з квартири за адресою АДРЕСА_2 . 28.01.2022 року відповідачка ОСОБА_2 силою виштовхала ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 , змінила замки до вхідних дверей у квартиру та не допускає у житло позивачку. З 14.05.1999 року ОСОБА_1 була зареєстрована та проживала у квартирі АДРЕСА_3 . У вказану квартиру вона вселилась на прохання свого чоловіка ОСОБА_3 . На даний час змушена проживати у друзів та родичів. Тому просили вселити її у квартиру АДРЕСА_1 .

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 24 травня 2022 року відкрито спрощене провадження та призначено судове засідання.

09.08.2022 року представник позивача ОСОБА_2 адвокат Кирилюк Т.А. звернулась до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання припиненим права користування житлом. Посилається на те, що ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування. Після отримання квартири у власність ОСОБА_2 вселилась та 23.12.2021 року зареєструвалася у ній разом з двома своїми неповнолітніми дітьми. Під час вселення у квартирі ніхто не проживав і чужого майна в ній не було. 28.01.2022 року у квартиру прийшла відповідач ОСОБА_1 (позивач за основним позовом), і повідомила, що її вселяють в квартиру відповідно до рішення суду, однак вона не вселилась, речей не занесла, оскільки про вселення в квартиру, яка належить на праві власності вже позивачу ОСОБА_2 , судове рішення не приймалось і вона не була стороною ні цивільної справи, ні виконавчого провадження. Тому дії державного виконавця є неправомірними і складений ним акт про вселення ОСОБА_1 в квартиру незаконним, оскільки станом на день вселення квартира вже не перебувала у власності боржника по виконавчому провадженню ОСОБА_4 , квартира на праві власності вже належала позивачу ОСОБА_2 і державний виконавець не мав законних підстав вселяти відповідача ОСОБА_1 в належну їй квартиру. Крім того ОСОБА_1 не була і не є членом сім`ї позивача ОСОБА_2 на час придбання спірної квартири позивачем вона не проживала в цій квартирі, речей її немає, вона не пов`язана спільним побутом, реєстрація її місця проживання у квартирі як члена сім`ї колишнього власника позбавляє ОСОБА_2 можливості вільно реалізовувати право володіння, користування та розпорядження своєю власністю, вона не має можливості повноцінно користуватися своєю власністю, оскільки у спірній квартирі значиться зареєстрованою відповідач за зустрічним позовом, яка бажає проживати у квартирі, вимагає надати їй можливість проживати у ній, незважаючи на те, що є сторонньою для неї особою та не є членом її сім`ї. Тим більше, що між сторонами відсутні будь-які родинні відносини, квартира за своєю площею є малогабаритною, дві кімнати незначного розміру, в одній з яких проживає 11-річний неповнолітній син, а в другій позивачка з неповнолітньою донькою, а тому спільне проживання сторін у спірній квартирі є неможливим. Тому ОСОБА_2 просила усунути перешкоду у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом визнання припиненим права користування ОСОБА_1 житлом у цій квартирі.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 25 серпня 2022 року прийнято до спільного розгляду та об`єднано в одне провадження зустрічний позов представника позивача ОСОБА_2 адвоката Кирилюк Тетяни Анатоліївни до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання припинення права користування житлом з первісним позовом ОСОБА_1 в інтересах якої діє адвокат Новіков Олександр Павлович до ОСОБА_2 про вселення у квартиру, та призначено розгляд справи в підготовче засідання.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 05 вересня 2022 року закрито підготовче провадження та справу призначеного до судового розгляду по суті.

Позивачка та її представник за первісним позовом в судове засідання не з`явилися, надали до суду заяву в якій просили розглянути справу без їхньої участі, позовні вимоги підтримують в повному обсязі, просять їх задовольнити, а у зустрічному позові відмовити.

Відповідач та її представник за первісним позовом в судове засідання не з`явилися надали до суду клопотання в якій просили розглянути справу без їхньої участі. У задоволенні первісного позову просили відмовити.

У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, суд, у відповідності з ч.2 ст.247 ЦПК України, постановив здійснювати розгляд справи без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу на підставі наявних у справі доказів.

Суд, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що 24.11.2021 року Чернівецьким апеляційним судом ухвалено постанову у справі № 718/961/21 про вселення ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_1 (а.с.21-31).

01.12.2021 року Шевченківським районним судом м. Чернівці видано виконавчий лист у справі № 718/961/21 про вселення ОСОБА_1 у спірну квартиру (а.с.32-33).

28.01.2022 року Державним виконавцем Першого відділу ДВС у м. Чернівці Савкою М.С. на підставі зазначеного виконавчого листа ОСОБА_1 було вселено у належне їй житло, відповідно до акта державного виконавця (а.с.34).

ОСОБА_1 з 14.05.1999 року зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 . Зазначена обставина підтверджується довідкою ПП «Ремжитлосервіс» №823 від 06.04.2021 року (а.с.44). У вказаній квартирі останню було зареєстровано у якості колишньої дружини власника квартири. Іншим житлом не володіє, що підтверджується витягом з реєстру речових прав (а.с.46).

19.02.2021 року між ОСОБА_3 (колишнім чоловіком ОСОБА_1 ) та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу квартири. За умовами договору ОСОБА_3 передав у власність, а ОСОБА_5 прийняла у власність належну продавцю на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1 . Квартира складається з двох житлових кімнат, загальною площею 35,30 кв.м., в тому числі житловою площею 21,00 кв.м. Продаж вчинено за 423600 гривень (а.с.47-48). Право власності ОСОБА_5 було зареєстровано у визначеному законом порядку (а.с.49-50).

На підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Душинською Н.В. 24 листопада 2021 року за реєстровим № 2806, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 24 листопада 2021 року за номером запису про право власності 45252916 та за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 101 ОСОБА_5 передала у власність квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2 (а.с.51-53).

Після отримання квартири у власність ОСОБА_2 вселилась у неї разом з двома своїми неповнолітніми дітьми: донькою ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сином ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвами про народження дітей (а.с.98-99).

23 грудня 2021 року вони зареєстрували своє місце проживання в цій квартирі, що підтверджується довідкою про склад сім`ї за № 397371 від 03.08.2022 року, виданою Департаментом надання адміністративних послуг Чернівецької міської ради (а.с.105).

У відповідності до положень ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦК України.

За змістом ч.2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою (ст.81 ЦПК України).

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами у цивільній справі є будь-які дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів та показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Враховуючи те, що спірне житлове приміщення перебуває у приватній власності, а тому при вирішенні даного спору суд керується нормами кодексу Цивільного кодексу України, яким врегульовано спірні правовідносини та нормами Житлового кодексу в частині регулювання приватного житлового фонду.

За змістом ст. 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20), зазначено, що: «спір з приводу користування житловим приміщенням виник між колишнім подружжя, одному з яких - ОСОБА_1 житловий будинок та земельна ділянка, на якій він розташований, належить на праві особистої приватної власності, а інший з подружжя - ОСОБА_2 вселився до цього будинку як член сім`ї власника і продовжує користуватися ним і після розірвання шлюбу з ОСОБА_1 та припинення сімейних відносин, що унеможливлює користування житлом його власницею - ОСОБА_1 та малолітньою дитиною, яка залишилася проживати разом із матір`ю. Відповідно до даних висновків у ОСОБА_1 припинилися правові підстави користуватися житлом колишнього члена її сім`ї, а саме чоловіка, як колишнього власника спірного житла.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Разом із тим Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права позивачки, як власниці житла, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції».

Також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) вказано, що:

«у частині першій статті 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права.

Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника.

Зазначена норма не передбачає і самостійного характеру права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу.

Тобто під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи.

Особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин.

Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням.

Разом із тим, відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, це як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України.

Тому усунення в судовому порядку відповідних перешкод у реалізації права власника відбувається за допомогою негаторного, а не віндикаційного позову.

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...).

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права позивачки, як власниці житлового будинку, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до позову спір виник між власником житлового будинку, яка є одночасно і його користувачем, та з приводу користування вказаним житлом після припинення права власності колишнього власника квартири, колишнім членом сім`ї якого є ОСОБА_1 .

Відповідно до статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_2 , як новий власник квартири, не надавала дозволу на реєстрацію місця проживання по АДРЕСА_2 ОСОБА_1 . Крім того, дане житлове приміщення придбане для проживання в ньому з її неповнолітніми дітьми. Як вбачається із технічного паспорту, загальна площа квартири становить 35,30 кв.м, в тому числі житлова площа 21,00 кв.м, і складається з двох житлових кімнат площею 11,90 та 9,10 кв.м, кухні площею 5,70 кв.м, ванної кімнати площею 2,50 кв.м, коридору площею 3,20 кв.м і комори площею 0,30 кв.м. ОСОБА_8 зазначила у зустріному позові, що оскільки квартира малогабаритна і складається з двох житлових кімнат невеликого розміру, то в кімнаті більшого розміру проживають позивач з донькою ОСОБА_9 , а в кімнаті меншого розміру проживає її син ОСОБА_10 у відповідності до вимог ст.50 ЖК України.

Відповідно до ч.2, 3 ст.50 ЖК УРСР передбачені вимоги, що ставляться до жилих приміщень та встановлені певні обмеження, зокрема: при наданні жилих приміщень не допускається заселення однієї кімнати особами різної статі, старшими за дев`ять років, крім подружжя. Не допускається також заселення квартири, збудованої для однієї сім`ї, двома і більше сім`ями або двома і більше одинокими особами, за винятком випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 54 цього Кодексу.

Таким чином, враховуючи те, що між сторонами відсутні будь-які родинні відносини, вони є сторонніми особами, квартира за своєю площею є незначною, суд приходить до висновку, що спільне проживання сторін у спірному будинку є неможливим.

Суд враховує вимоги ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання припиненим права користування спірною квартирою на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, та вважає, що припинення права користування ОСОБА_1 спірним житлом відповідає такій пропорційності, з огляду на те, що спірна квартира має дві житлові кімнати, власник проживає у спірній квартирі разом із неповнолітніми дітьми різної статі.

Отже, у справі, що розглядається судом, інтереси позивача за зустрічним позовом як власника житла та користувача цим житлом перевищують інтереси колишнього члена сім`ї попереднього власника житла, якого не забезпечено іншим житловим приміщенням.

Таким чином, перевіривши та з`ясувавши всі необхідні обставини справи та оцінюючи всі наявні докази по справі, досліджені в ході судового засідання в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги первісного позову є необґрунтованими та задоволенню не підлягають, а позовні вимоги зустрічного позову підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 4, 10, 12, 13, 76-82, 89, 258, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні первинного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення у квартиру відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання припиненим права користування житлом - задовольнити.

Визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , (РНОКПП НОМЕР_1 ), зареєстровану за адресою: АДРЕСА_2 - такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 , (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , (РНОКПП НОМЕР_2 ) понесені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 992,40 гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Чернівецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О.Г.Літвінова