Постанова

Іменем України

16 листопада 2022 року

м. Київ

справа № 337/5294/21

провадження № 61-10111св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І. (суддя-доповідач), суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,

учасники справи:

за позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

за зустрічним позовом про вселення

позивач - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 15 червня 2022 року в складі судді: Сидорової М. В., та постанову Запорізького апеляційного суду від 21 вересня 2022 року в складі колегії суддів: Подліянова Г. С., Гончар М. С., Дашковська А.В.,

Історія справи

Короткий зміст позову

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернулася із позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Первісний позов мотивований тим, що 22 грудня 2016 року ОСОБА_1 зареєстрована та постійно проживає у квартирі АДРЕСА_1 , яка на цей час перебуває у власності територіальної громади міста Запоріжжя. У вказаній квартирі ОСОБА_1 була зареєстрована за згодою попереднього власника квартири, яким на той час був ОСОБА_3 - її рідний брат, відповідно до договору довічного утримання. У спірній квартирі ОСОБА_1 також проживала раніше з 2011 року по 01 липня 2015 року і з 16 лютого 2015 року по 12 червня 2016 року проживав разом з нею ОСОБА_3 , вони вели спільне господарство. Під час тривалого проживання у вказаній квартирі, вона несе витрати на її утримання (здійснює всі належні та обов`язкові комунальні платежі), квартира є її єдиним житлом.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 20 лютого 2015 року у справі № 337/5258/13-ц та рішенням апеляційного суду Запорізької області від 30 квітня 2015 року ОСОБА_2 вселено у вказану квартиру, проте бажання проживати у цій квартирі відповідач не виявив, жодних дій по вселенню у квартиру ОСОБА_2 не вчиняє, до неї офіційно з цього питання не звертався. ОСОБА_2 з 2011 року постійно проживає зі своєю бабусею, дружиною та дитиною у трикімнатній квартирі АДРЕСА_2 , житлом забезпечений належним чином. Приблизно у грудні 2020 року - січні 2021 року ОСОБА_2 зареєстрував своє місце мешкання у квартирі де мешкає позивач, однак, з питань переїзду та проживання у квартирі до неї та її брата ОСОБА_3 не звертався. При цьому ні вона, ні інші особи ніяких перешкод у проживанні у вказаній квартирі ОСОБА_2 не чинили. Чисельні судові позови ОСОБА_2 до неї та членів її сім`ї були пов`язані з виселенням мешканців квартири. Водночас, їй почали нараховувати додаткову оплату за житлово-комунальні послуги за відповідача, зокрема, за вивіз сміття, яку вона вимушена оплачувати самостійно, а ОСОБА_2 зі свого боку від утримання житла ухиляється, за комунальні послуги не сплачує. Також через це вона не може оформити субсидію.

ОСОБА_1 вважала, що ОСОБА_2 втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_3 у зв`язку з тривалою, більше шести місяців, відсутністю за місцем реєстрації, ухиленням від оплати комунальних послуг та інших витрат по утриманню житлового приміщення, наявністю іншого постійного місця проживання.

ОСОБА_1 просила:

визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

У листопаді 2021 року ОСОБА_2 із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про вселення.

Зустрічний позов обґрунтований тим, що ОСОБА_2 з 2011 року в судовому порядку захищає своє право на користування квартирою за адресою: АДРЕСА_3 .

15 лютого 2011 року його дядько ОСОБА_4 звернувся із позовом про визнання його таким, що втратив право користування вказаною квартирою та зняття його з реєстрації. Заочним рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 28 листопада 2011 року позов було задоволено. Після цього ОСОБА_4 було приватизовано квартиру, а 16 червня 2011 року він її продав ОСОБА_5 , який, в свою чергу, 02 вересня 2011 року продав її ОСОБА_6 та ОСОБА_1

ОСОБА_2 неодноразово звертався до суду для захисту своїх житлових прав, в результаті рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 06 вересня 2012 року приватизацію вказаної квартири визнано незаконною та скасовано свідоцтво про право власності на житло, яке було зареєстровано на ОСОБА_4 .

Рішенням Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 18 червня 2013 року визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Після цього, ОСОБА_2 подав позов до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ТОВ «ЗМБТІ» про визнання договору купівлі-продажу спірної квартири недійсним, вселення та скасування реєстрації права власності, у задоволенні якого рішенням Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 20 січня 2014 року було відмовлено. Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 03 квітня 2014 року рішення Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 20 січня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов було задоволено.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 20 лютого 2015 року у справі № 337/5258/13-ц вселено ОСОБА_2 до квартири АДРЕСА_1 та витребувано з незаконного володіння ОСОБА_1 , ОСОБА_6 та передано Запорізькій міській раді вказану квартиру, скасовано реєстрацію права власності ОСОБА_1 , ОСОБА_6 на цю квартиру.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 30 квітня 2015 року виселено ОСОБА_1 , ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_1 . Проте, під час виконання вказаного судового рішення було з`ясовано, що у зазначеній квартирі мешкає ОСОБА_3 , який зареєструвався в ній навмисно у жовтні 2012 року під час розгляду судами справ щодо цієї квартири.

У зв`язку з цим ОСОБА_2 звернувся із позовом та рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 13 жовтня 2015 року, яке набрало законної сили 18 листопада 2015 року, ОСОБА_3 виселено зі спірної квартири без надання іншого житлового приміщення. Проте під час апеляційного оскарження вказаного рішення суду ОСОБА_3 до своєї апеляційної скарги додав договори довічного утримання, які він уклав з ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , відповідно до яких він мав право мешкати у зазначеній квартирі.

ОСОБА_2 звернувся із позовом та рішенням Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 12 грудня 2018 року, яке набрало законної сили 23 липня 2019 року вказані договори довічного утримання визнано недійсними.

24 липня 2019 року Хортицьким районним судом м. Запоріжжя було видано виконавчий лист на виселення ОСОБА_3 , але виконання вказаного рішення відбулось лише 16 червня 2021 року. Водночас, прибувши до квартири з виконавцем та працівником поліції ОСОБА_2 виявив, що там мешкає ОСОБА_1 , яка у квартиру його фактично не пустила, а працівник поліції повідомив, що рішення про вселення ОСОБА_2 до помешкання немає.

Таким чином, ОСОБА_2 намагався вселитися у квартиру АДРЕСА_1 , але через конфлікт, який відбувся з ОСОБА_1 , створення нею перешкод у користуванні житлом, йому це зробити не вдалось, у зв`язку з чим він вимушений звернутись із зустрічним позовом.

ОСОБА_2 просив:

вселити його у квартиру за адресою: АДРЕСА_3 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 15 червня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено.

Вселено ОСОБА_2 у квартиру за адресою: АДРЕСА_3 .

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що

між сторонами виник спір щодо права користування ОСОБА_2 , який не є та ніколи не був членом сім`ї ОСОБА_1 , квартирою АДРЕСА_1 , яка на цей час перебуває у комунальній власності, належить територіальній громаді м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради. ОСОБА_1 стверджує, що ОСОБА_2 , місце проживання якого зареєстровано у вказаній квартирі, тривалий час, зокрема, більше шести місяців, не проживає у квартирі без поважних причин, житло не утримує, комунальні платежі не сплачує, має інше постійне місце проживання, що є підставою для визнання його таким, що втратив право користування спірним жилим приміщенням;

ОСОБА_2 стверджує, що на протязі тривалого часу, він намагається вселитися у спірне помешкання, у якому мешкав раніше у неповнолітньому віці та в якому наразі зареєстрований, проте через різні перешкоди, які йому чиняться тривалий час, в тому числі зі сторони позивачки, він цього зробити не може. При вирішенні спору в частині визнання особи такою, що втратила право користування, підлягають застосуванню норми ЖК Української РСР, оскільки спірна квартира, що визнається сторонами, не є їх власністю, а є комунальною власністю, належить територіальній громаді м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради;

тлумачення статей 71, 72 ЖК УРСР дозволяє зробити висновок, що для висновку, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщеннями необхідна наявність двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання. Вичерпного переліку поважних причин законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. У справі про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення у цей строк, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення (постанова Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі № 209/2642/18);

квартира АДРЕСА_1 раніше належала на праві користування родині ОСОБА_8 і ОСОБА_2 , будучі неповнолітнім, мешкав у цьому помешканні як член сім`ї зі своєю матір`ю ОСОБА_9 , був зареєстрований за вказаною адресою. Тобто він набув право користування цим житлом на законних підставах. Вказане житло ОСОБА_2 залишив у неповнолітньому віці та не з власної волі. Після досягнення повноліття мешкати в квартирі не мав можливості, оскільки з`ясувалось, що на підставі судового рішення, яке в подальшому було скасовано, він був визнаний таким, що втратив право користування спірним помешкання і знятий з реєстрації, після чого квартира була незаконно приватизована ОСОБА_4 , відчужена ним ОСОБА_5 , останній продав її ОСОБА_6 та ОСОБА_1 . У зв`язку з цим ОСОБА_2 був вимушений неодноразово звертатись до суду із різними позовами, зокрема про визнання приватизації та договорів купівлі-продажу недійсним тощо. Зокрема, судами було прийнято рішення, у тому числі про вселення у квартиру ОСОБА_2 , виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_6 . Проте, після цього з`ясувалось, що у спірному помешканні став проживати ОСОБА_3 , який уклав з ОСОБА_1 та ОСОБА_6 договори довічного утримання, які в подальшому також були визнані недійсними в судовому порядку за позовом ОСОБА_2 , а ОСОБА_3 виселений з квартири. Під час виселення ОСОБА_3 з`ясувалось, що у квартиру знову вселилась та мешкає до теперішнього часу ОСОБА_1 . ОСОБА_2 підтвердив, що він не проживає у спірній квартирі тривалий час, а саме з часу загибелі його матері, тобто, з 1997 року по теперішній час, проте у квартирі зареєстрований та бажає в ній мешкати. Вільно потрапити до спірної квартири та мешкати там він увесь цей час не може, у зв`язку з чим вимушений був звертатися за захистом своїх прав у суди. Наразі ОСОБА_1 перешкоджає йому потрапити до квартири, сама проживає у квартирі, ключі від квартири не надає, між ними тривалий час існує конфлікт. Отже, ОСОБА_1 належними та допустимими доказами не довела відсутності ОСОБА_2 у спірному жилому приміщенні без поважних причин понад шість місяців. Сам факт його не проживання у вказаній квартирі не є підставою для визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням, оскільки відповідно до статті 71 ЖК підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є не проживання понад шість місяців в житловому приміщенні саме без поважних причин. Відсутність ОСОБА_2 у спірному житловому приміщенні викликана поважними причинами, пов`язаними з конфліктною ситуацією, яка склалась після його незаконного зняття з реєстрації за адресою вказаної квартири, незаконною приватизацією та відчуженням квартири, необхідністю неодноразового звернення до судів із позовами про захист своїх житлових прав, у тому числі до ОСОБА_1 . Суд врахував, що ОСОБА_2 ніколи не втрачав інтерес до спірної квартири і мав намір проживати в ній, з цією метою неодноразово звертався із різними позовами до суду, приходив за вказаною адресою, проте позивачка продовжує чинити відповідачу перешкоди у доступі до спірної квартири. Вказані обставини ОСОБА_1 та її представник належними та допустимими доказами не спростовували, навпаки позивачка ОСОБА_1 в судовому засіданні стверджувала, що відповідач жодних прав на квартиру не має, а вона є добросовісним набувачем квартири та має намір продати вказану квартиру. Самостійне утримання позивачкою спірної квартири не є достатньою підставою для позбавлення ОСОБА_2 права користування житлом. Позивачка не позбавлена можливості компенсувати свої витрати у передбаченому законом порядку. Доказів набуття відповідачем права користування або права власності іншим житлом матеріали справи не містять. За таких обставин підстави для визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 , відсутні;

