Справа № 438/173/20
Провадження № 2/438/35/2022
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

10 листопада 2022 року Бориславський міський суд Львівської області

у складі: головуючого судді Слиша А.Т.,

за участю секретаря судового засідання Кекош Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бориславі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, виконавчий комітет Бориславської міської ради як орган опіки та піклування про визначення місця проживання дитини,

в с т а н о в и в :

06 лютого 2020 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування виконавчого комітету Бориславської міської ради про визначення місця проживання дитини (справа №438/173/20, провадження №2/438/198/20).

07 жовтня 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовомдо ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, виконавчий комітет Бориславської міської ради як орган опіки та піклування, у якому просить визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком, ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 (справа №438/1341/20, провадження №2/438/380/2020).

У обґрунтування позову позивач ОСОБА_1 посилається на те, що у них з відповідачкою народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1. З 19 квітня 2007 року по 14.03.2019 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 11 лютого 2019 року. Син ОСОБА_3 з часу народження і по даний час постійно проживає з позивачем без реєстрації по АДРЕСА_1 .

Крім того, син ОСОБА_3 з 01.09.2014 і по даний час навчається в Бориславській загальноосвітній школі №5, яка є неподалік від будинку, в якому вони проживають. Ще до винесення судом рішення про розірвання шлюбу відповідачка ОСОБА_2 залишила позивача з малолітнім сином ОСОБА_3 , і перейшла проживати на винаймане житло в м.Трускавець. Після розірвання шлюбу з відповідачкою ОСОБА_2 , син ОСОБА_3 виявив бажання залишитися проживати разом з позивачем, де все знайоме з дитинства, і де у нього є все необхідне для нормального проживання та розвитку. Також син ОСОБА_3 сказав, що хоче жити разом з батьком, а не з матір`ю, яка проживає з незнайомим, чужим для нього чоловіком, та часто змінює житло, яке винаймає. Сама відповідачка ОСОБА_2 не заперечувала проти того, щоб син ОСОБА_3 залишився проживати з позивачем, і лише після його звернення до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з колишньої дружини аліментів на утримання сина, з помсти почала вимагати, щоб син перейшов до неї проживати на винаймане житло в Трускавці. Однак, після спілкування з колишньою дружиною малолітній ОСОБА_3 стає замкнутим, і неодноразово заявляв, що спілкуватися з матір`ю не бажає, а тим більше не бажає проживати разом з нею та чужим чоловіком.

Оскільки після розірвання шлюбу відповідачка взагалі не переймалася матеріальним утриманням сина та надавала жодних коштів на його утримання, це змусило позивача звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з неї аліментів на утримання сина. Згідно судового наказу Бориславського міського суду Львівської області від 10 січня 2020 року у справі №438/1473/19, провадження №2-н/438/26/2020, суд вирішив стягувати з боржника ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 в розмірі ј частини заробітку (доходу), але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи із 13 грудня 2019 року до досягнення дитиною повноліття.

Також відповідачка, переслідуючи свої меркантильні особисті інтереси, вирішила звернутися у суд з позовом до нього про визначення місця проживання дитини, при цьому їй байдуже бажання та інтереси сина ОСОБА_3 , так як в дійсності колишня дружина не піклується про сина ОСОБА_3 , його здоров`я, не цікавиться його вихованням, навчанням та духовним розвитком. За адресою реєстрації, а саме: АДРЕСА_2 , син ОСОБА_3 не проживав жодного дня. За цією адресою не проживає і сама ОСОБА_2 , так як проживає у фактичних шлюбних стосунках з іншим чоловіком, винаймаючи окреме житло в АДРЕСА_2 проживають батьки колишньої дружини.

Виконавчий комітет Бориславської міської ради, як орган опіки та піклування, ухвалив висновок про визначення місця проживання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зі батьком, ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 . Даний висновок органу опіки та піклування затверджений рішенням виконавчого комітету Бориславської міської ради від 15 квітня 2020 року за №72 «Про надання висновку до суду про визначення місця проживання дитини».

