Житомирський апеляційний суд
Справа №289/2172/21 Головуючий у 1-й інст. Кириленка О.О.
Категорія 62 Доповідач Галацевич О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2022 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Галацевич О.М.,

суддів: Григорусь Н.Й., Микитюк О.Ю.,

з участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі справу №289/2172/21 за позовом ОСОБА_1 до Радомишльської міської ради Житомирської області про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ,

на рішення Радомишльського районного суду Житомирської області, ухвалене 09 червня 2022 року суддею Кириленко О.О. у м. Радомишлі, повний текст рішення складено 09 червня 2022 року,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до Радомишльської міської ради Житомирської області, у якому просила визнати за нею у порядку спадкування за законом право власності на житловий будинок з погосподарськими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позову зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла її мати ОСОБА_2 . Після її смерті відкрилася спадщина на вищевказане нерухоме майно. Також вказала, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер її батько ОСОБА_3 , а 15.10.2006 - брат ОСОБА_4 , будь-яких інших спадкоємців після смерті матері за законом відсутні, отже, вона є єдиним спадкоємцем. Проте, вона не може оформити спадщину, оскільки нотаріусом їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на вказаний житловий будинок. Окрім того зазначила, що її матері ОСОБА_2 рішенням Радомишльської міської ради 13 сесії 4 скликання за № 46 від 28.02.2006 надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок, що передаються в оренду ОСОБА_2 , проживаючої по АДРЕСА_1 на земельну ділянку площею 0,1 га для обслуговування житлового будинку, площею 0,1762 для ведення особистого селянського господарства та площею 0,1869 га для сінокосіння. Однак спадкодавець за життя не встигла здійснити реєстрацію земельної ділянки та отримати документи про право власності на таку, у той же час, наявність вказаних обставин свідчать про належність спірного будинку померлій матері. Так, нею прийнято спадщину за законом після смерті ОСОБА_2 , але отримати свідоцтво, відповідно до ст. 1296 ЦК України, не може, оскільки право власності на вказаний будинок не було зареєстровано та за життя матір не отримала документ, який би підтверджував право власності на такий, а тому для вирішення вказаного питання змушена звернутися до суду.

Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 09 червня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове про задоволення її позовних вимог.

Зазначила, що після смерті матері ОСОБА_2 , залишилось спадкове майно житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на який остання за життя не встигла оформити. Вказаним будинком спадкодавець користувалася відкрито, безперервно та постійно, не менше 10 років, у якому проживала весь час по день смерті і це було її єдине місце проживання. Відповідно до ст. 1261 ЦК України вона є спадкоємцем першої черги після померлої ОСОБА_2 . Оскільки нотаріусом їй відмовлено у вчиненні нотаріальної дії із-за відсутності реєстрації права власності на спірний будинок, для вирішення питання щодо оформлення спадкового майна змушена звернутися до суду. Вважає, що судом безпідставно відмовлено у задоволенні позову.

Належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи сторони в судове засідання не з`явились. Від представника відповідача ОСОБА_5 надійшла заява про розгляд справи у відсутність представника міської ради, просив розглядати справу за наявними у ній доказами.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції розглянув справу у відсутність сторін, що відповідає положенням ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_2 мати позивачки ОСОБА_1 (а.с. 17).

Також встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_3 , який є батьком позивачки, а 15.10.2006 брат ОСОБА_1 - ОСОБА_4 (а.с. 14-15, 27).

Зі змісту довідки від 23.12.2008 №1882, виданої на ім`я ОСОБА_2 вбачається, що на день смерті батька позивачки - ОСОБА_3 та протягом шести місяців після його смерті разом із ним у житловому будинку АДРЕСА_1 були зареєстровані: його дружина - ОСОБА_2 та їх син ОСОБА_4 (а.с.16).

Відповідно до матеріалів спадкової справи №40/2014, заведеної 05.03.2014 вбачається, що спадщину після смерті ОСОБА_2 , прийняла її дочка ОСОБА_1 (а.с.41-80).

Як вбачається з довідки, виданої ПП «ЖИТЛОРЕМСЕРВІС-9» від 11.11.2021 №568, ОСОБА_2 у період з 27.10.1966 по 23.03.2012 була зареєстрована в АДРЕСА_1 , підстава: будинкова книга (а.с. 28).

Також, згідно довідки від 29.09.2020 №020, виданої ОСОБА_1 вищевказаним підприємством, ОСОБА_2 на день смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 та протягом шести місяців з дня смерті була зареєстрована по АДРЕСА_1 . Крім спадкодавця, більше ніхто за вказаною адресою не був зареєстрований (а.с.26).

Зі змісту архівного витягу від 11.09.2020 №Д-132 вбачається, що рішенням від 28.02.2006 №46 13 сесії 4 скликання Радомишльської міської ради Житомирської області ОСОБА_2 було надано згоду на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок, що передаються в оренду на земельну ділянку площею 0,1 га для обслуговування житлового будинку, площею 0,1762 га для ведення особистого селянського господарства та площею 0,1869 га для сінокосіння по АДРЕСА_1 (а.с. 29).

З довідки, виданої КП "Житомирське ОМБТІ" Житомирської обласної ради від 14.08.2018 №601 та Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №209788358 від 21.05.2020 встановлено, що право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 не зареєстровано (а.с. 18, 30).

Постановою приватного нотаріуса Радомишльського районного нотаріального округу Житомирської області Камінської Л.В. від 21.05.2020, відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спірний житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами у зв`язку з відсутністю реєстрації права власності (на паперових носіях та в електронних реєстрах) на цей будинок за померлою матір`ю позивача - ОСОБА_2 (а.с. 25).

У статті 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

Частиною першою статті 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до частин першої, третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

Відповідно до ч. 1 ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно.

Згідно ст. 392 ЦК України право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди на час закінчення будівництва спірного житлового будинку регулювалися підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року за № 56, Тимчасове положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

За змістом п.62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах.

До компетенції виконкомів місцевих рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарських книгах місцевих рад.

На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105, сільськими, селищними, районними радами народних депутатів ухвалювалося рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали.

Виходячи з наведеного, підтвердженням належності житлового будинку, чи частини даного будинку, певній особі є запис в погосподарських книгах, ведення яких на той час передбачалось наказами Центрального статистичного управління СРСР і було обов`язковим. Виникнення права власності на жилі будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права чи від прийняття його до експлуатації.

В подальшому, відповідно до п.п. 42, 43 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМ України від 25.12.2015 № 1127, для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 р., подаються: 1) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; 2) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси.

Документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, не вимагається у разі, коли державна реєстрація права власності проводиться на індивідуальний (садибний) житловий будинок, садовий, дачний будинок, збудований на земельній ділянці, право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі прав. У такому разі заявник в поданій заяві обов`язково зазначає відомості про кадастровий номер відповідної земельної ділянки.

Для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 р. та розташовані на території сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, замість документів, передбачених пунктом 42 цього Порядку, можуть бути подані: 1) документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку, на якій розташований об`єкт нерухомого майна, у тому числі рішення відповідної ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність чи відомості про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність з погосподарської книги; 2) виписка з погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений, - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою.

Відмовляючи у задоволенні позову про визнання за ОСОБА_1 права власності на спадщину у порядку спадкування за законом, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 (мати позивача) за життя не набула і не зареєструвала у встановленому законом порядку право власності на вищевказаний будинок. Належних доказів на підтвердження виникнення за спадкодавцем ОСОБА_2 права власності на житловий будинок позивачем не надано, а наявний у матеріалах справи технічний паспорт на будинок не є правовстановлюючим документом. Окрім того, суд першої інстанції вказав, що проживання позивача у житловому будинку спадкодавця не тягне за собою виникнення за останньою права власності не нерухоме майно.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, враховуючи таке.

ОСОБА_1 на підтвердження порушення оскаржуваним рішенням її прав та інтересів послалася на ту обставину, що є спадкоємцем першої черги за законом після смерті матері ОСОБА_2 і до апеляційної скарги додала: свідоцтво про народження, яке підтверджує, що ОСОБА_3 і ОСОБА_2 є її батьками; свідоцтво про смерть матері та витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі; постанову приватного нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії; довідку про реєстрацію спадкодавця ОСОБА_2 станом на день її смерті; технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок; довідку про наяваність (відсутність) зареєстрованого майна; Витяг з рішення від 28.02.2006 №46 тринадцятої сесії 4 скликання Радомишльської міської ради Житомирської області «Про припинення права користування земельними ділянками та надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою для заключення договорів оренди на землю»; Витяг рішення від 25.12.2008 №154 двадцятої сесії 5 скликання Радомишльської міської ради Житомирської області «Про надання погодження на вибір земельних ділянок»; Рішення від 22.01.2009 №11 двадцять першої сесії 5 скликання Радомишльської міської ради Житомирської області «Про надання погодження на вибір земельних ділянок»; Витяг з рішення від 20.11.2009 №119 двадцять п`ятої сесії 5 скликання Радомишльської міської ради Житомирської області «Про надання дозволу та погодження на виготовлення проектів із землеустрою щодо відведення земельних ділянок, що передаються у власність та внесення змін у деякі пункти рішень сесії» (а.с. 123-138).

Відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

За загальним правилом, відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що відповідає встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Проте, як свідчать матеріали справи, спадкодавець ОСОБА_2 за життя окрім отримання рішень компетентного органу про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок для передачі в оренду, будь-яких інших дій щодо набуття, реєстрації, тощо, права власності на житловий будинок, передбачених чинним на час спірних правовідносин законодавством, не вчинила.

Окрім того, спадкоємець ОСОБА_1 належних доказів, зокрема, записів у погосподарських книгах як актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право власності спадкодавця на спірний житловий будинок, який побудований згідно даних техпаспорту до 1941 році, не надала, хоча це є її обов`язком.

Отже ОСОБА_1 не надала суду доказів, що житловий будинок належав спадкодавцеві ОСОБА_2 на момент відкриття спадщини, а сам факт користування та розпорядження спадкодавцем спірним домоволодінням не тягне за собою виникнення за останньою права власності на житловий будинок.

Аргументи апеляційної скарги є аналогічними доводам, зазначеним у позовній заяві, зводяться до власного тлумачення норм матеріального права та не спростовують висновку суду першої інстанції, обґрунтовано викладеного у мотивувальній частині судового рішення, який не потребує додаткового правового аналізу.

З огляду на наведене, доводи апеляційної скарги висновків суду про відсутність підстав для задоволення позову не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 09 червня 2022 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений 25 листопада 2022 року.