Номер провадження: 22-ц/813/160/22
Справа № 523/1026/20
Головуючий у першій інстанції Бабаков В.П.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.04.2022 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за скаргою ОСОБА_1 (за участю стягувача - Акціонерного товариства «УкрСиббанк») на дії приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Цинєва Віталія Олександровича, на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси, постановлену під головуванням судді Бабакова В.П. 15 жовтня 2020 року у м. Одеса,

встановила:

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищевказаною скаргою, в обґрунтування якої зазначив, що постановою від 13.12.2019 року приватного виконавця Цинєва В.О. було відкрито виконавче провадження ВП №60886088 з примусового виконання виконавчого листа №2-1709/11 від 24.12.2012 року, виданого Суворовським районним судом м. Одеси, про стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь АТ «УкрСиббанк» заборгованості в сумі 569 506,38 грн. Заявник вважає дану постанову неправомірною, оскільки строк для звернення даного виконавчого листа закінчився та виконавець не повідомив боржника про відкриття виконавчого провадження. Крім того, приватним виконавцем накладено арешт на пенсійний рахунок заявника в АТ «Ощадбанк», що заборонено законом. На підставі викладеного, ОСОБА_1 просив визнати неправомірними дії приватного виконавця та скасувати зазначену постанову про відкриття виконавчого провадження та зняти арешт з його пенсійного рахунку.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 15 жовтня 2020 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити скаргу на дії приватного виконавця, посилаючись на порушення судом норм процесуального права. Апеляційна скарга мотивована тим, що виконавчий лист від 24 грудня 2012 року не міг бути прийнятим до виконання, оскільки строк його розгляду закінчився 29 квітня 2018 року.

Сторони про розгляд справи на 26 квітня 2022 року були сповіщені належним чином.

Заяв, клопотань від сторін по справі на адресу Одеського апеляційного суду не надходило.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд, з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутності сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Цинєва В.О. знаходиться виконавче провадження ВП №60886088 з примусового виконання виконавчого листа №2-1709/11 від 24.12.2012 року, виданого Суворовським районним судом м. Одеси, про стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь АТ «УкрСиббанк» заборгованості в сумі 569 506,38 грн.

На даному виконавчому документі наявна відмітка органу державної виконавчої служби про повернення виконавчого документу стягувачу 26.12.2017 року на підставі пункту 2 частини 1 статті 37 ЗУ «Про виконавче провадження».

Згідно частини 1 статті 12 ЗУ «Про виконавче провадження», виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем с держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Згідно частини 5 стані 12 ЗУ «Про виконавче провадження», у разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку із неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення, строк пред`явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника - з дня закінчення строку дії відповідної заборони.

Згідно пункту 2 частини 1 статті 37 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що виконавчий документ був повернутий стягувачу 26.12.2017 року, а строк його повторного пред`явлення до виконання встановлений законом до 26.12.2020 року, у зв`язку із чим на момент відкриття виконавчого провадження - 13.12.2019 року, строк для пред`явлення виконавчого документу не сплив та виконавче провадження було відкрито у відповідності до вимог закону.

Згідно частини 1 ст.28 ЗУ «Про виконавче провадження», копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчою провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувану, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1- 4 частини дев`ятої етапі 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням, боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Як вбачається з матеріалів справ, постанова про відкриття виконавчого провадження надіслана на адресу скаржника рекомендованою кореспонденцією засобом поштовою зв`язку за адресою, вказаною у виконавчому документі, трекномер відправлення 018.

Таким чином, боржника було повідомлено про початок примусового виконання у відповідності до вимог закону, та він вважається таким, що повідомлений про примусове виконання рішення суду.

Щодо вимог боржника про зняття арешту з коштів пенсії, то судом першої інстанції вірно зазначено наступне.

13.12.2019 року приватним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження та постанову про арешт коштів боржника, яку надіслано до банківських установ та, зокрема, і до АТ «Ощадбанк». В зазначеній постанові зазначено, що необхідно накласти арешт па всі кошти, окрім коштів, що містяться на рахунках, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом.

24.12.2019 року виконавцем винесено постанову про звернення стягнення па заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника у розмірі 20% від щомісячного доходу, постанову надіслано на виконання до ГУ ПФУ в Одеській області.