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла 10 років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згода батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та інтересів дитини.

Згідно актів обстеження умов проживання від 01.02.2020року та від 11.02.2020року, складеним комісією служби у справах дітей Бориславської міської ради, встановлено, що за місцем фактичного проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 у приватному житловому будинку загальною площею - 130,8кв.м., житловою площею - 71,5 кв.м. зі всіма комунальними вигодами, який належить дідусеві дитини - ОСОБА_6 , дитина проживає з народження, забезпечений усім необхідним для нормального проживання, навчання та розвитку. Дитина ОСОБА_3 бажає проживати з батьком. Тобто позивачем створені всі належні умови для життя сина.

Позивач забезпечений житлом, так як зареєстрований у житловому будинку АДРЕСА_1 , де фактично постійно проживає разом з малолітнім сином ОСОБА_3 . Позивач працює охоронником у ТзОВ «Епіцентр К», має самостійний дохід, не зловживає спиртними напоями та наркотичними засобами, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря- психіатра не перебуває, позитивно характеризується за місцем праці та проживання. Позивач постійно піклується про дитину, бере участь в його духовному та фізичному розвиткові, створив для сина умови для належного виховання та його розвитку.

Ухвалою судді від 05.03.2020 відкрито загальне позовне провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування виконавчого комітету Бориславської міської ради про визначення місця проживання дитини, розпочато підготовче провадження у справі з дня постановлення цієї ухвали, призначено у справі підготовче засідання.

26.03.2020 надійшов відзив відповідача ОСОБА_1 на позовну заяву ОСОБА_2 .

Ухвалою суду від 12.11.2020 задоволено клопотання представника відповідача ОСОБА_1 ; об`єднано в одне провадження цивільну справу №438/173/20, провадження №2/438/198/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування виконавчого комітету Бориславської міської ради про визначення місця проживання дитини та цивільну справу №438/1341/20, провадження №2/438/380/2020 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: виконавчий комітет Бориславської міської ради як орган опіки та піклування про визначення місця проживання дитини.

Ухвалою суду від 27 квітня 2021 року прийнято заяву позивачки ОСОБА_2 про зміну предмету позову і вказаній цивільній справі.

12.05.2021 надійшов відзив відповідача-позивача ОСОБА_1 на позовну заяву ОСОБА_2 про зміну предмету позову.

Ухвалою суду від 16 червня 2021 року закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

Ухвалою судді від 04 жовтня 2022 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, орган опіки та піклування виконавчого комітету Бориславської міської ради про визначення місця проживання дитини - залишено без розгляду.

У судове засідання 10.11.2022 позивач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Петруняк О.Б. не прибули, подали заяву від 10.11.2022, у якій просять розглянути справу без їхньої участі, позов ОСОБА_1 підтримують у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 та її представники ОСОБА_7 , ОСОБА_8 у судове засідання не прибули, були належно повідомлені про час та місце розгляду справи.

Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, виконавчого комітету Бориславської міської ради як органу опіки та піклування, ОСОБА_9 у судове засідання не прибула, подала до суду клопотання про розгляд справи без участі представника третьої особи. У попередніх судових засіданнях представник третьої особи Подставек Г.І. зазначила, що орган опіки та піклування вважає, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню. Зокрема, згідно з висновком виконавчого комітету Бориславської міської ради, як органу опіки та піклування, від 15 квітня 2020 року орган опіки рекомендував визначити місце проживання неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком, ОСОБА_1 .

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав.

Як встановлено судом, сторони ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 19 квітня 2007 року. Рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 11 лютого 2019 року, яке набрало законної сили 14 березня 2019 року, шлюб між сторонами розірвано (Т.1 а.с.4).

Сторони у справі є батьками неповнолітньої дитини: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 03 квітня 2008 року (Т.1 а.с. 106).

Дитина на цей час проживає разом з позивачем за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується актами обстеження умов проживання від 01.02.2019, від 11.02.2020, складеними за участю служби у справах дітей виконавчого комітету Бориславської міської ради (Т.1 а.с.108, 109).

Судом також встановлено, що відповідач ОСОБА_2 зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 .

Судом встановлено, що син сторін ОСОБА_3 на цей час навчається у ЗОШ І-ІІІст. №5 м.Борислава.

Згідно судового наказу Бориславського міського суду Львівської області від 10 січня 2020 року у справі №438/1473/19 наказано стягувати з боржника ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі ј частини заробітку (доходу), але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 13 грудня 2019 року до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 04 листопада 2021 року у справі №438/1510/20 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за період з 13 грудня 2019 року по 01 листопада 2020 року у розмірі 13 359 грн. 51 коп.

Відповідно до висновку виконавчого комітету Бориславської міської ради, як органу опіки та піклування, від 15 квітня 2020 року орган опіки рекомендував визначити місце проживання неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком, ОСОБА_1 , керуючись якнайкращими інтересами дитини з врахуванням думки дитини (Т.1 а.с.118).

Крім цього, висновком виконавчого комітету Бориславської міської ради, як органу опіки та піклування, від 15 квітня 2020 року орган опіки, вислухавши батька та матір дитини, враховуючи думку дитини та ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дитини, умови проживання батьків, рекомендувала такий спосіб участі матері ОСОБА_2 у вихованні сина, а саме: щовівторка з 18год до 20 год, щочетверга з 16 год. до 20 год., перша і третя субота місяця з 11 год до 20 год, друга і четверта неділя місяця з 11 год до 20 год (Т.1 а.с.58, 59).

08 червня 2021 року на засіданні комісії з питань захисту прав дитини розглянуто звернення ОСОБА_1 щодо перегляду графіку участі матері у вихованні сина. За результатом розгляду рекомендовано зустрічі матері з дитиною проводити у присутності батька ОСОБА_1 , за взаємною домовленістю батьків, узгоджуючи час зустрічей у телефонному режимі (Т.2 а.с.34-35).

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 показали суду, що відповідач ОСОБА_2 задовго до прийняття судом рішення про розірвання шлюбу залишила позивача з малолітнім сином ОСОБА_3 , і перейшла проживати на винаймане житло в м.Трускавець.

Допитаний судом неповнолітній ОСОБА_3 пояснив, що після розірвання шлюбу батьків має бажання залишитися проживати разом з позивачем, де все знайоме з дитинства, і де у нього є все необхідне для нормального проживання та розвитку. Також пояснив суду, що хоче жити разом з батьком, а не з матір`ю, яка проживає з незнайомим, чужим для нього чоловіком, та часто змінює житло, яке винаймає.

У відповідності зі ст.ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих сторонами. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі статтею 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

За змістом ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Нормами ст. 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Участь органів опіки та піклування обумовлена в першу чергу інтересами дитини, та необхідністю проведення актів обстеження умов проживання як батька, так і матері, та дачі свого висновку щодо рекомендацій та доцільності визначення місця проживання дитини з одним з батьків. Висновок органів опіки долучається до матеріалів справи та не має для суду наперед встановленого значення.

Суд, при винесенні рішення, в більшості випадків керується висновком органу опіки та піклування, проте може відступити від нього, адже суд оцінює усю сукупність доказів, та звертає увагу про прихильність дитини.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Статтею 9 цієї Конвенції зазначено, що «якнайкращі інтереси дитини» мають відігравати визначальну роль при вирішенні питань щодо місця її проживання з одним із батьків.

Держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. 3 цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства (стаття 12 Конвенції).

Відповідно до ст. 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей, ратифікованої Законом України від 3 серпня 2006 року «Про ратифікацію Європейської конвенції про здійснення прав дітей» та яка також є частиною національного законодавства України, під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу.

З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.

Відповідно до абз. другого принципу 7 Декларації прав дитини найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках.

При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо.

Зокрема, зібрані докази свідчать про те, що позивач постійно піклується про дитину, бере участь у духовному та фізичному розвиткові; відповідач ОСОБА_2 фактично не заперечує, що син надає більшої прихильності батькові і висловлює однозначне і усвідомлене бажання проживати з батьком; у позивача наявне упоряджене жиле приміщення, створено умови належного виховання та розвитку дитини. За бажанням сина батько не заперечує щодо спілкування з матір`ю.

Статтею 89 ЦПК України установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед установленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ч. 1 ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

Відповідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (пункт 39 рішення від 24 квітня 2008 року у справі «C.G. та інші проти Болгарії», заява N 1365/07; пункт 170 рішення від 09 січня 2013 року у справі «Олександр Волков проти України», заява N 21722/11). Як неодноразово зазначав ЄСПЛ, формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (пункти 31, 32 рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява N 17862/91; пункт 65 рішення від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява N 20372/11).

Принцип правової визначеності, на думку ЄСПЛ, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (пункт 61 рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява N 28342/95). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (пункт 123 рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви у м. Люпені проти Румунії», заява N 76943/11). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (пункт 36 рішення від 22 листопада 1995 року у справі "С. В. проти Сполученого Королівства", заява N 20166/92).

Надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів у тлумаченні, які існують. Оскільки завжди існуватиме потреба у з`ясуванні неоднозначних моментів і адаптації до обставин, які змінюються (пункт 65 рішення ЄСПЛ від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява N 20372/11; пункт 93 рішення від 21 жовтня 2013 року у справі «Дель Ріо Прада проти Іспанії», заява N 42750/09).

Відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, а зібрані у справі докази з урахуванням думки дитини та думки органу опіки та піклування вказують на те, що проживання неповнолітньої ОСОБА_15 з батьком найкраще забезпечить інтереси дитини.

Відповідно до ч.ч.1-5 ст.10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Крім того, суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Також суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

У ст.141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

За ч.ч.1,2 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Частиною третьою цієї статті визначено, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. При цьому положення вказаної Конвенції, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, узгоджуються з нормами Конституції України та законів України.

З досягненням віку 10 років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання. Лише в разі збігу волі трьох учасників переговорного процесу - матері, батька, дитини можна досягти миру і згоди.

Відповідно, незважаючи на те, що на час розгляду справи ОСОБА_3 вже виповнилося 14 років і він має право самостійно вирішувати питання щодо місця свого проживання (що він і визначив, що не заперечує жодна зі сторін по справі), проте враховуючи напружені стосунки між батьками неповнолітнього, висловлювання з боку матері заперечень проти проживання сина з батьком, суд, керуючись ст. 5 ЦПК України та з метою забезпечення якнайкращих інтересів неповнолітньої дитини, вважає за необхідне вирішити вказаний спір у судовому порядку та задовольнити вимоги позову в частині визначення місця проживання неповнолітнього ОСОБА_3 разом з батьком ОСОБА_1 , за місцем проживання останнього за адресою: АДРЕСА_1 .

Таким чином, враховуючи наведені обставини, суд дійшов висновку про задоволення позову про визначення місця проживання дитини та визначити місце проживання неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1., разом з батьком ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 .

Щодо вирішення питання розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

При зверненні до суду з позовом позивач оплатив судовий збір у розмірі 840,80 грн. У відповідності до ст.141 ЦПК України, оскільки позовні вимоги задоволені, - з відповідача підлягає стягненню в користь позивача сума оплаченого судового збору.

Керуючись ст.ст.112, 113, 160, 161 СК України, ст.ст.13, 19, 81, 82, 89, 141, 259, 263-265, 268, 273, 354, 430 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

позовні вимоги задовольнити.

Визначити місце проживання неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком, ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, що складаються із судового збору в розмірі 840 гривень 80 копійок.

Позивач: ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , адреса місця проживання: АДРЕСА_2 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий суддя А.Т. Слиш