Провадження № 22-ц/812/915/22
ПОСТАНОВА

Іменем України

17 листопада 2022 року м. Миколаїв

справа № 490/624/22

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Данилової О.О., Шаманської Н.О.,

із секретарем судового засідання Стрілець К.О.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Регіонального офісу водних ресурсів у Миколаївській області про визнання незаконним і скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва, ухвалене 23 вересня 2022 року під головуванням судді Чулупа О.С., дата складання повного тексту судового рішення не зазначена,

У С Т А Н О В И В:

25 січня 2022 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Регіонального офісу водних ресурсів у Миколаївській області про поновлення на роботі.

В обгрунтування позовних вимог зазначав, що 19 травня 2020 року був прийнятий на посаду провідного юрисконсульта Регіонального офісу водних ресурсів у Миколаївський області. Пунктом п.1.3. Розділу І та пунктом 2.2. Розділу ІІ Колективного договору працівникам надавалися гарантії безпечних умов праці і Адміністрація зобов`язалась забезпечити працівників матеріально-технічними ресурсами, необхідними для виконання ними покладених на них завдань і відповідні умови праці. Як вказав позивач, починачи з 19 травня 2020 року він систематично доводив до відома керівництва відповідача про необхідність виконання тимчасових рекомендацій щодо організації протиепідемічних заходів, які передбачають приймання відвідувачів в офісних преміщеннях на період карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (СОVID-19), проте керівництво до вказаних вимог ставилося несумлінно, під час виходу на роботу працівникам та відвідувачам Офісу температурний скринінг не проводився, працівники та відвідувачі допускалися до приміщення Офісу без респіраторів або захисних масок. У жовтні-листопаді 2021 році він перехворів на коронавірусну хворобу (СОVID-19), але по виходу на роботу встановив, що відповідач протиепідемічних заходів як і раніше не застосовує. З 15 листопада 2021 року був звільнений на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України. Як вказує позивач, звільнення з його боку було вимушеною мірою для збереження свого здоров`я та здоров`я оточуючих.

Посилаючись на викладене, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 23 червня 2022 року з уточненням від 14 липня 2022 року, ОСОБА_1 просив визнати незаконним та скасувати наказ №179-П від 10 листопада 2021 року про його звільнення; поновити його на посаді провідного юрисконсульта Регіонального офісу водних ресурсів у Миколаївській області з 15 листопада 2021 року та стягнути з Регіонального офісу водних ресурсів у Миколаївській області на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з дня звільнення 15 листопада 2021 року по час поновлення на роботі.

15 липня 2022 року ОСОБА_1 надав до суду додаткові письмові пояснення, у яких зазначив, що він відкликав заяву на звільнення 09 листопада 2021 року та у нього не було волевиявлення на припинення трудового договору в момент видачі наказу про його звільнення.

Представник Регіонального офісу водних ресурсів у Миколаївській області просив відмовити у задоволенні позову за необґрунтованістю. Вказував, відповідачем вживались всі передбачені законодавством України заходи з організації протиепідемічних заходів при прийманні відвідувачів в офісних приміщеннях на період карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), а тому загроза здоров`ю ОСОБА_1 та здоров`я оточуючих його людей була відсутня. Окрім того, представник відповідача зазначив, що у заяві позивача про звільнення від 09.11.2021р. той просив звільнити його з 15.11.2021р., а тому на підставі наказу від 10.11.2021р. звільнення позивача відбулось саме в день про який просив позивач - з 15.11.2021р. Жодних доказів, які б підтверджували передачу уповноваженій особі відповідача заяви ОСОБА_1 про відкликання заяви про звільнення за власним бажанням від 09.11.2021р., позивачем не надано. У день звільнення та отримання наказу від 10 листопада 2021 року № 179-П про звільнення та оригіналу трудової книжки ІНФОРМАЦІЯ_1 - ОСОБА_1 розписався у вказаному наказі та у книзі обліку руху трудових книжок без зауважень, написав заяву про отримання належних йому до виплати сум, що свідчить про відсутність будь-яких претензій до Регіонального офісу водних ресурсів у Миколаївській області та спростовує інфомацію позивача про нібито відмову у реєстрації та отриманні заяви про відкликання заяви про звільнення за власним бажанням 09 листопада 2021 року. Крім того, ані у позовній заяві від 24 січня 2022 року, ані в додаткових письмових поясненнях, що були подані ОСОБА_1 до суду до 11.07.2022 року, позивач жодного разу не зазначав про відкликання ним заяви про звільнення за власним бажанням від 09.11.2021 року та не посилався на це як на підставу своїх вимог, вперше звернувся з такою заявою до Регіонального офісу водних ресурсів у Миколаївській області 12 липня 2022 року.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 вересня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. Зазначає, що суд не врахував, що він відкликав заяву на звільнення 09 листопада 2021 року та у нього не було волевиявлення на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення, що суперечить правовій позиції Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1269цс16. Також посилається на те, що судом першої інстанції не досліджена його доповідна записка про триваюче у часі системне продовження порушення законодавства з боку посадових осіб відповідача та не враховано, що він був фактично примушений відповідачем до звільнення, не маючи належні, безпечні і здорові умови праці, гарантовані Конституцією України, не надано належної оцінки показам свідка ОСОБА_2 . Крім того, суд першої інстанції не взяв до уваги додаткові пояснення позивача, надані від 18.07.2022 року, якими позивач аргументує відсутність свого волевиявлення на звільнення та у хронолічній послідовності описав події, що відбувалися 09 та 10 листопада 2021 року. Також апелянт вказував, що суд не звернув увагу на те, що позивач був ознайомлений з наказом про звільнення не в день його видання - 10 листопада 2021 року, коли вже не мав бажання бути звільненим, а був поставлений перед фактом звільнення лише в день звільнення - 15 листопада 2021 року, про що вказує дата ознайомлення з наказом та підпис у наказі про звільнення з боку позивача. Крім того, суд не допитав свідка ОСОБА_3 , оскільки той не прибув в судове засідання.

В судовому засіданні у суді апеляційної інстанції ОСОБА_4 , який представляє інтереси Регіонального офісу водних ресурсів у Миколаївській області за правилами самопредставництва юридичної особи, що підтверджується наказом відповідача № 9-П від 29.01.2021 р. про переведення ОСОБА_4 на посаду провідного юрисконсульта служби правового забезпечення та змістом посадової інструкції провідного юрисконсульта служби правового забезпечення, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

ОСОБА_1 в судове засідання не з`явивився, подав заяву про розгляд справи без його участі, клопотань про відкладення судового розгляду від нього не надходило.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів і вимог апеляційної скарги та у межах позовних вимог і підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Згідно статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Використання примусової праці забороняється. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Статтею 36 КЗпП України визначено підстави припинення трудового договору, пунктом 4 якої передбачено, що підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39).

Відповідно до статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

За змістом частини третьої статті 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Судом встановлено і підтверджуються матеріалами справи, що 19 травня 2020 року ОСОБА_1 був прийнятий на посаду провідного юрисконсульта Регіонального офісу водних ресурсів у Миколаївській області. Наказом №30-П від 25 червня 2020 року позивача було звільнено з посади провідного юрисконсульта з 25 червня 2020 року за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку відповідно до пункту 3 частини 1 статті 40 КЗпП. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 07 жовтня 2021 року у справі № 490/3732/20 ОСОБА_1 поновлено на посаді провідного юрисконсульта Регіонального офісу водних ресурсів у Миколаївській області. Як вбачається з наказів про надання позивачу відпустки, листів непрацездатності позивача та табеля обліку робочого часу, з 12 по 18 жовтня 2021 року та з 06 листопада по 12 листопада 2021 року ОСОБА_1 перебував у відпустці; з 19 жовтня 2021 року по 05 листопада 2021 року був відсутній на роботі у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю (т. 1 а.с. 51-54).

09 листопада 2021 року позивачем була подана відповідачу заява, у якій він просив звільнити його з займаної посади з 15 листопада 2021р., який є його останнім робочим днем, на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв`язку із тим, що Регіональний офіс водних ресурсів у Миколаївській області не виконує законодавства про працю, умов колективного договору, зокрема з підстав ненадання належних умов для праці (т. 1 а.с. 42).

Наказом в.о. начальника Регіонального офісу водних ресурсів у Миколаївській області №179-П від 10 листопада 2021 року ОСОБА_1 з 15 листопада 2021 року був звільнений за власним бажанням на підставі ч.3 ст.38 КзПП України відповідно до його заяви про звільнення від 09 листопада 2021 року (т. 1 а.с. 5).

З даним наказом ОСОБА_1 був ознайомлений 15 листопада 2021 року, в цей же день отримав його копію, трудову книжку та розрахунковий лист за листопад 2021 року, з якого слідує, що позивачу була також нарахована вихідна допомога у розмірі тримісячного середнього заробітку, передбачену ст. 44 КЗпП (т. 1 а.с. 132, 187).

Відмовляючи у позові суд першої інстанції виходив із того, що трудові права ОСОБА_1 відповідачем не порушені, позивач подав заяву на звільнення саме за частиною третьою ст. 38 КЗпП України, при цьому сторонами погоджено дату останнього робочого дня та звільнення позивача і така угода була дотримана відповідачем при звільненні ОСОБА_1 , позивачем не доведено відкликання своєї заяви на звільнення.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, звертаючись 25 січня 2022 року з позовом до Регіонального офісу водних ресурсів у Миколаївській області Самсонов О.В. зазначав підставою свого поновлення на роботі те? що він був вимушений звільнитися з Регіонального офісу водних ресурсів у Миколаївській області для збереження свого здоров`я та здоров`я оточуючих, оскільки керівництво відповідача не реагувало на його систематичні звернення про необхідність виконання протиепідемічних заходів, встановлених на період карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (СОVID-19), тоді як умовами Колективного договору працівникам надавалися гарантії безпечних умов праці і Адміністрація зобов`язалась забезпечити працівників матеріально-технічними ресурсами, необхідними для виконання ними покладених на них завдань і відповідні умови праці.

Між тим зі змісту заяви ОСОБА_1 про звільнення його за власним бажанням на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України слідує, що своє звільнення він обгрунтовував саме невиконанням Регіональним офісом водних ресурсів у Миколаївській області законодавства про працю, умов колективного договору, зокрема з підстав ненадання відповідачем належних умов для праці (т. 1 а.с. 42) і саме на підставі цієї заяви позивача було звільнено на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України із виплатою вихідної допомоги, передбаченої ст. 44 КЗпП цього Кодексу.

Також судом першої інстанції вірно встановлено, що позивачем не доведено, що до часу свого звільнення ним була відкликана заява на звільнення.

Так, частиною першою статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із частиною першою статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

12 липня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою щодо до розгляду його заяви про відкликання заяви про звільнення, поданої 09.11.2021р. о 14:28, яка була зареєстрована за № 361 (т. 1 а.с. 81).

На підтвердження факту відкликання заяви на звільнення ОСОБА_1 була надана копія його заяви, яка датована 09 листопада 2021 року о 14:28 (т. 1 а.с. 83). Проте доказів направлення цієї заяви на адресу відповідача чи отримання її відповідачем у зазначену дату або протягом періоду до часу звільненняч ОСОБА_1 матеріали справи не містять.

З дослідженого судом Журналу реєстрації вхідної кореспонденції вбачається, що 09 листопада 2021 року за № 988 зареєстрована заява ОСОБА_1 про звільнення за власним бажанням, тоді як відомості про реєстрацію заяви позивача про відкликання заяви про звільнення від 09.11.2021р. в даному журналі відсутні (т. 1 а.с. 123-126).

Також відсутні відомості про реєстрацію заяви ОСОБА_1 про відкликання заяви про звільнення від 09.11.2021р. і у досліджених судом журналі реєстрації запитів на отримання публічної інформації (за період з 06.07.2021р. по 11.02.2022р.) та журналі реєстрації пропозицій, заяв і скарг громадян (за період з 15.04.2021р. по 09.02.2022р.) (т. 1 а.с. 127-130, 133-134).

З книги обліку руху трудових книжок Регіонального офісу водних ресурсів у Миколаївській області від 01.01.1989р. вбачається, що при отриманні позивачем 15 листопада 2021р. трудової книжки в місці запису відомостей про її видачу відсутні будь-які застереження, пояснення позивача, зокрема і щодо його незаконного звільнення, чи щодо подачі ним заяви про відкликання заяви про звільнення.

Зі змісту доповідної записки головного юрисконсульта служби правового забезпечення Куніної С. та службової записки начальника відділу економіки Шевельової Л. вбачається, що їм невідомо про подання ОСОБА_1 заяви про відкликання заяви про звільнення (т. 1 а.с. 121, 190).

У доповідній записці провідного інженера із зв`язків з громадськістю О.Дзини та її додаткових поясненнях зазначено, що вона виконує функції діловода в Регіональному офісі водних ресурсів у Миколаївській області, саме нею була зареєстрована 09 листопада 2021 року в журналі вхідної кореспонденції заява ОСОБА_1 про звільнення, інших заяв від ОСОБА_1 у цей день не надходило (т.1 а.с. 122, 188).

Допитаний судом першої інстанції як свідок в.о. керівника Регіонального офісу водних ресурсів у Миколаївській області в листопаді 2021 року ОСОБА_3 також не підтвердив надання ОСОБА_5 заяви про відкликання раніше поданої заяви про звільнення.

Свідок ОСОБА_2 - заступник керівника Регіонального офісу водних ресурсів у Миколаївській області пояснив суду, що бачив позивача у робочий час після обіду в приміщенні приймальні керівника офісу і той його усно поінформував, що прийшов подати заяву про відкликання заяви про звільнення. Після чого ОСОБА_1 направився в сторону кабінету керівника РОВР у Миколаївській області. Саму ж заяву та її зміст свідок не бачив.

Частинами 1-3 ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд першої інстанції, надавши належну правовоу оцінку наявним в матеріалах справи доказам у їх сукупності відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають значення для правильного її вирішення, і вимог ст. 12, 81 ЦПК України дійшов обгрунтованого висновку про те, що відсутні підстави для задоволення позову ОСОБА_1 про поновлення його на роботі, оскільки звільнення позивача було здійснено за ініціативою працівника з проханням звільнити його у визначену ним дату, а тому право на відкликання своєї заяви про звільнення у позивача було лише до моменту звільнення, між тим позивачем не доведено що у вказаний період ним була відкликана заява на звільнення.

При цьому судом першої інстанції також було вірно враховано, що у додаткових поясненнях ОСОБА_1 від 17 лютого 2022 року (т. 1 а.с.27) позивач вказує, що наказ про звільнення відповідачем виданий 10 листопада 2021р., але йому було повідомлено усно, що рішення за його заявою про звільнення не прийняте та він має продовжувати виконувати посадові обов`язки. Лише 15 листопада 2021р. він був ознайомлений з наказом відповідача про звільнення його з роботи з 15 листопада 2021р., що позбавило його можливості відкликати свою заяву про звільнення.

Отже, сам позивач вказує, що до 15 листопада 2021 року - до моменту ознайомлення його з наказом про звільнення, ним не була відкликана його заява про звільнення.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що звертаючись 25 січня 2022 року до суду з позовом ОСОБА_1 ані у позовній заяві від 24 січня 2022 року, ані в додаткових письмових поясненнях, що були ним подані до суду до 15 липня 2022 року, жодного разу не зазначав про відкликання ним заяви про звільнення за власним бажанням від 09.11.2021 року та не посилався на це як на підставу своїх вимог.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду про відсутність правових підстави для задоволенню позову ОСОБА_1 .

Не можуть бути прийняті до уваги посилання апеляційної скарги на незаконність рішення суду, неповне з`ясування судом обставин справи та неналежну оцінку доказів, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та зводяться до незгоди апелянта з висновком суду щодо їх оцінки та застосування норм закону. При дослідженні та встановленні судом першої інстанції обставин справи, були дотримані норми матеріального та процесуального права

Так, належних, достовірних та достатніх доказів, які б переконливо доводили відсутність волевиявлення ОСОБА_1 на припинення трудових відносин на час його звільнення з Регіонального офісу водних ресурсів у Миколаївській області 15 листопада 2021 року матеріали справи не містять. Не надано таких доказів і до суду апеляційної інстанції.

Пояснення свідка ОСОБА_2 , на які посилається апелянт, також не доводять відсутність волевиявлення позивача припинити трудові відносини з відповідачем з огляду на те, що даний свідок пояснив, що про намір ОСОБА_1 відкликати заяву про звільнення знає тільки зі слів позивача. До того ж інші зібрані у справі докази у їх сукупності не дають змоги дійти висновку, що така заява була дійсно подана позивачем до Регіонального офісу водних ресурсів у Миколаївській області до часу його звільнення.

Щодо посилань апеляційної скарги на постанову Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 р. у справі № 6-1269цс16, у якій Верховний Суд України висловив правову позицію, що розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору суди повинні з`ясувати, зокрема, чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення, то висновки суду першої інстанції вказаній правовій позиції не суперечать. До того ж справа № 6-1269цс16 стосується звільнення особи за п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Таким чином, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів вважає, що підстав для його зміни чи скасування немає.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 06 жовтня 2022 року відстрочено ОСОБА_1 сплату судового збору за подачу апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 136 ЦПК України, п. 1 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про судовий збір», враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі, зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати.

Враховуючи заявлене ОСОБА_1 при подачі апеляційної скарги клопотання про звільнення його від сплати судового збору та беручи до уваги його майновий стан, те, що він на теперішній час не працює, колегія суддів вважає можливим звільнити позивача від сплати судового збору за апеляційну скаргу.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 вересня 2022 року залишити без змін.

Звільнити ОСОБА_1 від сплати судового збору за апеляційну скаргу.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий В.В. Коломієць

Судді О.О. Данилова

Н.О. Шаманська

Повний текст постанови складено 22 листопада 2022 року.