17.01.2020 року до виконавця надійшла заява від скаржника з проханням зняти арешт з коштів пенсії, що містяться на рахунку у АТ «Ощадбанк». До заяви додано довідки АТ «Ощадбанк», що зазначений рахунок відкрито як пенсійний.

В подальшому, в той же день, виконавцем винесено постанову про зняття арешту з коштів боржника, що містяться на рахунку, який відкрито як пенсійний.

Згідно пункту 1 частини 4 статті 59 ЗУ «Про виконавче провадження», підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника мас спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом.

Таким чином приватним виконавцем, після отримання документального підтвердження про статус рахунку за інформацію про арешт пенсії боржника банківською установою, відповідно до вимог закону, було знято арешт з коштів боржника.

Враховуючи викладене, зокрема те, що арешт з коштів було знято виконавцем ще до відкриття провадження судом за скаргою, а також правомірно винесено постанову про відкриття виконавчого провадження та проведено виконавцем виконавчі дії у відповідності до вимог закону, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення скарги.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що виконавчий лист від 24 грудня 2012 року не міг бути прийнятим до виконання, оскільки строк його розгляду закінчився 29 квітня 2018 року.

Колегія суддів зауважує, що згідно ч.ч.1,2 ст.22 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-XIV, що діяв на момент винесення судового рішення у цивільній справі №496/3858/13-ц та набрання ним законної сили, було встановлено, що виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання в такі строки: 1) посвідчення комісій по трудових спорах, постанови судів у справах про адміністративні правопорушення та постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, - протягом трьох місяців; 2) інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом.

Строки, зазначені у частині першій цієї статті, встановлюються для виконання судових рішень - з наступного дня після набрання рішенням законної сили чи закінчення строку, встановленого у разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а в разі якщо судове рішення підлягає негайному виконанню, - з наступного дня після його постановлення

05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року.

Відповідно до п.5 Розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.

Згідно ч.ч.1,2 ст.12 Закону України «Про виконавче провадження» в діючий редакції встановлено, що виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Таким чином, оскільки виконавчий документ був повернутий стягувачу 26.12.2017 року, то строк його повторного пред`явлення до виконання, згідно положень ч.ч.1,2 ст.12 Закону України «Про виконавче провадження» в діючий редакції, становить три роки, а тому на момент відкриття виконавчого провадження (13.12.2019 року) строк для пред`явлення виконавчого документу не сплив.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що у частині відмови у задоволенні скарги ОСОБА_1 суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 15 жовтня 2020 року у зазначеній частині постановлено з додержанням норм процесуального права.

Однак, дійшовши вірних висновків щодо вказаних обставин, судом першої інстанції помилково ухвалено стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 840, 08 грн.

Колегія суддів зазначає, що згідно з пунктом 12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» (далі Постанова Пленуму від 07.02.2014 № 6) скарга на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби подається до суду, який видав виконавчий документ (частина друга статті 384 ЦПК), незалежно від місця виконання судового рішення.

Враховуючи, що провадження з виконання судових рішень є завершальною і невід`ємною частиною (стадією) судового провадження по конкретній справі, в якій провадження за скаргою не відкривається, а за подання позовної заяви сплачено відповідний судовий збір, ні розділом VII ЦПК, ні Законом України від 8 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» (частина перша статті 3) не передбачено необхідність сплати судового збору за подання скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, то за подання скарги судовий збір не сплачується (пункт 14 Постанови Пленуму від 07.02.2014 № 6).

Таким чином, за подання скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби в порядку, визначеному розділом VII ЦПК України, судовий збір не сплачується.

Крім того, згідно Довідки до акта огляду МСЕК, ОСОБА_1 є інвалідом ІІ групи, що, згідно положень п.9 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», є окремою підставою для звільнення заявника від сплати судового збору.

На підставі викладеного, колегія суддів доходить до висновку про необхідність скасування ухвали Суворовського районного суду м. Одеси від 15 жовтня 2020 року у частині стягнення з ОСОБА_1 на користь держави судового збору в розмірі 840, 08 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 15 жовтня 2020 року скасувати у частині стягнення з ОСОБА_1 на користь держави судового збору в розмірі 840,08 грн.

В іншій частині судове рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 25 травня 2022 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе