Справа № 202/7559/21
Провадження №2/202/843/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2022 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді - Кухтіна Г.О.

за участю секретаря судового засідання Калантаєнка Д.В.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника третьої особи Шаповал Н.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 , ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , треті особи: П`ята дніпровська державна нотаріальна контора, ОСОБА_5 про визнання договору дарування 2/3 частин квартири недійсним,-

І. Стислий виклад позиції позивача, відповідача та третьої особи.

ОСОБА_3 та ОСОБА_1 звернулись до суду з даним позовом за результатом розгляду якого просили суд визнати недійсним договір дарування 2/3 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений П`ятою дніпровською державною нотаріальною конторою за р.№5-238 від 17 червня 2021 року.

Заявлені вимоги обґрунтовані тим, що 23 жовтня 2015 року позивачі разом із своїм сином - відповідачем придбали у сумісну власність квартиру АДРЕСА_2 (далі - квартира). З 2016 року стан здоров`я ОСОБА_3 значно погіршився, у зв`язку із чим останню було госпіталізовано до лікарні. Після проходження стаціонарного лікування ОСОБА_3 продовжувала лікуватись амбулаторно за місцем проживання. Однак стан здоров`я ОСОБА_3 знову погіршився, через що її неодноразово було госпіталізовано, її стан здоров`я залишався поганим. Внаслідок вказаних обставин позивачка отримала ІІІ групу інвалідності. У зв`язку із великим фінансовим навантаженням, через лікування, необхідність здійснювати оплати за комунальними платежами, позивачі звернулись до відповідача за фінансовою допомогою. Надати безоплатну фінансову допомогу відповідач відмовився, але натомість запропонував оплачувати всі необхідні витрати на лікування позивачки (матері) за що позивачі повинні були переоформити на його ім`я право власності на 2/3 частини спірної квартири. Так, позивачі, будучи в тяжкому фінансовому становищі, потребуючи подальшого фінансування на лікування, при цьому не маючи часу на продаж своїх 2/3 частин квартири, погодились на умови відповідача у зв`язку із чим було укладено оспорюваний правочин. Через кілька днів після підписання оскаржуваного договору позивачі звернулись до відповідача з проханням сплатити кошти за придбання ліків у поточному місяці, на що отримали відмову, обґрунтовану тим, що у відповідача відсутні вільні фінанси. Після чого позивачку знову госпіталізували у зв`язку із різким погіршенням здоров`я. ОСОБА_1 продовжував намагання домовитись з відповідачем про отримання фінансової допомоги однак знову отримав відмову. Після чергових перемовин та відмов, ОСОБА_1 стало зле, через що останнього також було госпіталізовано з інсультом. Після виписки з лікарні ОСОБА_1 продовжив спілкування з відповідачем, через що ОСОБА_1 знову повторно був госпіталізований з інсультом. Таким чином, позивачі наразі потребують фінансової допомоги, оскільки розмір їх пенсії є недостатнім для життя та лікування. У зв`язку із відмовами відповідача надавати фінансову допомогу, позивачі звернулись до свого знайомого ( ОСОБА_6 ) у якого взяли у борг 50 000,00 грн. для оплати лікування. Стан здоров`я як позивача так і відповідача не дають їм працевлаштуватись.

Зі сторони ОСОБА_4 надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, ухвалити рішення на розсуд суду.

Від третьої особи ОСОБА_5 подано письмові пояснення. Так у письмових поясненнях зазначено, що ОСОБА_5 є власницею спірної квартири у цілому на підставі договору дарування. Наразі за судовим рішенням шлюб між нею та ОСОБА_4 (сином позивачів) розірвано. ОСОБА_5 зазначила, що викладені у позовній заяві обставини свідчать лише про поганий стан здоров`я позивачів, однак такі обставини не є підставою для визнання договору дарування, за яким ОСОБА_4 набув право власності на 2/3 частини спірної квартири, недійсним. Вважала, що викладені в позовній заяві обставини свідчать лише про невиконання ОСОБА_4 , як сином, обов`язків щодо піклування за своїми батьками (позивачами). Також ОСОБА_5 зазначила на те, що скрутний фінансовий стан позивачів не завадив їм закінчити будівництво приватного будинку, посилалась на те, що ОСОБА_1 працював електромеханіком, що свідчить про те, що він мав дохід у вигляді заробітної плати. Вважала, що позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню.

ІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що 23 жовтня 2015 року позивачі разом із своїм сином - відповідачем придбали у сумісну власність квартиру АДРЕСА_2 . У зв`язку із чим сторони набули право власності на 1/3 частини спірної квартири кожний.

У відповідності до копії довідки про склад сім`ї №1024, станом на 31 січня 2022 року, у спірній квартирі зареєстровані ОСОБА_4 (уповноважений власник), ОСОБА_5 (дружина), ОСОБА_7 (донька, 2021 року народження), ОСОБА_3 (мати).

У відповідності до виписки із медичної карти стаціонарного хворого №21235 ОСОБА_3 19 грудня 2017 року поступила до лікарні, була виписана для подальшого амбулаторного лікування 3 січня 2018 року, встановлено діагноз: «Q інфаркт міокарда передньо-перетинкової області лівого шлуночка, гіпертонічна хвороба ІІІ ст., ІІ ступінь».

8 лютого 2018 року ОСОБА_3 була госпіталізована з діагнозом «Стабільна стенокардія напруги ІІ ФК.Астеросклероз. Постінфарктний кардіосклероз. Гіпертонічна хвороба ІІІ ст., 2 ступінь. Гіпертинзивне серце».

21 червня 2019 року ОСОБА_3 знову була госпіталізована з діагнозом «Стабільна стенокардія напруги ІІ ФК. Постінфарктний кардіосклероз. Стенозуючий коронасклероз. Недостатність АВ-клапанів. Гіпертонічна хвороба ІІІ ст., 2 ступінь. СС ризик 4 ступеня (дуже високий)».

ОСОБА_3 30 червня 2021 року, 28 жовтня 2019 року та 14 липня 2020 року знову була госпіталізована до лікарні.

ОСОБА_3 має ІІІ групу інвалідності з 1 вересня 2021 року.

Окрім того, у ОСОБА_3 було встановлено діагноз «Астено-невротичний синдром. Ангіопатія судин сітківки обох очей. Хронічний середній отит справа. Ехо-ознаки початкового атеросклеротичного ураження артерій нижніх кінцівок».

17 червня 2021 року 2/3 частини спірної квартири були подаровані позивачами відповідачу на підставі договору дарування, посвідченого державним нотаріусом П`ятої дніпровської державної нотаріальної контори Рівною О.В., що підтверджується договором дарування квартири №5-239 від 17.06.2021 року.

30 червня 2021 року ОСОБА_3 була госпіталізована з діагнозом: «Стабільна стенокардія напруги ІІ ФК. Постінфарктний кардіосклероз. Стенозуючий корона склероз. Недостатність АВ-клапанів»

8 липня 2021 року госпіталізовано ОСОБА_1 з діагнозом «Гострий мозковий інсульт за ішемічним типом в правому каротидному басейні, кардіооенболічний підтип, лівобічний геміпарез на фоні гіпертонічної хвороби ІІІ ст.» ОСОБА_1 було виписано 19 липня 2021 року.

З 1 вересня 2021 року по 13 вересня 2021 року ОСОБА_1 знову перебував на стаціонарному лікуванні після госпіталізації.

Станом на 10 лютого 2022 року спірна квартира, у цілому, належить ОСОБА_5 на підставі договору дарування від 17 червня 2021 року, за яким дарувальником є ОСОБА_4 , а ОСОБА_5 обдарованою.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_6 показав, що має дружні відносини з позивачами. Рік назад від допоміг позивачу фінансово, дав у борг кошти 50 000,00 грн. на лікування його дружини.

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 25 березня 2022 року шлюб укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 розірвано. Рішення набрало чинності 26 квітня 2022 року.

Окрім того, судом встановлено, що у власності ОСОБА_1 знаходиться будинок АДРЕСА_3 , на підставі договору дарування, декларації про готовність об`єкта до експлуатації.

ІІІ. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Відповідно до частини першої статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Звертаючись до суду із позовними вимогами про визнання вказаного договору дарування недійсним, позивачі посилались на те, що спірний правочин укладено під впливом тяжких для позивачів обставин і на вкрай невигідних умовах.

Відповідно до частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Правочин, який оспорюється на підставі статті 233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Підставами визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України та предметом доказування у справі є: 1) наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусила її вчинити правочин; 2) правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах.

Тобто для визнання правочину недійсним на підставі частини першої статті 233 ЦК України необхідна сукупність вказаних умов. Такий висновок підтверджується вживанням законодавцем в частині першій статті 233 ЦК України сполучника «і», за допомогою якого відбувається поєднання вказаних умов. Встановлена статтею 233 ЦК України підстава недійсності правочину є сукупністю цих двох елементів - відсутність хоча б одного з них є ознакою знаходження відповідних правовідносин за межами сфери регулювання частини першої статті 233 ЦК України.

Наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин, має довести сторона, яка такий правочин оспорює. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину. Тяжкими обставинами можуть бути, зокрема, тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства особи, учасника правочину, та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за обставин, коли особа змушена вчинити правочин на вкрай невигідних для себе умовах.

Виходячи із системного аналізу наведених норм, визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України пов`язане із доведеністю наявності чи відсутності власного волевиявлення в особи на його вчинення на тих умовах, за яких був укладений правочин.

Частиною третьою статті 12 та частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

За положеннями частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У справі № 61-551цс16 зроблено висновок, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оспорює правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин. Обставина, яка вплинула на особу, має бути наявною саме в момент вчинення правочину.

Так, під час судового розгляду було встановлено, що з грудня 2017 року ОСОБА_3 за своїм станом здоров`я потребувала стаціонарного лікування, неодноразово була госпіталізована з встановленням їй медичних діагнозів, внаслідок чого остання отримала ІІІ групу інвалідності.

Вирішуючи спір, суд, на підставі зібраних у справі доказів, приходить до висновку про наявність правових підстав для визнання недійсним договору дарування на підставі статі 233 ЦК України, оскільки позивачами надано належні та допустимі докази на підтвердження того, що оспорюваний договір дарування укладений під впливом тяжкої для них обставини, у цій справі під час хвороби ОСОБА_3 , але на вкрай невигідних для них умовах. Позивачі довели, що за відсутності тяжкої обставини (хвороби матері відповідача) правочин не було б вчинено взагалі.

Наявність тяжкої для позивачів обставини та укладення правочину на вкрай невигідних для них умовах, підтверджується долученими до матеріалів справи копіями медичних виписок, які свідчать про те, що з 2017 року стан здоров`я ОСОБА_3 значно погіршився, у зв`язку з чим позивачка потребувала постійного медичного втручання (лікування, профілактичних дій, тощо), як наслідок і фінансових витрат на відповідні дії. Необхідність вчинення значних фінансових витрат на лікування спонукали позивачів на укладення оспорюваного правочину, згідно якого вони втратили право власності на 2/3 частини квартири, однак за домовленістю з відповідачем розраховували на фінансову допомогу, яку так і не отримали від нього.

Посилання третьої особи щодо наявності фінансової можливості позивачів забезпечувати всі свої потреби (наявність у власності позивача приватного будинку) висновку суду не спростовує.

Так, згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись, ст. ст. 4, 11, 76-78, 141, 263, 265, 268 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Задовольнити повністю позовну заяву ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_3 ) до ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_4 ), треті особи: П`ята дніпровська державна нотаріальна контора (м.Дніпро, вул.Шмідта, 43-А), ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_4 , адреса АДРЕСА_1 ) про визнання договору дарування 2/3 частин квартири недійсним.

Визнати недійсним договір дарування 2/3 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений П`ятою дніпровською державною нотаріальною конторою за р.№5-238 від 17 червня 2021 року.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_1 судовий збір у розмірі по 454,00 грн.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Рішення суду набирає законної сили після закінчення зазначених вище строків, або після перегляду рішення в апеляційному порядку, якщо його не скасовано.

Повний текст рішення виготовлено 21 листопада 2022 року о 15 год. 00 хв..

Суддя Г.О. Кухтін