ОСОБА_1 перешкоджає ОСОБА_2 у вільному користуванні спірним житлом, що порушує його право на житло, гарантоване міжнародними договорами та законодавством України. Обраний ним спосіб захисту порушеного права шляхом вселення передбачений діючим законодавством і відповідає характеру та суті спірних правовідносин, тому зустрічні позовні вимоги підлягають задоволенню;

суд першої інстанції відхилив доводи ОСОБА_1 про те, що після виселення ОСОБА_3 , ОСОБА_2 було надано повний доступ до спірного жилого приміщення, проте він добровільно та самостійно покинув його та заселятись не побажав. ОСОБА_1 жодних перешкод йому вселитись у квартиру та мешкати там не чинила. Такі доводи є безпідставними та суперечливими з огляду на характер тривалих конфліктних взаємовідносин між сторонами та спростовуються позицією ОСОБА_1 , яку вона обрала під час розгляду справи про те, що ОСОБА_2 втратив право мешкати у спірному жилому приміщенні, зокрема з 2016 року. З цих же підстав суд не прийняв до уваги пояснення свідка ОСОБА_10 в частині, що ОСОБА_1 не заперечувала, щоб ОСОБА_2 залишився у квартирі мешкати. У судовому засіданні встановлено, що під час виконання судового рішення про виселення ОСОБА_3 , ОСОБА_2 цікавився у державного виконавця Дружко А. І. про можливість вселення у квартиру, а свідки ОСОБА_2 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 підтвердили, що ОСОБА_2 прийшов на виселення ОСОБА_3 саме з метою вселитися у квартиру, проте не зміг цього зробити через перешкоди зі сторони ОСОБА_1 та конфліктні відносини з приводу квартири;

суд першої інстанції не прийняв доводи позивачки про те, що відповідач, починаючи з 2016 року та до теперішнього часу, не звертався до правоохоронних органів з наявності у нього перешкод з приводу користування помешканням, вселення в квартиру, оскільки відсутність таких звернень не впливає на вирішення даної справи. У випадку порушення прав, свобод та інтересів особа може безпосередньо звернутися до суду за захистом, що в даному випадку і було здійснено відповідачем шляхом подання зустрічного позову. Крім того, факт звернення відповідача до суду з вказаним зустрічним позовом, а також з багатьма іншими позовними вимогами з приводу спірного помешкання, підтверджує те, що він ніколи не втрачав інтерес до проживання в спірній квартирі та бажає там мешкати.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Запорізького апеляційного суду від 21 вересня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 15 червня 2022 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що:

з урахуванням того, що належних та достовірних доказів не проживання відповідача у квартирі більше шести місяців без поважної причини позивачем надано не було, що виключає правомірність втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 статті 8 Конвенції, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про відмову у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Як встановлено судом, квартира АДРЕСА_1 раніше належала на праві користування родині ОСОБА_8 і відповідач ОСОБА_2 , будучи неповнолітнім, мешкав у цьому помешканні як член сім`ї зі своєю матір`ю ОСОБА_9 , був зареєстрований за вказаною адресою. Тобто він набув право користування цим житлом на законних підставах. Вказане житло ОСОБА_2 залишив у неповнолітньому віці та не з власної волі. Після досягнення повноліття мешкати в квартирі не мав можливості, оскільки з`ясувалось, що на підставі судового рішення, яке в подальшому було скасовано, він був визнаний таким, що втратив право користування спірним помешкання та знятий з реєстрації, після чого квартира була незаконно приватизована ОСОБА_4 , відчужена ним ОСОБА_5 , останній продав її ОСОБА_6 та ОСОБА_1 . У зв`язку з цим відповідач ОСОБА_2 був вимушений неодноразово звертатись до суду із різними позовами, зокрема про визнання приватизації та договорів купівлі-продажу недійсним тощо. Зокрема, судами було прийнято багато рішень, в тому числі про вселення у квартиру ОСОБА_2 , виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_6 . Проте, після цього з`ясувалось, що у спірному помешканні став проживати ОСОБА_3 , який уклав з ОСОБА_1 та ОСОБА_6 договори довічного утримання, які в подальшому також були визнані недійсними в судовому порядку за позовом ОСОБА_2 , а ОСОБА_3 виселений з квартири. Відсутні правові підстави для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, з підстав відсутності без поважних причин протягом строку, установленого законом;

під час виконання судового рішення про виселення ОСОБА_3 , ОСОБА_2 цікавився у державного виконавця Дружко А. І. про можливість вселення у квартиру, а свідки ОСОБА_2 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 підтвердили, що ОСОБА_2 прийшов на виселення ОСОБА_3 саме з метою вселитися у квартиру, проте не зміг цього зробити через перешкоди зі сторони ОСОБА_1 та конфліктні відносини з приводу квартири. Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що відповідач, починаючи з 2016 року та до теперішнього часу, не звертався до правоохоронних органів з наявності у нього перешкод з приводу користування помешканням, вселення в квартиру, оскільки відсутність таких звернень не впливає на вирішення даної справи. У випадку порушення прав, свобод та інтересів особа може безпосередньо звернутися до суду за захистом, що в даному випадку і було здійснено відповідачем шляхом подання зустрічного позову. Крім того, факт звернення відповідача до суду з вказаним зустрічним позовом, а також з багатьма іншими позовними вимогами з приводу спірного помешкання, підтверджує те, що особи, які проживали в спірній квартирі, а також позивач ОСОБА_1 , яка повторно вселилась у спірну квартиру та була зареєстована в ній в грудні 2016 року перешкоджає ОСОБА_2 вільно користуватися спірною квартирою, поміняла замок на вхідних дверях, що свідчить про те, що ОСОБА_2 не може потрапити до квартири та проживати в ній. При цьому ОСОБА_2 ніколи не втрачав інтерес до проживання в спірній квартирі та бажає там мешкати. Зазначені обставини свідчать про те, що ОСОБА_1 чинить перешкоди ОСОБА_2 вільно користуватися квартирою за адресою: АДРЕСА_3 , тому суд першої інстанції зробив правильний висновок про вселення останнього до зазначеної квартири;

доводи апеляційної скарги щодо несплати ОСОБА_2 комунальних послуг колегія суддів відхилила, оскільки такі обставини не є підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Аргументи учасників справи

ОСОБА_1 14 жовтня 2022 року засобами поштового зв`язку подала касаційну скаргу на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 15 червня 2022 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 21 вересня 2022 року, в якій просила:

скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити, у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 відмовити;

стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

суди не звернули увагу, що відповідно до частини другої статті 71 ЖК УРСР Дробний С. С. заяви про продовження строку своєї відсутності з поважних причин понад шість місяців суду не подав, хоча приймав участь у судових засідання особисто та через представника. Відсутність такої заяви про продовження строку, яка імперативно передбачена нормами матеріального права, тягне за собою відповідні правові наслідки при вирішенні спору з приводу збереження за особою житлового приміщення, а саме - особа безумовно визнається такою, що втратила права користування житловим приміщенням. Задоволення вимоги про вселення особи без розгляду судом заяви про продовження строку в будь-якому випадку є передчасним. Вказівка на зацікавленість особи у проживанні у спірному приміщенні чи позовні вимоги зустрічного позову про вселення не є заявою про продовження строку;

ОСОБА_2 ніяк не обґрунтував, а суди не встановили поважність причин його не проживання у період 2016-2020 років та в першому півріччі 2021 року. Всі допити свідків зі сторони ОСОБА_2 стосувались подій 16 червня 2021 року, а надати конкретних прикладів перешкоджання у проживанні в квартирі протягом тривалого періоду з 2016 року до літа 2021 року з посиланням на належні та достовірні докази ОСОБА_2 так і не зміг. Наведене свідчить, що при ухваленні оскаржуваних рішень суди неправильно застосували статті 71, 72 ЖК до спірних правовідносин;

відповідно до частини першої статті 71 ЖК ОСОБА_2 втратив право на користування вказаним приміщенням у червні 2016 року, який за цією адресою не з`являвся до червня 2021 року, з питань вселення до її мешканців не звертався;

ОСОБА_1 постійно проживає у вказаній квартирі з 22 грудня 2016 року, яка була зареєстрована за згодою єдиного законного власника квартири (станом на 22 грудня 2016 року) за договорами довічного утримання - ОСОБА_3 , який є її рідним братом, а вона відповідно є членом його сім`ї. Тобто вона є законними користувачем квартири. Її проживання у квартирі з 22 грудня 2016 року ОСОБА_2 не оскаржувалось, хоча в 2015 році вона була виселена з квартири на підставі рішення суду за позовом ОСОБА_2 . Проте у подальшому вона вселилась у квартиру та проживала у ній після 2016 року на законних підставах як член сім`ї власника ОСОБА_3 . На сьогодні відсутні рішення суду чи судові спори щодо її повторного виселення. Більше того, ухвалою Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 15 листопада 2021 року у справі № 337/5258/13-ц ОСОБА_2 було відмовлено у повторному виселенню її з квартири та було вказано, що ОСОБА_1 проживає у зазначеній квартирі за іншими правовими підставами;

ОСОБА_2 не проживав у вказаній квартирі з 1997 року (з його слів, а документально наявними у справі доказами підтверджено непроживання з 2011 року), був вселений на виконання рішення суду в грудні 2015 року, проте так і не розпочав проживати там з невідомих причин;

ОСОБА_2 ніколи не приймав участі в утриманні квартири, всі комунальні платежі багато років сплачуються ОСОБА_1 самостійно, що підтверджується відповідними квитанціями про сплату житлово-комунальних послуг ОСОБА_1 за 2017-2021 роки;

ОСОБА_1 не чинила ОСОБА_2 жодних перешкод у проживанні в спірній квартирі, а з 2016 року до червня 2021 року за цією адресою взагалі його жодного разу не бачила. Численні позови ОСОБА_2 до ОСОБА_1 і членів її родини були пов`язані з виселенням інших мешканців квартири;

16 червня 2021 року ОСОБА_2 як стягувач у виконавчому провадженню № 58304642 по виконанню виконавчого листа Хортицького районного суду міста Запоріжжя, виданого 24 січня 2019 року у справі № 337/2943/18 про виселення ОСОБА_3 , під час проведення виконавчих дій вільно зайшов у квартиру та перебував у ній деякий час, що підтвердили свідки - сусідка ОСОБА_10 та державний виконавець Дружко А. І., яка проводила виконавчі дії. Через деякий час ОСОБА_2 самостійно, добровільно вийшов з квартири, ніяких речей в ній не залишив та після підписання акту державного виконавця разом з іншими особами, які представились родичами та знайомими ОСОБА_2 , покинув місце проведення виконавчих дій;

на запит адвоката Демірчової Л. Я. посадові особи Національної поліції повідомили, що ОСОБА_2 не звертався до поліції з відповідними заявами про те, що йому чинилися перешкоди у доступі до житла;

ОСОБА_2 було вселено у квартиру з дотриманням вимог законодавства, зокрема щодо надання йому вільного доступу до квартири та ключів від приміщення. Разом з тим у 2015 році сам ОСОБА_2 вирішив не проживати у приміщенні до моменту поки з нього не будуть виселені всі особи, яких він вважав такими, що перебувають там незаконно, оскільки до подання цього позову ОСОБА_2 з такими вимогами про вселення чи повторне вселення до суду не звертався, а оскаржував правовстановлюючі документи і виселяв інших мешканців із квартири;

ОСОБА_2 ніколи не вказував, що до нього застосовувались будь-які погрози розправи, фізичний чи психічний тиск з боку ОСОБА_1 чи інших мешканців квартири.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 21 жовтня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі.

31 жовтня 2022 року справа надійшла до Верховного Суду та передана судді-доповідачу.

Ухвалою Верховного Суду від 09 листопада 2022 року справу призначено до судового розгляду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 21 жовтня 2022 року зазначено, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження: відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Фактичні обставини

Суди встановили, що на підставі ордеру від 21 грудня 1979 року № 7443 ОСОБА_13 була надана у користування квартира АДРЕСА_1 на сім`ю з чотирьох чоловік: її, чоловіка - ОСОБА_14 та дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_9 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_9 народився син ОСОБА_2 , який був зареєстрований у цій квартирі та проживав у ній разом із матір`ю, яка загинула у ДТП 06 вересня 1997 року.

Розпорядженням голови Хортицької районної адміністрації від 08 лютого 2000 року № 378 над ОСОБА_2 була встановлена опіка, опікуном призначена ОСОБА_15 та цим же розпорядженням за ним було закріплено частину житлового приміщення у квартирі АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 виповнилося вісімнадцять років. При цьому 15 січня 2011 року ОСОБА_4 звернувся до Хортицького районного суду міста Запоріжжя з позовом про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням, та зняття його з реєстраційного обліку за адресою вказаної квартири.

Заочним рішенням Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 28 березня 2011 року позов ОСОБА_4 задоволено. ОСОБА_2 визнаний таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 та зобов`язано ВГІРФО Хортицького РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій зняти ОСОБА_2 з реєстрації за вказаною адресою.

23 травня 2011 року розпорядженням голови районної адміністрації по Хортицькому району Запорізької міської ради № 130р заява ОСОБА_4 про приватизацію квартири задоволена та прийнято рішення про передачу квартири АДРЕСА_1 у приватну власність ОСОБА_4 .

На підставі вказаного розпорядження 23 травня 2011 року видано свідоцтво про право власності на житло № НОМЕР_1 серії НОМЕР_2 , яким районна адміністрація Запорізької міської ради по Хортицькому району посвідчила, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_4 у порядку приватизації.

16 червня 2011 року ОСОБА_4 продав квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_5 , який 02 вересня 2011 року продав її ОСОБА_6 та ОСОБА_1 .

Ухвалою Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 21 вересня 2011 року за заявою ОСОБА_2 заочне рішення Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 28 березня 2011 року скасовано, а рішенням Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 28 листопада 2011 року у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, та зняття з реєстрації відмовлено. Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 11 січня 2012 року вказане рішення залишено без змін.

06 грудня 2011 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом зняття ОСОБА_2 з реєстрації, у задоволенні якого рішенням Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 13 січня 2012 року відмовлено. Рішення суду першої інстанції залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 11 квітня 2012 року.

У зв`язку з тим, що приватизація спірної квартири була вчинена з порушенням прав ОСОБА_2 , рішенням Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 23 серпня 2012 року приватизація квартири АДРЕСА_1 та свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 серії НОМЕР_2 від 23 травня 2011 року, видане ОСОБА_4 , визнані недійсними. При цьому судами встановлено, що ОСОБА_4 під час подання позовної заяви про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування спірною квартирою, навмисно приховав від суду адресу проживання ОСОБА_2 з метою отримання судового рішення про втрату права користування ОСОБА_2 цією квартирою та подальшу її приватизацію лише на своє ім`я. Відповідно ОСОБА_4 не мав права відчужувати спірну квартиру ОСОБА_5 , останній в свою чергу - ОСОБА_6 та ОСОБА_1 . Вказані обставини встановлені рішеннями Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 20 лютого 2015 року та Апеляційного суду Запорізької області від 30 квітня 2015 року у справі № 337/5258/13-ц.

Рішенням Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 18 червня 2013 року визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 20 лютого 2015 року у справі № 337/5258/13-ц позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ТОВ «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації», третя особа: територіальна громада Запорізької міської ради про визнання договору купівлі- продажу недійсним, визнання недійсним реєстрації права власності на нерухоме майно, виселення та вселення задоволено частково. Вселено ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_1 . У задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Позовну заяву третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги територіальної громади в особі Запорізької міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ТОВ «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» про витребування квартири з незаконного володіння, визнання недійсної реєстрації права власності на квартиру та виселення-задоволено частково. Витребувано із незаконного володіння ОСОБА_1 , ОСОБА_6 та передано Запорізькій міській раді нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1 . Скасовано реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за № 33829303, запис в книзі реєстрації № 25 під № 36338 на ім`я ОСОБА_1 , ОСОБА_6 . В задоволенні інших позовних вимог відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , Запорізької міської ради, треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання добросовісними набувачами квартири відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 30 квітня 2015 року у справі № 337/5258/13-ц апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , ОСОБА_6 задоволено частково. Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 20 лютого 2015 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог територіальної громади в особі Запорізької міської ради про виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_6 скасовано та в цій частині ухвалено нове рішення. Виселено ОСОБА_1 , ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_1 . Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 20 лютого 2015 року в частині скасування державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 за № 33829303, запис в книзі реєстрації № 25 під № 36338 на ім`я ОСОБА_1 , ОСОБА_6 скасовано та відмовлено у задоволенні цієї вимоги. В іншій частині рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 20 лютого 2015 року залишено без змін.

На підставі постанови державного виконавця Хортицького ВДВС Запорізького МУЮ від 01 липня 2015 року виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 337/5258/13-ц про виселення ОСОБА_1 з квартири за адресою: АДРЕСА_3 , закінчено боржника виселено з квартири.

Виконавчі провадження № 48998183 і № 48677450 з примусового виконання виконавчих листів № 2/337/27/15 про вселення ОСОБА_2 у квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , які перебували на виконанні Хортицького ВДВС місто Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області, боржниками у яких є: ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , 17 грудня 2015 року та 04 грудня 2015 року (відповідно) закриті у зв`язку з фактичним виконанням рішення.

ОСОБА_2 подав позов до суду про виселення та зняття з реєстрації ОСОБА_3 . Рішенням Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 13 жовтня 2015 року позов задоволено частково, а саме виселено ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення. В іншій частині позову відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 18 листопада 2015 року вказане рішення Хортицького районного суду міста Запоріжжя залишено без змін.

Заочним рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 12 грудня 2018 року у справі № 337/2943/18, залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 23 липня 2019 року, позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Визнано недійсними договори довічного утримання, укладені 16 лютого 2015 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , посвідчені приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Буцикіною Л. О., зареєстрованім в реєстрі за № 193 та № 195 в частині передачі у власність ОСОБА_3 квартири, розташованої за адресою АДРЕСА_3 . Виселено ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого жилого приміщення.

Згідно з актом державного виконавця Хортицького ВДВС у міста Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 16 червня 2021 року в межах виконавчого провадження під час виконання рішення про виселення ОСОБА_3 встановлено, що боржник ОСОБА_3 з квартири за адресою: АДРЕСА_3 , виїхав 11 червня 2021 року. Вказаний акт складено за участі понятих: ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , в присутності стягувача ОСОБА_2 , а також ОСОБА_1 , адвоката Писаренко С. Ю., ДОП СП ВП №5 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області Дейнега О. О.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровані у квартирі АДРЕСА_1 .

Фактично у вказаній квартирі проживає позивачка ОСОБА_1 , яка 22 грудня 2016 року зареєструвалася у квартирі після попереднього виселення, а відповідач ОСОБА_2 у квартирі не проживає з 1997 року. Вказані обставини визнаються сторонами.

01 липня 2021 року представник ОСОБА_2 - адвокат Фельський С. Л. звернувся до суду з заявою, у якій просив на виконання рішення Апеляційного суду Запорізької області у справі № 337/5258/13-ц повторно виселити ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 , оскільки станом на 16 червня 2021 року остання проживає самовільно у вказаному житловому приміщенні. Ухвалою Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 15 листопада 2021 року у задоволенні вказаної заяви відмовлено.

За клопотанням сторін під час судового розгляду були допитані свідки.

Свідок ОСОБА_16 пояснила, що у червні 2021 року вона працювала державним виконавцем Хортицького ВДВС у міста Запоріжжі та в неї на виконанні перебувало виконавче провадження про виселення ОСОБА_3 з квартири. Вона разом з працівником поліції, стягувачем ОСОБА_2 та понятими прибули до спірної квартири, де була ОСОБА_1 зі своїми представниками. У квартирі ОСОБА_3 не було. ОСОБА_2 зайшов у квартиру, оглянув її, після чого було складено акт про виконання рішення. ОСОБА_2 переконався, що ОСОБА_3 у квартирі немає та спитав, чи може він вселитись у квартиру, на що йому було роз`яснено примусовий порядок вселення, після чого він вийшов із квартири. Разом з ним були інші особи, які хотіли змінити замки на вхідних дверях і щоб ОСОБА_2 залишився у квартирі. На той час у квартирі мешкала ОСОБА_1 .

Свідок ОСОБА_10 у судовому засіданні пояснила, що вона проживає у сусідній квартирі з ОСОБА_1 , а саме у квартирі АДРЕСА_4 . ОСОБА_2 у квартирі ОСОБА_1 ніколи не проживав. До ОСОБА_1 у квартирі мешкав дядько ОСОБА_2 - ОСОБА_4 , який після смерті його батьків став власником квартири, після чого її продав. З 2011 року по теперішній час у квартирі проживає ОСОБА_1 з чоловіком, деякий час мешкав її рідний брат ОСОБА_3 . ОСОБА_2 проживав увесь час у своєї бабусі у сусідньому будинку. У червні 2021 року вона була запрошена в якості понятого під час виселення ОСОБА_3 державним виконавцем. Під час цього виселення ОСОБА_2 прийшов до квартири разом зі своїм дядьком, батьком та слюсарем, який хотів змінити у дверях квартири замки. ОСОБА_2 зайшов до квартири, оглянув її, впевнився, що у помешканні немає ОСОБА_3 , після чого вийшов. Він був без речей. ОСОБА_1 не заперечувала, щоб ОСОБА_2 залишився, проте ключів йому не віддала. Ключі від квартири просив дядько ОСОБА_2 для того, щоб його туди вселити.

Свідок ОСОБА_2 , який є батьком відповідача ОСОБА_2 , у судовому засіданні пояснив, що після смерті матері ОСОБА_2 , він став проживати у його квартирі разом з ним та бабусею ОСОБА_17 . В цей час його дядько ОСОБА_4 незаконно зняв його з реєстрації та продав квартиру. Свого помешкання син не має, проживає разом з дружиною та малолітньою донькою, 2020 року народження, в орендованій квартирі.

Свідок ОСОБА_11 , який є дядьком відповідача ОСОБА_2 , у судовому засіданні пояснив, що протягом 10-ти років тривають судові розгляди позовів з приводу квартири АДРЕСА_1 . Спірна квартира спочатку була у користуванні родини ОСОБА_8 . У ній проживали батьки матері ОСОБА_2 , а також він із матір`ю. У подальшому мати ОСОБА_2 померла, батько - опинився в тюрмі, тому він був переданий на виховання бабусі. У подальшому ОСОБА_2 намагався вселитися у квартиру, було ухвалено відповідне судове рішення, його формально було вселено у квартиру, але фактично ОСОБА_1 його у квартиру не пускає. При цьому з 2015 року ОСОБА_1 не має права проживати у спірній квартирі, оскільки ОСОБА_2 зняв її з реєстрації, але вона знову зареєструвалась. У 2021 році він разом із ОСОБА_2 , а також з його батьком, приїхали на машині з речами ОСОБА_2 до спірної квартири, щоб відповідач вселився у квартиру після виселення ОСОБА_3 . При цьому був дільничний інспектор, державний виконавець, ОСОБА_1 та її адвокат. ОСОБА_3 виселили, але ОСОБА_2 жити в квартиру не пустили, речі занести до квартири не дали. ОСОБА_2 разом з дружиною та дитиною орендують житло.

Свідок ОСОБА_12 у судовому засіданні пояснив, що батько відповідача ОСОБА_2 попросив його в 2021 році на вхідних дверях у квартирі сина змінити замки. Коли вони прийшли до квартири, там були представники державної виконавчої служби, дільничний та сусідка. Відповідач ОСОБА_2 попросив його вселити у квартиру, проте йому відмовили, пояснивши, що він ніхто. ОСОБА_2 показував, що він зареєстрований у квартирі, пояснював, що хоче вселитися та змінити замки, проте дільничний та господарка квартири його не пустили.

Позиція Верховного Суду

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Застосування способу захисту права чи інтересу не має відбуватися шляхом порушення прав та/або інтересів інших суб`єктів приватних відносин.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відновлення становища, яке існувало до порушення. Цей спосіб пов`язаний з застосуванням певних заходів, спрямованих на відновлення порушеного суб`єктивного права особи у тому стані, в якому воно існувало до його порушення. Тобто, для того, щоб подати цей позов необхідно, щоб суб`єктивне право не було припинене, і його можна було відновити шляхом усунення наслідків правопорушення (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 серпня 2018 року у справі № 545/3728/16-ц (провадження № 61-9958св18).

При тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом (частини перша та друга статті 71 ЖК).

Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (стаття 72 ЖК).

Особа, яка на законних підставах вселилися в жиле приміщення як член сім`ї наймача та зареєстрована у ньому, набула рівного права із наймачем на користування жилим приміщенням, несе тягар його утримання, така особа має право на звернення до суду захистом своїх прав, зокрема і з позовом про визнання іншої особи (зокрема й наймача) такою, що втратила право користування житловим приміщенням (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 вересня 2021 року у справі № 200/17337/17 (провадження № 61-865сво21).

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України).

У справі, що переглядається:

при вирішенні позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, суди вважали, що позивач не довела наявності підстав відповідно до статті 71 ЖК для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням;

при зверненні із позовом ОСОБА_1 вказувала, що постійно проживає у квартирі АДРЕСА_1 з 22 грудня 2016 року та була зареєстрована у ній за згодою законного власника квартири (станом на 22 грудня 2016 року) за договорами довічного утримання - ОСОБА_3 , який є її рідним братом, а вона відповідно є членом його сім`ї, тобто, вона є законними користувачем квартири;

суди встановили, що заочним рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 12 грудня 2018 року у справі № 337/2943/18, залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 23 липня 2019 року, позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Визнано недійсними договори довічного утримання, укладені 16 лютого 2015 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , посвідчені приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Буцикіною Л. О., зареєстрованім в реєстрі за № 193 та № 195 в частині передачі у власність ОСОБА_3 квартири, розташованої за адресою АДРЕСА_3 . Виселено ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого жилого приміщення;

суди встановили, що квартира АДРЕСА_1 перебуває у комунальній власності, належить територіальній громаді м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради;

суди не врахували, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду;

суди не звернули увагу, що особа, яка на законних підставах вселилися в житлове приміщення як член сім`ї наймача та зареєстрована у ньому, набула рівного права із наймачем на користування жилим приміщенням, несе тягар його утримання, така особа має право на звернення до суду захистом своїх прав, зокрема і з позовом про визнання іншої особи (зокрема й наймача) такою, що втратила право користування житловим приміщенням;

суди не врахували те, що ОСОБА_1 не є наймачем чи членом сім`ї наймача спірної квартири. Тому ОСОБА_1 не має права на звернення до суду із позовом про визнання іншої особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. З урахуванням відсутності порушеного права ОСОБА_1 у задоволенні первісного позову належало відмовити саме із вказаної підстави;

за таких обставин суди зробили обґрунтований висновок, що відсутні правові підстави для визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, проте помилися щодо мотивів відмови у задоволенні первісного позову. У зв`язку із цим оскаржені рішення у частині відмови в задоволенні первісної позовної вимоги належить змінити, виклавши їх мотивувальні частини у редакції цієї постанови;

при вирішенні зустрічного позову про вселення суди встановили, що квартира АДРЕСА_1 раніше належала на праві користування родині ОСОБА_8 і ОСОБА_2 , будучи неповнолітнім, мешкав у цьому помешканні як член сім`ї зі своєю матір`ю ОСОБА_9 , був зареєстрований за вказаною адресою. Тобто він набув право користування цим житлом на законних підставах. Вказане житло ОСОБА_2 залишив у неповнолітньому віці та не з власної волі. Після досягнення повноліття мешкати в квартирі не мав можливості, оскільки з`ясувалось, що на підставі судового рішення, яке в подальшому було скасовано, він був визнаний таким, що втратив право користування спірним помешкання та знятий з реєстрації, після чого квартира була незаконно приватизована ОСОБА_4 , відчужена ним ОСОБА_5 , останній продав її ОСОБА_6 та ОСОБА_1

суди встановили, що: рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 20 лютого 2015 року у справі № 337/5258/13-ц, залишеним без змін рішенням апеляційного суду Запорізької області від 30 квітня 2015 року, вселено ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_1 ; ОСОБА_1 перешкоджає ОСОБА_2 у вільному користуванні спірним житлом, що порушує його право;

встановивши, що ОСОБА_2 не втратив право користування спірною квартирою, ОСОБА_1 створює ОСОБА_2 перешкоди у користуванні цією квартирою, суди обґрунтовано задовольнили зустрічний позов про вселення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржені рішення частково ухвалені із порушенням норм матеріального права. У зв`язку із наведеним колегія суддів вважає, що: касаційну скаргу належить задовольнити частково; оскаржені судові рішення у частині первісної позовної вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням змінити, виклавши їх мотивувальній частини у редакції цієї постанови, в іншій частині судові рішення слід залишити без змін; тому судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 15 червня 2022 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 21 вересня 2022 року у частині відмови в задоволенні первісної позовної вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням змінити, виклавши їх мотивувальній частини у редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 15 червня 2022 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 21 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук