ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6400/22 Справа № 205/6260/21 Суддя у 1-й інстанції - Приходченко О. С. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА
08 листопада 2022 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
Головуючого Куценко Т.Р.
суддів: Демченко Е.Л., Макаров М.О.
за участю секретаря Заворотного К.Я.
розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу
за апеляційною скаргою
Акціонерного товариства Українська залізниця в особі Регіональної філії Придніпровська залізниця,
на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 31 травня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до акціонерного товариства Українська залізниця про відшкодування моральної шкоди, -
Позивач ОСОБА_2 перебувала із ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі. Подружжя проживало у приватному будинку, де залишились проживати позивачі після смерті ОСОБА_3 , позивач вимушена утримувати будинок самостійно. Померлий ОСОБА_3 працював майстром по ремонту автомобілів, отримував стабільний дохід, забезпечував родину. У зв`язку із його смертю, ОСОБА_2 позбавлена підтримки чоловіка, втратила можливість сімейного святкування подій і свят та залишилася вдовою. Таким чином, позивачі втратили найближчу людину та позбавлені підтримки ОСОБА_3 , як батька та чоловіка, який надавав родині матеріальну допомогу і підтримку, а його смерть змінила їх життя та зруйнувала життєві зв`язки. Просила стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду у розмірі 300 000 грн.
Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 31 травня 2022 року позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь позивачів моральну шкоду по 75 000 грн. кожному. В іншій частині вимог відмовлено. Вирішено питання щодо судових витрат /а.с. 70-72/.
Не погодившись з таким рішенням суду Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі Регіональної філії Придніпровська залізниця звернулося з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволені позовних вимог /а.с. 78-81/.
Позивачі не скористалися своїм правом, передбаченим ст.360 ЦПК України, та відзивів на апеляційні скарги не подавали, але в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.
Судом встановлено, що 08 квітня 2000 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб (а.с. 11), в якому мають повнолітнього сина, ОСОБА_1 , який є студентом 2-го курсу Дніпровського державного аграрно-економічного університету інженерно-технологічного факультету державного замовлення (а.с. 12,17).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер (а.с. 10).
Локомотив Д1 № 380 обліковується у виробничому підрозділі локомотивне депо «Дніпро» РФ «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» (а.с. 13).
Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що в силу положень ст.ст.1167, 1168, 1187, 1193 ЦК України, відповідач не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану позивачам моральну шкоду, особиста недбалість та необережність самого загиблого ОСОБА_3 є підставою для зменшення розміру відшкодування, з чим повністю погоджується і колегія суддів.
Разом з цим, колегія суддів відзначає, що і вірно застосовано судом першої інстанції, що положення ч.ч. 2, 3 ст. 23 ЦК України передбачають, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч. 3 ст. 23 ЦК України).
Відповідно до роз`яснень, наведених у пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.
Відповідно до п.п. 2.5., 2.6, 2.10., 2.20 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, затверджених наказом Мінтранспроту України № 54 від 19 лютого 1998 року, пішоходам забороняється: ходити по залізничних коліях та наближатися до них на відстань менше п`яти метрів; переходити і перебігати через залізничні колії перед поїздом (або локомотивом, вагоном, дрезиною тощо), що наближається, якщо до нього залишилося менше ніж 400 м.; проходити по залізничних мостах і тунелях, не обладнаних спеціальними настилами для проходу пішоходів.
Згідно з приписами ч. 2 ст. 1193 ЦК України, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.
Положеннями ст. 1193 ЦК України визначено, що зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність.
Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (ч. 2 ст. 1193 ЦК України), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо).
Судом першої інстанції також встановлено, що причиною смерті ОСОБА_3 стала сумісна тупа травма тіла, отримана внаслідок залізничної рейкової травми, оскільки він переходив залізничні колії у стані алкогольного сп`яніння, порушивши Правила безпеки громадян на залізничному транспорті України. Між спричиненням ОСОБА_3 , померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 , тілесних ушкоджень і настанням його смерті існує прямий причинно-наслідковий зв`язок, з чим погоджується і колегія суддів.
Суд першої інстанції вірно дійшов висновку, що спричинення шкоди відбулося не з вини відповідача, а через необережність самого потерпілого, що не є підставою для відмови у захисті порушеного права, оскільки за змістом зазначених норм матеріального права власник (володілець) джерела підвищеної небезпеки відповідає за шкоду без врахування вини та може бути звільнений від такої відповідальності лише у разі спричинення шкоди за наслідками непоборної сили або умислу потерпілого на завдання самому собі цієї шкоди, чого в даному випадку не було, а відповідачем не спростовано як в суді першої інстанції, так і при розгляді апеляційної скарги.
Моральна шкода позивачам завдана смертю їх чоловіка і батька, що спричинило та буде спричиняти протягом усього життя позивачів душевні страждання; відновити становище, яке існувало до смерті ОСОБА_3 у житті позивачів неможливо, тому існують правові підстави для відшкодування їм моральної шкоди, враховуючи при цьому наявний стан алкогольного сп`яніння ОСОБА_3 в момент настання події, яка спричинила його смерть, нехтування ним правилам поведінки безпеки громадян на залізничному транспорті, що свідчить про грубу необережність потерпілого, що тягне за собою зменшення суми відшкодування.
Доводи апелянта про те, що позивачі не довели наявність неправомірних дій відповідача, що є обов`язковою умовою для відшкодування моральної шкоди, колегія суддів не приймає до уваги, враховуючи положення ст.ст.1167,1168,1187,1193 ЦК України, оскільки в даному випадку вищенаведеними нормами матеріального права така умова не встановлюється, як обов`язкова.
Крім того, колегія суддів зазначає, що у відповідності до частини 1 статті 1191 ЦК України, відповідач, у разі наявності вини особи, що завдала шкоду і яка є відповідальною за шкоду, набув права зворотної вимоги (регресу) до винної особи в розмірі виплаченого відшкодування, тобто має право захистити своє порушене право такою виплатою, стягнувши з машиніста в судовому порядку виплачені позивачам кошти.
Разом з тим, колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції загальним розміром моральної шкоди у 150 000 грн., тобто по 75 000 грн. кожному позивачу, який врахував, що позивачі зазнали значних тяжких психологічних змін свого життя, що викликано втратою близької людини, глибину душевних страждань кожного, надавши оцінку всім доводам позивачів окремо, тривалість та характер моральних переживань, що пов`язані зі смертю ОСОБА_3 , як чоловіка, так і як батька позивачів, необхідністю вжиття додаткових зусиль для організації свого життя після смерті ОСОБА_3 , інших обставин справи, а тому вірно визначив розмір шкоди для кожного з позивачів з урахуванням вимог розумності і справедливості, та такий розмір моральної шкоди при встановлених обставинах становитиме достатню справедливу сатисфакцію для позивачів і не буде мати характер безпідставного їх збагачення за рахунок відповідача.
Водночас, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає, і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою особи, пов`язаних з втратою рідної, близької людини. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий п.9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
З огляду на вищезазначене, суд першої інстанції правильно визнав, що відповідач є особою, яка несе відповідальність по відшкодуванню позивачам моральної шкоди, хоча б і без встановлення винних дій з боку відповідача, як і визначив в достатній мірі розмір такої шкоди для кожного з позивачів, з чим повністю погоджується колегія суддів, внаслідок чого приходить до висновку, що доводи апелянта в його апеляційній скарзі фактично зводяться до переоцінки доказів, які повністю досліджені судом першої інстанції, та незгодою з висновками суду по їх оцінці, що, в силу ст. 89 ЦПК України, є виключною компетенцією суду, а їх переоцінка діючим законодавством не передбачена.
Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для скасування судового рішення колегією суддів не встановлено, тому оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи судове рішення без змін, не змінює розподіл судових витрат.
керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Українська залізниця в особі Регіональної філії Придніпровська залізниця - залишити без задоволення.
Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 31 травня 2022 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров