Провадження № 22-ц/801/584/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Вохмінова О. С.
Доповідач:Денишенко Т. О.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2022 рокуСправа № 127/27428/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

судді-доповідача Денишенко Т. О.,

суддів Голоти Л. О., Рибчинського В. П.,

розглянувши за правилами, встановленими для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи, у при-міщенні апеляційного суду цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до Проектно-вишукувального конструкторсько-

технологічного інституту «Сєвєродонецький будпроект»,

ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Скіфія-2018»,

ОСОБА_3 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Блек

Рок Україна», ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , за участі третьої

особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Товариства з

додатковою відповідальністю «Міжнародна страхова компанія», про стягнен-

ня заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затрим-

ки заробітної плати, компенсації за невикористані відпустки,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , її представника адво-ката Хейніса Олександра Григоровича на заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 13 січня 2022 року, ухвалене у приміщенні суду у м. Вінниці за головування судді Вохмінової О. С., повний текст якого скла-дений 20 січня 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

12 жовтня 2021 ОСОБА_1 звернулася у Вінницький міський суд Вінницької області з позовом до Проектно-вишукувального конструкторсько-технологічного інституту «Сєвєродонецький будпроект», ОСОБА_2 , То-вариства з обмеженою відповідальністю ( далі - ТОВ ) «Скіфія-2018», ОСОБА_8 , ТОВ «Блек Рок Україна», ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог що-до предмета спору, на стороні відповідачів Товариства з додатковою відпові-дальністю «Міжнародна страхова компанія» ( далі - ТДВ «МСК» ) про стягнен-ня заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, грошової компенсації за невикористані відпустки. Позов мотивований наступними обставинами. 17 вересня 2018 року ОСОБА_1 згідно з наказом від 13 вересня 2018 року № 1628-К була прийнята на ро-боту до ТДВ «МСК» на посаду страхового агента представництва ТДВ «МСК» у м. Києві з 17 вересня 2018 року зі строком випробування три місяці та посадо-вим окладом згідно штатного розпису. Відповідно до відомостей з Єдиного дер-жавного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ТДВ «МСК» за рішенням засновників ( учасників ) юридичної осо-би або уповноваженого ними органу щодо припинення юридичної особи в ре-зультаті її ліквідації з 22 травня 2021 року перебуває у стані припинення. 06 липня 2021 року на підставі пункту першого частини першої статті 40 КЗпП України позивачку звільнено з посади страхового агента представництва ТДВ «МСК» у зв`язку з ліквідацією підприємства. ОСОБА_1 зазначає, що на дату звільнення її з роботи ТДВ «МСК» мало перед нею заборгованість по заро-бітній платі з квітня 2021 року, яку при звільненні товариство не виплатило. Через вказане вона звернулася до Головного управління Держпраці у Хар-ківській області та ГУНП у Харківській області щодо порушення її трудових прав. Листом від 21 липня 2021 року ГУ Держпраці у Харківській області пові-домило, що 15 червня 2021 року інспектором праці був здійснений вихід за юридичною адресою ТДВ «МСК» у м. Харкові, пр. Гагаріна, б. 41/2, корп. 8, оф. 1-12 для здійснення позапланового заходу державного нагляду ( контролю ) та встановлено відсутність посадових осіб товариства. Відповідно вимога про надання документів та направлення для проведення державного контролю не були вручені. ГУ Держпраці у Харківській області направило лист до ГУНП у Харківській області про сприяння у встановленні фактичного місця знахо-дження посадових осіб ТДВ «МСК» з метою вжиття всіх можливих заходів з усунення перешкод у забезпеченні проведення держаного контролю у формі інспекційного відвідування з підстав, викладених у зверненні позивачки. Лис-том від 17 вересня 2021 року ГУ Держпраці у Харківській області повторно по-відомило ОСОБА_1 про те, що посадові особи ТДВ «МСК» відсутні за вказаною адресою та жодних документів від них не отримано. Свою трудову книжку позивачка отримала від голови комісії з припинення ТДВ «МСК» ОСОБА_10 за адресою м. Київ, вул. Ярославська, 56-А. Оскільки вказана адреса була єдиним відомим позивачці місцем знаходження ліквідатора ТДВ «МСК», вона направила йому вимогу від 09 серпня 2021 року про виплату їй за-боргованості по заробітній платі та компенсації за невикористаний період ос-новної відпустки. Однак конверт з вимогою за закінченням терміну зберігання повернутий позивачці 16 вересня 2021 року.

06 жовтня 2021 року представник ОСОБА_1 адвокат Хейніс О. Г. в порядку частини другої статті 619 ЦК України звернувся до основного борж-ника ТДВ «МСК» в особі голови комісії з припинення товариства ОСОБА_11 з вимогою про стягнення на користь позивачки невиплаченої заро-бітної плати, грошової компенсації за невикористані щорічні відпустки та се-реднього заробітку за затримку розрахунку при звільненні в сумі 59777,13 гри-вень. Позивачка вважає, що ця вимога також не буде задоволена ТДВ «МСК», тому на підставі частини першої статті 56 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» звернулася в суд з даним позовом до засновників товариства.

Розрахунки по коштах, заявлених позивачкою до стягнення, здійснені від-повідно до мінімальної заробітної плати, встановленої станом на 01 січня 2021 року, оскільки довідку про розмір заробітної плати, нараховані та отримані до-ходи вона отримати не може. Останню заробітну плату позивачка отримала за березень 2021 року. Оскільки ОСОБА_1 звільнена з роботи 06 липня 2021 року, заборгованість по заробітній платі за період з 01 квітня 2021 року по 06 липня 2021 року складає 15368,19 гривень після відрахування податків та ін-ших обов`язкових платежів. На підставі статей 116, 117 КЗпП України середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06 липня 2021 року до 06 жовтня 2021 року становить 27384,78 гривні без відрахування подат-ків, інших обов`язкових платежів. На підставі статті 24 Закону України «Про відпустки» грошова компенсація за усі невикористані відпустки становить 17024,16 гривні.

Позивачка вважає, що заборгована заробітна плата, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та грошова компенсація за невикорис-тані відпустки підлягають стягненню відповідно до розміру часток у статутно-му капіталі ТДВ «МСК» саме із засновників цього товариства. На підставі ста-тей 83, 94, 116, 117 КЗпП України, Законів України «Про відпустки», «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» ОСОБА_1 просила суд стягнути на її користь: з Проектно-вишукувального конструкторсь-ко-технологічного інституту «Сєвєродонецький будпроект» 1178,74 гривень за-боргованості по заробітній платі, 2100,41 гривень середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, 1305,75 гривень грошової компенсації за невикористані відпустки; з ОСОБА_2 : 8450,97 гривень заборгованості по заробітній платі, 15058,89 гривень середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, 9361,59 гривню грошової компенсації за невикорис-тані відпустки; з ТОВ «Скіфія-2018»: 1178,74 гривень заборгованості по заро-бітній платі, 2100,41 гривень середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, 1305,75 гривень грошової компенсації за невикористані відпуст-ки; з ОСОБА_8 : 799,15 гривень заборгованості по заробітній платі, 1424,01 гривні середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, 885,26 гривень грошової компенсації за невикористані відпустки; з ТОВ «Блек Рок Україна»: 1148,00 гривень заборгованості по заробітній платі, 2045,64 гривень середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, 1271,70 гривню грошової компенсації за невикористані відпустки; з ОСОБА_4 : 768,41 гривень заборгованості по заробітній платі, 1369,24 гривень серед-нього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, 851,21 гривню грошової компенсації за невикористані відпустки; зі ОСОБА_5 : 304,29 грив-ні заборгованості по невиплаченій заробітній платі, 542,22 гривні середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, 337,08 гривень гро-шової компенсації за невикористані відпустки; з ОСОБА_9 : 421,09 грив-ню заборгованості по заробітній платі, 750,34 гривень середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, 466,46 гривень грошової компен-сації за невикористані відпустки; зі ОСОБА_7 : 1115,73 гривень заборго-ваності по заробітній платі, 1988,14 гривень середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, 1235,95 гривень грошової компенсації за невикористані відпустки.

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 13 січня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі.

Додатковим рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 18 лютого 2022 року з ОСОБА_1 стягнуто на користь держави 908,00 гривень судового збору.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду першої інстанції, представник позивачки адвокат Хейніс О. Г. оскаржує його в апеляційному порядку, просить дане рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі. Адвокат вважає оскаржуване рішення незаконним, необґрунто-ваним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Аргументуючи свою апеляційну скаргу скаржник вважає безпомилковим звер-нення до суду з позовом до засновників ТДВ «МСК», які несуть субсидіарну відповідальність відповідно до закону, оскільки основний боржник у розумний строк не надав позивачці відповіді на пред`явлену вимогу. Одночасно з даного приводу представник зазначає про неправильність висновків суду першої інс-танції щодо відсутності доказів вручення поштового відправлення основному боржнику, зважаючи на дійсну наявність таких доказів у матеріалах справи. Аналізуючи нормативне визначення поняття «способу захисту» з одночасним посиланням на висновки Верховного Суду, скаржник вважає, що суд першої інстанції не взяв до уваги право позивачки звернутися з позовом до засновників товариства після звернення з вимогою до основного боржника, або пред`явити позов до основного боржника про включення її до реєстру вимог кредиторів. При цьому адвокат вказує, що пред`явлення позову про включення ОСОБА_1 до реєстру вимог кредиторів не призвело б до ефективного поновлення її прав з огляду на відсутність ліквідатора та посадових осіб ТДВ «МСК» за юри-дичною адресою основного боржника. Щодо не підтвердження позивачкою факту нарахування їй заробітної плати, то скаржник вказує на наявність пре-зумпції вини роботодавця у трудових спорах. Однак, на підтвердження даного факту позивачкою надана виписка по рахунку, де вбачається, що востаннє їй виплачена заробітна плата 09 квітня 2021 року за березень 2021 року. Відповід-но з позивачкою не проведений кінцевий розрахунок при звільненні, тому наяв-ні підстави для стягнення з відповідачів середнього заробітку за затримку роз-рахунку при звільненні. Одночасно скаржником вказується про відсутність будь-яких заперечень відповідачів, їхніх власних розрахунків заборгованості, зокрема, щодо виплати грошової компенсації за невикористані відпустки.

Наданим законом та забезпеченим ухвалою апеляційного суду від 24 бе-резня 2022 року правом подання відзиву на апеляційну скаргу жоден з відпові-дачів не скористався.

Відповідно до норм статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції пе-реглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що сто-суються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно норми частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового міні-муму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстан-ції без повідомлення учасників справи. Колегія суддів апеляційного суду, роз-глянувши дану цивільну справу у відповідності до частини першої статті 369 ЦПК України за наявними у ній доказами, дослідивши матеріали справи, проа-налізувавши в сукупності наявні в ній доводи, перевіривши законність, обґрун-тованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів та вимог апеляцій-ної скарги, дійшла висновку, що апеляційна скарга позивачки та її представ-ника задоволенню не підлягає.

Згідно з нормами статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунту-ватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Закон-ним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з до-триманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Заочне рішення суду першої інстанції від 13 січня 2022 року цілком відпо-відає зазначеним вимогам.

Судом першої інстанції встановлено та не оспорюється учасниками спра-ви, що згідно наказу від 13 вересня 2018 року № 1628-К ОСОБА_1 прий-нято на роботу до ТДВ «МСК» на посаду страхового агента представництва ТДВ «МСК» у місті Києві з 17 вересня 2018 року з тримісячним строком випро-бування з посадовим окладом згідно штатного розпису. У ксерокопії трудової книжки ОСОБА_1 на підставі вказаного наказу про прийняття позивач-ки на роботу міститься відповідний запис. Разом з тим прізвища, підпису керів-ника чи уповноваженої особи товариства, печатки товариства немає. За даними трудової книжки на підставі наказу від 05 липня 2021 року № 2074-К з 06 липня 2021 року ОСОБА_1 звільнено з посади страхового агента Представ-ництва ТДВ «МСК» у місті Києві у зв`язку з ліквідацією ( пункт перший статті 40 КЗпП України ). Запис зроблений головою ліквідаційної комісії Осташевсь-ким Є. Р.

Відповідно до Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фі-зичних осіб-підприємців та громадських формувань ТДВ «МСК» зареєстрова-не, значиться його , юридична адреса у м. Харкові, пр. Га-гаріна, 41/2, корп. 8, оф. 1-12. Засновниками ( учасниками ) юридичної особи є: Проектно-вишукувальний конструкторсько-технологічний інститут «Сєвєродо-нецький будпроект», ОСОБА_2 , ТОВ «Скіфія-2018», ОСОБА_8 , ТОВ «Блек Рок Україна», ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_9 , ОСОБА_7 . З 22 травня 2021 року ТДВ «МСК» за рішенням засновників перебуває у стані припинення (ліквідації), головою комісії з припинення зазначений ОСОБА_12 . Вимоги кредиторів розглядалися до 22 липня 2021 року.

Згідно з повідомленням ГУ Держпраці у Харківській області від 21 липня 2021 року звернення ОСОБА_1 розглянуто у межах наданих повнова-жень. Інспектором праці 15 червня 2021 року здійснений вихід за юридичною адресою ТДВ «МСК» у м. Харкові, по пр. Гагаріна, 41/2, корп. 8, оф. 1-12 для реалізації позапланового заходу державного нагляду ( контролю ). Однак за наслідком цього виходу встановлено, що за адресою товариства його посадові особи відсутні. Через це ТДВ «МСК» було надіслане направлення на проведен-ня заходу державного контролю та вимога від 16 червня 2021 року про надання документів із зазначенням строку виконання до 23 червня 2021 року. Станом на вказану дату документи від ТДВ «МСК» в ГУ Держпраці у Харківській області не надані, рекомендований лист із направленням про надання документів не вручений. Повторно відповідь ОСОБА_1 надана 17 вересня 2021 року ( а. с. 44-45 ).

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 самостійно про-вела розрахунок своєї заборгованості по заробітній платі за період з 01 квітня 2021 року до 06 липня 2021 року в сумі 15368,19 гривень після визначення по-датків, інших обов`язкових платежів та розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06 липня 2021 року ( день звільнення ) до 06 жовтня 2021 року ( день звернення до суду з позовом ) в сумі 27384,78 гривні, виходячи із мінімального розміру заробітної плати, встанов-леного Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік». Розра-хунок компенсації за невикористану відпустку за період з 17 вересня 2018 року до 06 липня 2021 року в сумі 17024,16 гривні також проведений позивачкою самостійно, виходячи з мінімальної заробітної плати за відповідні періоди.

З письмовою вимогою про виплату заборгованості по заробітній платі за період з квітня по липень 2021 року, компенсації за невикористані відпустки за період з 17 вересня 2018 року по 05 липня 2021 року ОСОБА_1 звер-нулася до голови комісії з припинення товариства ОСОБА_13 09 серп-ня 2021 року, надіславши письмову вимогу за адресою: АДРЕСА_1 . Цей рекомендований лист їй повернутий за закінченням терміну збері-гання. Відповідну вимогу до роботодавця ТДВ «МСК» за його юридичною ад-ресою про стягнення невиплаченої позивачці заробітної плати, грошової ком-пенсації за невикористані відпустки, середнього заробітку за затримку розра-хунку при звільненні в загальній сумі 59777,13 гривень представник позивача також надіслав 06 жовтня 2021 року.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інс-танції виходив з того, що нею не підтверджено належними та допустимим дока-зами нарахування їй заробітної плати за період з 01 квітня до 06 липня 2021 ро-ку, наявність заборгованості ТДВ «МСК» з виплати заробітної плати, розміру і періоду заборгованості, розміру середнього заробітку за час затримки розрахун-ку при звільненні, а також кількості днів невикористаних відпусток для визна-чення розміру грошової компенсації. Із заявою про витребування таких доказів у роботодавця або із Державної податкової служби України щодо здійснення нарахувань і виплат заробітної плати роботодавцем за певні періоди роботи ОСОБА_1 у ТДВ «МСК», виплат у зв`язку із звільненням тощо пози-вачка не зверталася. Крім того, суд вважав, що позов пред`явлений до неналеж-них відповідачів та позивачкою обраний неналежний спосіб захисту, оскільки ТДВ «МСК» на підставі рішення засновників перебуває у стані припинення. З позовом до роботодавця в особі ліквідатора товариства з вимогами про вклю-чення до проміжного ліквідаційного балансу вимог з виплати заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звіль-ненні, компенсації за невикористані відпустки позивачка не зверталася. Тобто ОСОБА_1 не дотримано порядку задля задоволення своїх вимог. У матеріалах справи також відсутні докази, що основний боржник відмовився задовольнити вимоги ОСОБА_1 , відсутні відомості щодо отримання ним відповідної вимоги, у розумний строк відповідь на пред`явлену вимогу не надана. При цьому суд зазначив, що засновник може відповідати перед креди-тором особистими коштами та майном у разі недостатності майна товариства. Однак недостатність активів товариства і необхідність звернення стягнення на особисте майно учасників ТДВ визначається ліквідатором, а отже вирішення питання про реалізацію «додаткової» відповідальності учасника товариства не може вирішуватися поза ліквідаційною процедурою.

Перевіряючи рішення суду першої інстанції на предмет законності й об-грунтованості, апеляційний суд дійшов переконання, що висновки суду першої інстанції у цій справі зроблені за належного, об`єктивного та повного з`ясуван-ня у ній обставин, за правильного застосування норм матеріального та процесу-ального права з огляду на наступне.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право у встановленому цим Кодексом порядку звернутися до суду за захистом своїх по-рушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Нормами статей 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона по-винна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посила-ється як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 94 КЗпП України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підпри-ємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питан-ня державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначаються цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.

Статтею 110 КЗпП України встановлено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: за-гальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і під-стави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати.

У статті 30 Закону України «Про оплату праці» міститься аналогічна нор-ма, доповнена зобов`язанням власника або уповноваженого ним органу забезпе-чити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський об-лік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадить-ся у день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазна-чені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Отже, вихо-дячи з положень КЗпП України, Закону України «Про оплату праці», заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання ними своїх функціональ-них обов`язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням уста-новленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної ( щотижневої ) роботи за умови провадження підприємством господарської ді-яльності. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначе-ний у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Проте, як вірно зазначив суд першої інстанції, у матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо нарахування позивачці заробітної плати та її невиплату у визначений нею період, узагалі її розміру, розміру і періоду заборгованості з виплати заробітної плати, кількості днів невикористаної відпустки для грошової компенсації при звільненні з роботи. Встановити джерело виконання наданих позивачкою у якості підтвердження розміру заробітної плати розрахунків, на-разі, неможливо. Жодних клопотань про витребування доказів позивачкою не було заявлено, а надані нею виписки з банківського рахунку не є безспірним до-казом на підтвердження розміру її заробітної плати, існування заборгованості та розміру останньої. Крім того, факт виконання певної роботи ОСОБА_1 впродовж спірного періоду будь-якими належними і допустимими доказами у розумінні статті 95 ЦПК України також не підтверджений. Первинні докумен-ти, необхідні для нарахування заробітної плати та усіх інших платежів, що належать до виплати позивачці при звільненні з роботи, у матеріалах справи відсутні, такі позивачкою не надані. З огляду на припинення роботодавця ТДВ «МСК», зважаючи на визначене позивачкою коло відповідачів, за обставин, що, наразі, мають місце, об`єктивно неможливо підтвердити або спростувати розмір заборгованості перед нею.

Апеляційний суд загалом не заперечує презумпції вини роботодавця, однак правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 13 листопада 2019 року у справі № 523/18122/15-ц, на який посилається скаржник, не може бути застосований до наявних у даній справі правовідносин. Зазначена підстава апеляційного оскарження не знайшла свого підтвердження під час перегляду справи в межах доводів апеляційної скарги, оскільки правовідносини у зазна-ченій справі та у справі, яка переглядається, не є тотожними чи подібними.

Крім того, на противагу доводів апеляційної скарги належить погодитися з висновками суду першої інстанції щодо пред`явлення ОСОБА_1 по-зову до неналежних відповідачів, обрання нею неналежного способу захисту своїх прав, зважаючи на припинення ТДВ «МСК» на підставі рішення заснов-ників, що підтверджується матеріалами справи. У такому разі нормами ЦК України, а також Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» визначена процедура проведення ліквідації товариства, від-повідно, виконання вимог кредиторів та додаткової відповідальності засновни-ків такого товариства.

Доводи апеляційної скарги стосовно помилкового зазначення судом пер-шої інстанції про неотримання боржником вимоги ОСОБА_1 вірні, ад-же інформація про відстеження поштового відправлення дійсно наявна у мате-ріалах справи. Однак така обставина це не спростовує висновків суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог ОСОБА_1 . Мотиви апеля-ційної скарги представника ОСОБА_1 адвоката Хейніса О. Г. не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. Скарга в цілому зводиться до переоцінки доказів у справі. За викладених обставин рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та об`єктивно справедливим, дана цивільна справа розглянута з дотриманням принципу диспозитивності цивільного судочинства, передбаченого статтею 13 ЦПК України.

Україна як Висока Договірна Сторона Конвенції Ради Європи про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року гарантує кожному, хто пере-буває під її юрисдикцією, право на справедливий суд, закріплене в статті 6 цієї Конвенції, згідно з пунктом першим якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і без-стороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Вимога пункту першого статті 6 Конвенції щодо обґрунтування судових рішень не може розумітися як обовязок суду де-тально відповідати на кожен довід заявника. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення ( Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58, Європейсь-кий суд з прав людини, від 10 лютого 2010 року; Проніна проти України, № 63566/00, § 23, Європейський суд з прав людини, від 18 липня 2006 року ). Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законо-давства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав люди-ни оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності у ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи від-мови у прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на ре-зультат розгляду справи. Оскаржуване рішення суду першої інстанції від-повідає критерію обґрунтованості судового рішення. Мотиви апеляційної скар-ги позивачки та її представника не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та не тягнуть наслідком на задоволення апеляційної скарги скасування оскаржуваного правильного заочного рішення.

Ухвалюючи 18 лютого 2022 року додаткове рішення у цій справі, суд пер-шої інстанції, керуючись статтею 270 ЦПК України, нормами Закону України «Про судовий збір», зазначив, що при ухваленні заочного рішення, яке, наразі, оскаржується, не було у повному обсязі вирішене питання з розподілу судових витрат, а саме стосовно судового збору за вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з роботи. Пунктом пер-шим частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Разом з тим за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП України, статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час вимушеного прогулу є спеціальним видом від-повідальності роботодавця та не входить до складу заробітної плати, тому піль-га щодо сплати судового збору не поширюється на зазначену вимогу. Дійшов-ши висновку про необхідність розподілу судового збору у зв`язку з пред`явлен-ням ОСОБА_1 позову у частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з роботи, суд, з урахуванням відмови у задоволенні позову, ухвалив додаткове рішення про стягнення з ОСОБА_1 у дохід держави судового збору у сумі 908,00 гривень.

Згідно з частиною першою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інс-танції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Пунктом першим частини першої статті 374, статтею 375 ЦПК України встановлено, що у межах своїх повноважень за результатами розгляду апеля-ційної скарги суд апеляційної інстанції має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення. Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та проце-суального права.

Зважаючи, що заочне рішення суду першої інстанції не підлягає зміні чи скасуванню, відповідно й додаткове рішення Вінницького міського суду Він-ницької області від 18 лютого 2022 року, яким вирішене питання про судові витрати, залишається в силі.

Керуючись нормами статей 367 - 369, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , її представника адвоката Хейніса Олександра Григоровича залишити без задоволення.

Заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 13 січня 2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Про-ектно-вишукувального конструкторсько-технологічного інституту Сєвєродо-нецький будпроект», ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Скіфія-2018», ОСОБА_8 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Блек Рок Україна», ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів Товариства з додатковою відпові-дальністю «Міжнародна страхова компанія» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звіль-ненні з роботи, грошової компенсації за невикористані відпустки - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбаче-них пунктом другої частини третьої статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач Т. О. Денишенко

Судді Л. О. Голота

В. П. Рибчинський