Номер провадження: 22-ц/813/5947/22
Головуючий у першій інстанції Бобуйок І. А.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.10.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Громіка Р.Д., Дришлюка А.І.,

при секретарі: Павлючук Ю.В.,

переглянув у судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 08 грудня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) до Комунального некомерційного підприємства «Немирівська міська лікарня» Немирівської міської ради Вінницької області (місцезнаходження: Вінницька область, м. Немирів, вул. Шевченка, буд. 26), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Немирівська міська рада (місцезнаходження: Вінницька область, м. Немирів, вул. Соборна, буд. 26) про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, -

в с т а н о в и в:

13 жовтня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Комунального некомерційного підприємства «Немирівська міська лікарня» Немирівської міської ради Вінницької області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Немирівська міська рада про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, у якому просив суд визнати дію та бездіяльність відповідача незаконною; стягнути з відповідача матеріальну шкоду в розмірі 76 543,30 гривень; стягнути з відповідача - моральну шкоду в розмірі 151 456,70 гривень; покласти на відповідача витрати, пов`язані з розглядом справи, та стягнути судовий збір, з огляду на наступні обставини справи.

Згідно позовної заяви, ОСОБА_1 є сином ОСОБА_2 , яка померла у відділенні інтенсивної терапії лікарні КНП «Немирівська міська лікарня» Немирівської міської ради Вінницької області від гострої дихальної недостатності. Хвороба почалася раптово 06.12.2020 року, з симптомами: висока температура тіла більше 38 градусів Цельсія, біль у горлі, охриплість голосу, високий тиск, через 2 дні додались кашель, задишка до неможливості прийняти горизонтальне положення, втратила смак. У той же день, 06.12.2020 року ОСОБА_2 викликано швидку допомогу, лікарем швидкої не оглянуто пацієнтку, але призначено антибіотик «Аугментин 1000», Люголь , Парацетамол, аспірин, Біонорм, введено Анальгін з дімедролом внутрішньомязово. Хвора ОСОБА_2 викликала швидку двічі: 06.12.2020 року та 10.12.2020 року, а також двічі зверталась до КНП «Немирівський МЦПМСД» телефоном, так як температура майже не збивалась ліками і дістатись поліклініки самостійно вона не могла, враховуючи стан хворої, до лікарні була госпіталізована 10.12.2020 року. 10 грудня 2021 року на виклик ОСОБА_2 о 10 годині 30 хвилин ранку лікарем швидкої допомоги ОСОБА_5 , який оглянув ОСОБА_2 , була запропонована термінова госпіталізація до медичного закладу Комунальне некомерційне підприємство «Немирівська міська лікарня» Немирівської міської ради Вінницької області з діагнозом: «Двобічна пневмонія» та сатурацією 56%.

Позивачем, наполегливо та неодноразово було висловлено прохання ОСОБА_5 організувати госпіталізацію його матері у машині швидкої допомоги до м. Одеса, або до м. Вінниця для надання відповідної кваліфікованої госпітальної допомоги в обласному центрі, але лікар швидкої ОСОБА_5 , переконав позивача, що все необхідне для надання допомоги хворої є у відповідача.

Спочатку матір позивача ОСОБА_2 10.12.2020 року о 10 годині 45 хвилин було госпіталізовано до інфекційного відділення зазначеної вище лікарні, в той же день зроблено флюорографію, яку описано лікарем-рентгенологом, яким встановлено, що уражено 70% легень хворої і вона в тяжкому стані, задихалась, і лише о 17 годині 30 хвилин хвору переведено до реанімаційного відділення (відділення інтенсивної терапії) зазначеної лікарні.

Позивач стверджує, що в лікарні не було маски для дихання киснем, яку на вимогу лікаря ОСОБА_6 придбав позивач і доставив з м. Одеса до відповідача.

Згідно позовної заяви, хворій призначено лікування, та у 13 годині 00 хвилин 10.12.2020р. всі призначені ліки були доставлені до лікарні колишнім чоловіком хворої ОСОБА_7 , але в цей день хворій ні внутрішньовенно, ні внутрішньом`язово не ввели жодного із придбаних препаратів, а почали лікувати лише на наступний день. В лікарні хворій призначено введення антибіотиків тієї ж групи, які вона 3 дні приймала вдома, і прийом яких не полегшив стан хворої. 11.12.2020 року при ураженні легень 70% ОСОБА_2 здала аналізи ПЛР-тесту та ІФА-тесту на Ковід-19.

Також, у хворої взято ще декілька аналізів для їх дослідження в приватній лабораторії «МедЛаб», проте лікар анестезіолог- реаніматолог ОСОБА_8 , вказала, що хвора у вкрай важкому стані і що аналізи потрібно зробити «cito», тобто негайно. Результати аналізів лабораторія надала на 3-й день, в день смерті пацієнтки ІНФОРМАЦІЯ_1. Хворій на «ГРВІ» жоден лікар не призначив противірусні препарати. У відділенні інтенсивної терапії хвору ОСОБА_2 лікували 3 доби від 10.12.2020 року до її смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач зазначає, що завідуючою реанімаційним відділенням ОСОБА_8 , головним лікарем ОСОБА_9 і черговими лікарями у порушення пп. 17 п. 13 Постанови КМ України №285 від 02.03.2016 року «Про затвердження Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з медичної практики» родичі померлої, не були поінформовані про реальний стан здоров`я хворої, мету запропонованих медичних досліджень і лікувальних заходів, прогноз можливого розвитку захворювання, у тому числі наявність ризику для її життя і здоров`я. Щоденно лікар анестезіолог-реаніматолог ОСОБА_8 надавала сину та донці хворої один і той же список ліків, хоча стан хворої лише погіршувався з дня на день, про що рідних не повідомляв медичний персонал. Лікарі повідомили позивачу, що відносно стану його матері буде збиратися консиліум не раніше 14-15 грудня 2020 року, який так і не зібрався, так як пацієнтка померла.

Згідно позовної заяви, родичі пацієнтки телефонували на гарячу лінію Міністерства охорони здоров`я України, обласний департамент Міністерства охорони здоров`я з повідомленням про бездіяльність медперсоналу Немирівської міської лікарні та ігнорування погіршення стану ОСОБА_2 .. Лише після дзвінків в МОЗ України ІНФОРМАЦІЯ_1 головний лікар почав цікавитись матір`ю позивача, і надав вказівки телефоном черговому лікарю змінити призначення, а саме: ввести препарат «Актемра» 80мг/4мл - 5 флаконів одночасно. Не дивлячись на те, що відповідачем укладено договір поставки та закуплено препарат «Актемра», відповідач просив позивача його придбати, посилаючись на його відсутність. О 23 годині 10 хвилин ІНФОРМАЦІЯ_1 черговий лікар зателефонував рідним померлої з повідомленням про смерть пацієнтки ОСОБА_2 .

В січні 2021 року позивачем подано дві скарги Міністру охорони здоров`я України М.В. Степанову з проханням організувати та провести засідання клініко - експертної комісії МОЗ в зв`язку зі смертю пацієнта під час стаціонарного лікування та проханням провести перевірку на предмет дотримання Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з медичної практики та порушення санітарно - епідеміологічного режиму медичним закладом КНП «Немирівська МЛ».

28 квітня 2021 року проведено засідання клініко-експертної комісії Департаменту охорони здоров`я та реабілітації Вінницької обласної державної адміністрації за скаргою позивача щодо належної якості надання медичної допомоги ОСОБА_2 , про що є Висновок засідання Клініко-експертної комісії №4/21.

Враховуючи все вищевикладене, позивач звернувся до суду про відшкодування моральної та матеріальної шкоди (т. 1, а.с. 2-20).

15 листопада 2021 року представник відповідача, КНП» Немирівська міська лікарня», подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог в поновному обсязі, посилаючись на те, що позивачем не доведено завдання йому майнової та моральної шкоди, внаслідок смерті матері (т. 2, а.с. 113-116).

23 листопада 2021 року позивач ОСОБА_1 подав до суду відповідь на відзив, в якому просив позовну заяву задовольнити (т. 2, а.с. 132-140).

08 грудня 2021 року в судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали в повному обсязі, та просили суд задовольнити позовну заяву повністю.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, та просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Представник третьої особи у судове засідання не з`явися повідомлявся про дату, час та місце слухання справи належним чином та своєчасно, причини неявки суду не повідомив.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 08 грудня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) до Комунального некомерційного підприємства «Немирівська міська лікарня» Немирівської міської ради Вінницької області (місцезнаходження: Вінницька область, м. Немирів, вул. Шевченка, буд. 26), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Немирівська міська рада (місцезнаходження: Вінницька область, м. Немирів, вул. Соборна, буд. 26) про відшкодування моральної та матеріальної шкоди задоволено частково.

Суд стягнув з комунального некомерційного підприємства «Немирівська міська лікарня» Немирівської міської ради Вінницької області (місцезнаходження: Вінницька область, м. Немирів, вул. Шевченка, буд. 26, ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН: НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) матеріальну шкоду у розмірі 29 190 (двадцять дев`ять тисяч сто дев`яносто) гривень 31 копійку;

стягнув з комунального некомерційного підприємства «Немирівська міська лікарня» Немирівської міської ради Вінницької області (місцезнаходження: Вінницька область, м. Немирів, вул. Шевченка, буд. 26, ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН: НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) моральну шкоду у розмірі 30 000 (тридцять тисяч) гривень 00 копійок. В іншій частині позову - відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Справи розглядаються без участі учасників провадження за наявності повідомлення про дату, час та місце розгляду справи та за відсутності заяви (заяв) про відкладення розгляду справи.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Сторони по справі сповіщені належним чином, при цьому, явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

06 вересня 2022 року ОСОБА_1 надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності та відсутності його адвокатів.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи, наведені у апеляційній скарзі, у відзиві відповідача, КНП «Немирівська міська лікарня», на апеляційну скаргу, пояснення позивача ОСОБА_1 до апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково за таких підстав.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

За змістом статей 3, 49 Конституції України людина, її життя і здоров`я визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Кожен має право на охорону здоров`я, медичну допомогу та медичне страхування. Охорона здоров`я забезпечується державним фінансуванням відповідних соціально-економічних, медико-санітарних і оздоровчо-профілактичних програм. Держава створює умови для ефективного і доступного для всіх громадян медичного обслуговування. У державних і комунальних закладах охорони здоров`я медична допомога надається безоплатно; існуюча мережа таких закладів не може бути скорочена. Держава сприяє розвиткові лікувальних закладів усіх форм власності.

Відповідно до частин 1-3 статті 281 ЦК України, фізична особа має невід`ємне право на життя. Фізична особа не може бути позбавлена життя. Фізична особа має право захищати своє життя та здоров`я, а також життя та здоров`я іншої фізичної особи від протиправних посягань будь-якими засобами, не забороненими законом. Медичні, наукові та інші досліди можуть провадитися лише щодо повнолітньої дієздатної фізичної особи за її вільною згодою.

Згідно зі статтею 283 ЦК України, фізична особа має право на охорону її здоров`я. Охорона здоров`я забезпечується системною діяльністю державних та інших організацій, передбаченою Конституцією України та законом.

Відповідно до частин 1, 4, статті 285 ЦК України, повнолітня фізична особа має право на достовірну і повну інформацію про стан свого здоров`я, у тому числі на ознайомлення з відповідними медичними документами, що стосуються її здоров`я. У разі смерті фізичної особи члени її сім`ї або інші фізичні особи, уповноважені ними, мають право бути присутніми при дослідженні причин її смерті та ознайомитись із висновками щодо причин смерті, а також право на оскарження цих висновків до суду.

Згідно із пунктами «а», «д», «ї» частини першої статті 6 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», кожний громадянин України має право на охорону здоров`я, що передбачає: життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд та соціальне обслуговування і забезпечення, який є необхідним для підтримання здоров`я людини; кваліфіковану медичну допомогу, включаючи вільний вибір лікаря, вибір методів лікування відповідно до його рекомендацій і закладу охорони здоров`я; оскарження неправомірних рішень і дій працівників, закладів та органів охорони здоров`я.

Відповідно до частин 1, 5, 6 статті 8 Закону України «Про основи законодавства України про охорону здоров`я», держава визнає право кожного громадянина України на охорону здоров`я і забезпечує його захист. У разі порушення законних прав і інтересів громадян у сфері охорони здоров`я відповідні державні, громадські або інші органи, підприємства, установи та організації, їх посадові особи і громадяни зобов`язані вжити заходів щодо поновлення порушених прав, захисту законних інтересів та відшкодування заподіяної шкоди. Судовий захист права на охорону здоров`я здійснюється у порядку, встановленому законодавством.

За правилом частини десятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» виконавець несе відповідальність за шкоду, завдану життю, здоров`ю або майну споживача, що виникла у зв`язку з використанням речей, матеріалів, обладнання, приладів, інструментів, пристосувань чи інших засобів, необхідних для виконання ним робіт (надання послуг), незалежно від рівня його наукових і технічних знань, що дає змогу виявити їх властивості, згідно із законодавством.

Згідно із частиною другою статті 34 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», обов`язками лікуючого лікаря є своєчасне і кваліфіковане обстеження та лікування пацієнта.

У цивільному законодавстві питання відшкодування шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, врегульовані §1 Глави 82 книги п`ятої ЦК України.

Відповідно до статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, згідно з частиною другої цієї статті, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно із частинами першою-третьою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом.

За змістом статей 23, 1167 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до частини 1 статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що для настання відповідальності за завдання шкоди смертю фізичної особи необхідна наявність таких умов: протиправна поведінка особи, яка завдала шкоду, наявність шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, наявність вини.

У деліктних (ятрогенних) правовідносинах у сфері надання медичної допомоги протиправна поведінка спрямована на порушення суб`єктивного особистого немайнового права особи, яке має абсолютний характер, - права на медичну допомогу. У сфері надання медичної допомоги протиправними необхідно вважати дії медичного працівника, які не відповідають законодавству у сфері охорони здоров`я, зокрема стандартам у сфері охорони здоров`я та нормативним локальним актам.

До шкоди здоров`ю, яка заподіяна при здійсненні медичних втручань, можна віднести: тілесні ушкодження, які полягають у порушенні анатомічної цілісності органів і тканин або їх фізіологічних функцій; виникнення супутнього основному захворюванню пацієнта, послідовно розвинутого хворобливого процесу або патологічного стану, що залишають після зникнення (видужання) стійкі наслідки ушкодження у вигляді спотворення зовнішнього вигляду частин тіла, порушення функцій органів чи їх систем; зараження невиліковною хворобою чи хворобою, яка потребує тимчасової або постійної ізоляції від суспільства; безповоротно згаяну можливість вилікування хворого, а також розвиток психічного захворювання, що виникло у результаті медичного втручання. Вбачається, що як заподіяння шкоди здоров`ю при наданні медичної допомоги (послуги) може розглядатися не тільки ушкодження при медичній маніпуляції якогось конкретного органа, а й суттєве погіршення (ускладнення) перебігу захворювання, яке підлягало лікуванню.

Безповоротно згаяна можливість вилікувати хворого має такі ж шкідливі наслідки, що й інші перелічені випадки. Через дефекти у діагностуванні чи лікуванні нерідко пропускається момент, коли ще можна вилікувати пацієнта чи зупинити (обмежити) розвиток патологічного процесу. Недбалість чи професійна необізнаність медичних працівників можуть позбавити хворого досить великого шансу повністю одужати чи продовжити термін життя.

Таким чином, надання несвоєчасної або некваліфікованої медичної допомоги є протиправною поведінкою медичного працівника.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є сином ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження від 16.01.1987 року, актовий запис №9.

ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, що видане виконавчим комітетом Немирівської міської ради Немирівського району Вінницької області, актовий запис №163, серії НОМЕР_2 .

ОСОБА_2 померла у відділенні інтенсивної терапії лікарні КНП «Немирівська міська лікарня» Немирівської міської ради Вінницької області від гострої дихальної недостатності, що підтверджується довідкою про причину смерті №130 від 14.12.2020 року та свідоцтвом про смерть №130 від 14.12.2021 року. Хвороба почалася 06.12.2020 року, з симптомами: висока температура тіла більше 38 градусів Цельсія, біль у горлі, охриплість голосу, високий тиск, через 2 дні додались кашель, задишка до неможливості прийняти горизонтальне положення, втратила смак. В той же день, 06.12.2020 року, ОСОБА_2 викликала швидку допомогу, лікарями швидкої допомоги призначено антибіотик «Аугментин 1000», Люголь , Парацетамол, аспірин, Біонорм, введено Анальгін з дімедролом внутрішньомязово. Хвора ОСОБА_2 викликала швидку двічі - 06.12.2020 року та 10.12.2020 року, а також двічі зверталась до КНП «Немирівський МЦПМСД» телефоном, так як температура майже не збивалась ліками, а дістатись поліклініки самостійно вона не могла, враховуючи стан хворої, до лікарні була госпіталізована 10.12.2020 року.

10 грудня 2021 року на виклик ОСОБА_2 о 10 годині 30 хвилин ранку лікарем швидкої допомоги ОСОБА_5 , який оглянув ОСОБА_2 , була запропонована термінова госпіталізація до медичного закладу Комунальне некомерційне підприємство «Немирівська міська лікарня» Немирівської міської ради Вінницької області з діагнозом: «Двобічна пневмонія» та сатурацією 56%.

ОСОБА_2 10.12.2020 року о 10 годині 45 хвилин було госпіталізовано до інфекційного відділення зазначеної вище лікарні, в той же день зроблено флюорографію, яку описано лікарем-рентгенологом, яким встановлено, що уражено 70% легень хворої, та об 17 годині 30 хвилин хвору переведено до реанімаційного відділення (відділення інтенсивної терапії) зазначеної лікарні. Матері позивача призначено лікування, і в 13 годині 00 хвилин 10.12.2020р. всі призначені ліки були доставлені до лікарні колишнім чоловіком хворої ОСОБА_7 , але в цей день хворій ні внутрішньовенно, ні внутрішньом`язово не ввели жодного з придбаних препаратів, а почали лікувати лише на наступний день. В лікарні хворій призначено введення антибіотиків тієї ж групи, які вона 3 дні приймала вдома, і прийом яких не полегшив стан хворої. 11.12.2020 року при ураженні легень 70% ОСОБА_2 здала аналізи ПЛР-тесту та ІФА-тесту на Ковід-19. Лікарі повідомили позивачу, що відносно стану його матері буде збиратися консиліум не раніше 14-15 грудня 2020 року, який так і не зібрався, так як пацієнтка померла.

Також, у хворої взято ще декілька аналізів для їх дослідження в приватній лабораторії «МедЛаб», проте лікар анестезіолог не вказала, що хвора у вкрай важкому стані і що аналізи потрібно зробити «cito», тобто негайно. Результати аналізів лабораторія надала на 3-й день, в день смерті пацієнтки ІНФОРМАЦІЯ_1. Хворій на «ГРВІ» жоден лікар не призначив противірусні препарати. У відділенні інтенсивної терапії хвору ОСОБА_2 лікували 3 доби від 10.12.2020 року до її смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1 .

13 грудня 2020 року головний лікар надав вказівки телефоном черговому лікарю змінити призначення, а саме: ввести препарат «Актемра» 80мг/4мл - 5 флаконів одночасно. Не дивлячись на те, що відповідачем укладено договір поставки та закуплено препарат «Актемра», відповідач просив позивача його придбати, посилаючись на відсутність цього препарату в лікарні.

О 23 годині 10 хвилин ІНФОРМАЦІЯ_1 черговий лікар зателефонував рідним померлої з повідомленням про смерть пацієнтки ОСОБА_2 .

В січні 2021 року позивачем подано дві скарги Міністру охорони здоров`я України М.В. Степанову з проханням організувати та провести засідання клініко - експертної комісії МОЗ в зв`язку зі смертю пацієнта під час стаціонарного лікування та проханням провести перевірку на предмет дотримання Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з медичної практики та порушення санітарно - епідеміологічного режиму медичним закладом КНП «Немирівська МЛ».

Відповідно до ст. 22 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», держава через спеціально уповноважені органи виконавчої влади здійснює контроль і нагляд за додержанням законодавства про охорону здоров`я, державних стандартів, критеріїв та вимог, спрямованих на забезпечення здорового навколишнього природного середовища і санітарно-епідемічного благополуччя населення, нормативів професійної діяльності в сфері охорони здоров`я, вимог Державної Фармакопеї, стандартів медичного обслуговування, медичних матеріалів і технологій та протоколів надання реабілітаційної допомоги.

Згідно з Наказу Міністрества юстиції України №752 від 05.02.2012 року, «Про порядок контролю якості медичної допомоги», клініко-експертна оцінка якості та обсягів медичної допомоги здійснюється шляхом експертизи клінічних питань діагностики, лікування та реабілітації медичними радами закладів охорони здоров`я, клініко-експертними комісіями Міністерства охорони здоров`я України та/або управлінь охорони здоров`я протягом 30 днів з дня надходження відповідного звернення або з ініціативи Міністерства охорони здоров`я України, про що складається висновок за результатами клініко-експертної оцінки за формою, наведеною в додатку до цього Порядку.

Наказом МОЗ України №69 від 05.02.2016 року «Про організацію клініко-експертної оцінки якості надання медичної допомоги та медичного обслуговування» передбачено утворення Клініко-експертних комісій Міністерства охорони здоров`я України, що утворюється для колегіального розгляду звернень фізичних та юридичних осіб, правоохоронних органів щодо клініко-експертних питань профілактики, діагностики, медичного лікування, реабілітації, оцінки якості надання медичної допомоги та медичного обслуговування за конкретними випадками у закладах охорони здоров`я незалежно від форми власності та підпорядкування.

Відповідно до п. 1, 2 Наказу МОЗ України №69 від 05.02.2016 року «Про організацію клініко-експертної оцінки якості надання медичної допомоги та медичного обслуговування», основним завданням КЕК МОЗ є проведення експертної оцінки запитуваної КЕК МОЗ документації, яка передбачає клініко-експертну оцінку якості надання медичної допомоги та медичного обслуговування шляхом експертизи первинної облікової документації, клінічних питань профілактики, діагностики, медичного лікування та реабілітації, наявності відповідної кваліфікації спеціалістів за напрямом надання медичної допомоги та медичного обслуговування відповідно до вимог клінічних протоколів надання медичної допомоги, нормативно-правових актів у сфері охорони здоров`я. Клініко-експертна оцінка якості надання медичної допомоги та медичного обслуговування проводиться у випадках смерті пацієнтів, розбіжності встановлених діагнозів, недотримання ЗОЗ або ФОП стандартів медичної допомоги та медичного обслуговування, клінічних локальних протоколів, табелів матеріально-технічного оснащення, а також у випадках, що супроводжувалися скаргами заявника та/або особи, яка представляє інтереси заявника.

28 квітня 2021 року проведено засідання клініко-експертної комісії Департаменту охорони здоров`я та реабілітації Вінницької обласної державної адміністрації за скаргою позивача щодо якості надання медичної допомоги ОСОБА_2 , 1967 р.н., про що підготовлено Висновок засідання Клініко-експертної комісії Департаменту охорони здоров`я та реабілітації Вінницької обласної державної адміністрації №4/21, у якому зазначено наступні недоліки лікування, які мали наслідком незворотній процес різкого погіршення стану матері позивача, а саме: в зв`язку з недооцінкою важкості стану при госпіталізації, хвора ОСОБА_2 була направлена у непрофільне відділення (в інфекційне, замість госпіталізації у BAIT); невиправдано довгою була затримка з переведенням хворої ОСОБА_2 у відділення ВAIT КНП «Немирівська МЛ»; не дотримано критеріїв вчасного переводу хворої з інфекційного відділення до BAIT з цілодобовим ретельним моніторингом стану хворої ОСОБА_2 та відповідною кисневою підтримкою, що унеможливило на більш ранніх етапах виявити ознаки клінічного погіршення стану пацієнтки; первинний огляд інфекціоніста - не в повному обсязі: не вказано, що пацієнтка страждала гіпертонічною хворобою та протягом якого часу, хоча в діагноз Гіпертонічна хвороба II ст. винесено; не зібрано відомості про перенесені травми, операції, шкідливі звички; в інфекційному відділенні відсутність коректної оксигенотерапії та ретельного моніторингу стану пацієнтки; відсутність обґрунтування призначення антибіотиків - відсутні бактеріологічні дослідження крові (за 8 днів було призначено 5 антибіотиків) при непідтвердженій бактеріальній інфекції, при нормальному рівні прокальцитоніну; некоректна оксигенотерапія в інфекційному відділенні КНП «Немирівська МЛ»; пацієнтка належала до групи ризику, в якій найчастіше можливий розвиток важких ускладнень, і вона мала кілька факторів ризику (гіпертонічну хворобу, надмірну вагу (ІМТ 28, що відповідає ожирінню 1 ст.), прогресуючий тяжкий перебіг пневмонії більш характерної для вірусної етіології з ознаками цитокінового шторму вік 50+; в ході проведення засідання КЕК Департаменту встановлено факти незаконного вимагання і отримання коштів за проведення обстеження методом ІФА в КНП «Немирівська МЛ», а також незаконної вимоги до родичів ОСОБА_2 стосовно придбання виробів медичного призначення для хворої ОСОБА_2 ..

Згідно Висновку Клініко-експертної комісії Департаменту охорони здоров`я та реабілітації Вінницької обласної державної адміністрації №4/21, виявлено численні порушення вимог законодавства України, які полягали у наступному.

Первинний рівень надання медичної допомоги»: недотримання вимог Наказів МОЗ України від 14.02.2012 року №110 «Про затвердження форм первинної облікової документації та інструкції щодо їх заповнення, що використовуються у закладах охорони здоров`я незалежно від форми власності та підпорядкування» та від 19.03.2018 року №504 «Про затвердження порядку надання первинної медичної допомоги»; не повідомлено пацієнтку ОСОБА_2 про необхідність негайного нового передекларування в зв`язку із звільненням сімейного лікаря, з яким ОСОБА_2 попередньо заключила декларацію.

Вторинний рівень надання медичної допомоги - КНП «Немирівська МЛ»: недотримання Стандартів медичної допомоги «Коронавірусна хвороба «Ковід - 19» та Протоколу «Надання медичної допомоги для лікування «Коронавірусної хвороби (Ковід-19)», які затверджені Наказами МОЗ України від 28.03.2020 року №722, зі змінами у ред. Наказу МОЗ України від 10.04.2020 року №852; незаконні вимоги середнім медичним персоналом КНП «Немирівська МЛ» стосовно придбання родичами пацієнтки виробів медичного призначення (кисневої маски) для ОСОБА_2 , коштів за обстеження ОСОБА_2 методом ІФА.

Зазначеним Висновком КЕК зобов`язала керівництво відповідача здійснити негайні заходи з усунення недоліків, викладених у висновку, а саме: директору КНП «Немирівська МЛ»: прийняти організаційні міри до працівників, які допустили порушення; провести інвентаризацію наявних виробів медичного призначення та лікарських засобів у закладі, провести анкетування пацієнтів стосовно якості надання медичної допомоги у закладі, дотримання умов обстеження та лікування хворих на Коронавірусну хворобу у закладі на безоплатних умовах, а також стосовно дотримання етико-деонтологічних норм при спілкуванні медичного персоналу при спілкуванні медичного персоналу з пацієнтами та їх родичами, з відповідними висновками та вжиттям необхідних заходів для виправлення ситуації; медичному директору КНП «Немирівська МЛ» взяти під особистий контроль якість надання медичної допомоги на стаціонарному етапі хворим на Коронавірусну хворобу (Ковід-19), а саме: дотримання вимог чинних наказів МОЗ України, якими затверджено стандарти та протоколи надання медичної допомоги хворим на Коронавірсну хворобу та дотримання маршруту пацієнта в закладі.

Під час проведення засідання КЕК зачитано та запротокольовано висновок ОСОБА_10 - к.м.н., доцент кафедри інфекційних хвороб ВНМУ ім. М.І. Пирогова, експерт КЕК, в якому остання зазначила наступні помилки в лікуванні ОСОБА_2 : пацієнтка госпіталізована у непрофільне відділення; стан пацієнтки був важким, але недооцінений персоналом відповідача; первинний огляд інфекціоніста не в повному обсязі; відсутність адекватної оксигенотерапії та ретельного моніторингу стану пацієнтки, що дозволило б раніше визначити погіршення стану - швидку прогресуючу дихальну недостатність і не призначено відповідно підтримуючу терапію; безпідставно призначено 5 антибіотиків при непідтвердженій бактеріальній інфекції; лікарями відповідача недооцінено і не враховано групу ризику, в якій перебувала пацієнтка: вік 50+, гіпертонічна хвороба, надмірна вага; недооцінка важкості стану пацієнтки, її госпіталізація у непрофільне відділення та невчасно підтримуюча киснева терапія - сприяли скорішому негативному розвитку захворювання.

Член комісії - експерт КЕК ОСОБА_12 - к.м.н., доцент кафедри анестезіології, інтенсивної терапії та МНС ВНМУ ім. М.І. Пирогова, - також наголосив на суттєвих недоліках надання стаціонарної допомоги Відповідачем, а саме: несвоєчасне і дуже довге (майже цілий день) переведення у відділення інтенсивної терапії: причин для затягування часу не було; неналежне ведення медичної документації, зокрема, відсутність записів змін стану пацієнтки і її оглядів; ІНФОРМАЦІЯ_1 о 10 годині 00 хвилин сатурація 65-68%, а у листку спостереження BAIT - до 80%, з 22 години 00 хвилин до 07 години 00 хвилин сатурація не відмічена, а тому піднімалось питання про інтубування хворої і переведення на інвазивну вентиляцію легень, показами для цього є рівень кисню 75%-80%, клінічне виснаження, психомоторне збудження, що свідчить про неефективність маскової вентиляції і частота наростання від 40 до 55 хвилин; 12.12.2020 року немає показників, деякі показники взагалі не відображені, експерт зазначив, що в таких випадках необхідно максимально тримати пацієнтів на неінвазивній вентиляції - на високопоточній назальній оксигенації, а не в масці, як її тримав відповідач безрезультатно 3 доби.

Також, доктор медичних наук, професор, завідуючий кафедри інфекційних хвороб ВНМУ ім. М.І. Пирогова, профільний експерт ДОЗ та РОДА за фахом «Інфекційні хвороби» ОСОБА_11 наголосила на наступних помилках в лікуванні: сатурація 90% - це показ до реанімації відразу, отже, пацієнтка занадто пізно переведена в реанімацію, зазначено про незнання лікарями Протоколів лікування; допомога пацієнтці, госпіталізованої з сатурацією 56%, не може бути належною з кисневим 10-літровим концентратором.

Висновки експертів підтримано більшістю голосів членів комісії.

Відповідно до заяви позивача, Міністерством охорони здоров`я України проведено, також, позаплановий захід державного нагляду (контролю) щодо дотримання суб`єктом господарювання вимог законодавства у сфері господарської діяльності з медичної практики, що підлягає ліцензуванню, про що складено відповідний Акт №17/267 від 30.06.2021 року. Під час здійснення перевірки комісією встановлено та Актом №17/267 від 30.06.2021 року зафіксовано наступні порушення законодавства відповідачем: п. 14, п. 13 Постанови КМ України №285 від 02.03.2016 року «Про затвердження Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з медичної практики», відповідач порушив вимоги стандартів медичної допомоги (медичних стандартів), уніфікованих клінічних протоколів, затверджених МОЗ; відповідач порушив вимоги абз. 4-5, 8-10 ст. 14-1 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я»: порушено стандарт медичної допомоги та клінічний протокол; відповідач порушив вимоги до ведення форм первинної облікової документації, що затверджені МОЗ, а саме: пп. 22 п 13 Ліцензійних умов, Накази №330, Наказ №1, Наказ №110, Наказ №423, Наказ №180, Наказ №67, Наказ №629, Наказ №898, Наказ №369, Наказ №435.

Також, вимоги про придбання ліків позивачем протирічать пунктам 1, 2 Наказу МОЗ України №782 від 11.07.2017 року «Про затвердження Порядку визначення обсягів потреби в закупівлі лікарських засобів закладами і установами охорони здоров`я, що повністю або частково фінансуються з державного та місцевих бюджетів», цей Порядок встановлює механізм визначення потреби закладів і установ охорони здоров`я, що повністю або частково фінансуються з державного та місцевих бюджетів, у закупівлі лікарських засобів, що в установленому законом порядку зареєстровані в Україні та включені до Національного переліку основних лікарських засобів. Для визначення потреби закладів і установ охорони здоров`я, що повністю або частково фінансуються з державного та місцевих бюджетів, в закупівлі лікарських засобів, у тому числі для визначення потреби в лікарських засобах, вартість яких відшкодовується за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів, застосовуються методи кількісної оцінки потреб у лікарських засобах.

Вимоги медичного персоналу до позивача про купівлю ним всіх медикаментів та виробів медичного призначення, в тому числі антисептиків для обробки поверхонь, то такі вимоги протирічать програмі медичних гарантій, про що зазначено в Протоколі засідання КЕК і відповідачем даний протокол не оскаржувався, а отже суд прийшов до висновку, що відповідач визнає Висновок засідання Клініко-експертної комісії Департаменту охорони здоров`я та реабілітації Вінницької обласної державної адміністрації №4/21. Також, у судовому засіданні представник відповідача зазначив, що висновок КЕК проводився лише на підставі медичної картки хворої, та разом з тим зазначив, що інших документів, куди лікарі могли записувати відомості про лікування хворої відсутні. Враховуючи вищевикладене, у суду немає сумнівів щодо належності та допустимості Висновку засідання Клініко-експертної комісії Департаменту охорони здоров`я та реабілітації Вінницької обласної державної адміністрації №4/21.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №224 від 20.03.2020 року «Про затвердження переліку товарів (у тому числі лікарських засобів, медичних виробів та/або медичного обладнання), необхідних для виконання заходів, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2, операції з ввезення яких на митну територію України та/або операції з постачання яких на митній території України звільняються від оподаткування податком на додану вартість» та Договору №277 від 10.12.2020 року, а також Постанови КМ України №225 від 20.03.2020 року «Деякі питання закупівлі товарів, робіт і послуг, необхідних для здійснення заходів, спрямованих на запобігання виникненню та поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2, на території України», якою затверджено «ПЕРЕЛІК товарів, робіт і послуг, необхідних для здійснення заходів, спрямованих на запобігання виникненню та поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2, на території України», які закупаються медичними закладами за державні кошти, відповідачем, посилаючись на такий перелік», здійснено закупівлю препарату «Актемра», Парацетамол, та інші, який введено хворій ІНФОРМАЦІЯ_1, але чомусь позивача персонал лікарні просив купити даний препарат, як і всі інші, хоча він був в наявності у відповідача.

Відповідно до інформації з чеків аптек позивачем придбано і передано відповідачеві для хворої ОСОБА_2 ліків та виробів медичного призначення на загальну суму: 29 046,91 гривень. Також, Комісією КЕК у своєму Висновку встановлено незаконність отримання відповідачем від позивача оплати за проведення аналізу ІФА-тесту на антитіла до Ковід-19 у ОСОБА_2 , відповідно до Реєстру прийнятих платежів он-лайн за 11.12.2020 року за аналіз ІФА-тест сплачено 143,40 гривні.

Стосовно вимоги позивача щодо стягання з відповідача на його користь витрат на поховання, суд відмовляє у задоволенні даної позовної вимоги, оскільки позивачем не надано ніяких належних та допустимих доказів того, що витрати позивача на поховання матері складали 10 000,00 грн., а оскільки судове рішення не може ґрунтуватись на припущеннях, суд відмовляє у задоволенні даної вимоги.

Стосовно вимоги позивача щодо стягання з відповідача на лікування позивача від перенесених стресів у зв`язку із смертю матері на суму 5 884, 99 гривень, суд роз`яснює, що ліки, які купував позивач йому лікарем не призначались, діагноз лікарем не ставився, лікування не призначалось, позивач самостійно їх купував на свій розсуд, а тому суд відмовляє у задоволенні даної позовної вимоги.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачу ОСОБА_1 завдано майнову шкоду, яка спричинена смертю матері внаслідок незаконних дій та бездіяльності при наданні медичних послуг під час лікування в розмірі 29 190, 31 грн.

Згідно із ч. 2 статті 1168 ЦК України, моральна шкода, завдана смертю фізичної особи відшкодовується її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям усиновленим), а також особам, які проживають з нею однією сім`єю.

У справі №216/3521/16-ц від 01.09.2020 року Велика Палата Верховного Суду відійшла від викладених вище позицій та постановила, що виходячи з положень ст. ст. 16, 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.

Право на звернення до суду про відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи виникає у зв`язку з настанням певних подій: каліцтво, ушкодження здоров`я або смерть фізичної особи.

Отже, право члена сім`ї померлого на відшкодування моральної шкоди у зв`язку зі смертю особи, спричиненого не професійними діями лікарів, відповідача у справі, виникає з настанням юридичного факту смерті та за наявності захворювання і причинного зв`язку між смертю і захворюванням, а тому правовідносини щодо відшкодування моральної шкоди члена сім`ї померлого виникають лише після смерті померлого та регулюються законодавством, яке діє на цей момент, на час розгляду справи у суді.

Виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд першої інстанції вважав за необхідне частково задовольнити позовну вимогу про стягнення моральної шкоди з відповідача на користь позивача у розмірі 30 000,00 гривень.

Відповідно до Рішення ЄСПЛ у справі «Mihu v. Romania» (Заява №36903/13) від 01.03.20216 року ЄСПЛ зазначає, що перше речення ст. 2 Конвенції зобов`язує державу не тільки утримуватися від «навмисного» позбавлення життя, але і накладає позитивні зобов`язання на держави вживати відповідних заходів для захисту життя осіб, які перебувають під їх юрисдикцією. Держава зобов`язана вжити всіх залежних від неї заходів для захисту прав пацієнтів, а й для виправлення і покарання будь-яких порушень цих прав.

У справі «Benderskiy v. Ukraine» (Заява №22750/02) від 15.11.2007 року ЄСПЛ зазначив, що медичний експертний висновок в таких справах має вирішальне значення. Але ЄСПЛ наголошує, що доказ заявника стосовно відсутності тампонування, який базується на показаннях лікарів-урологів, був якщо не вирішальним, то принаймні дуже важливим для вирішення спору, та вимагав, відтак, особливої та чіткої реакції судів.

Отже, сам лише висновок паталогоанатома, на відсутності якого наголошує відповідач, не в змозі встановити вину, шкоду та причинно-наслідковий зв`язок між діями або бездіяльністю відповідача та спричиненими наслідками у вигляді. Висновком КЕК встановлено вину саме відповідача, негативні наслідки у пацієнтки та встановлено причинно-наслідковий зв`язок між хибністю лікування та різким погіршенням стану пацієнтки у вигляді гострої дихальної недостатності, від якої вона померла.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27.02.2019 року у справі №755/4525/15-ц.

Відмовляючи у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 30 954,00 копійок, суд першої обґрунтовано виходив з того, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів, що він поніс такі витрати, оскільки із доданих до позову квитанцій, не можливо встановити, що саме позивач їх сплачував та, що сплачувались вони за правничу допомогу згідно із Додатковою угодою №1 про погодження ціни до договору про надання правової допомоги №18/01.2021 від 18.01.2021, актом наданих послуг до Договору №18/01.2021 про надання правової допомоги від 28.02.2021, Додатковою угодою про погодження ціни до договору про надання правової допомоги №18/01.2021 від 20.03.2021, актом наданих послуг до Договору №18/01.2021 про надання правової допомоги від 31.03.2021, Додатковою угодою про погодження ціни до договору про надання правової допомоги №18/01.2021 від 01.04.2021, актом наданих послуг до Договору №18/01.2021 про надання правової допомоги від 30.04.2021, Додатковою угодою про погодження ціни до договору про надання правової допомоги №18/01.2021 від 15.05.2021, актом наданих послуг до Договору №18/01.2021 про надання правової допомоги від 20.06.2021, Додатковою угодою про погодження ціни до договору про надання правової допомоги №18/01.2021 від 08.06.2021, актом наданих послуг до Договору №18/01.2021 про надання правової допомоги від 30.08.2021, Додатковою угодою про погодження ціни до договору про надання правової допомоги №18/01.2021 від 08.09.2021, актом наданих послуг до Договору №18/01.2021 про надання правової допомоги від 28.09.2021, а тому суд відмовляє у задоволенні даної позовної вимоги.

Згідно із пунктом 2 статті 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи.

Враховуючи ці положення закону, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у стягненні з відповідача сплаченого позивачем судового збору.

Посилання позивача ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, оскільки судом безпідставно відмовлено в задоволенні цієї частини вимог, не приймаються до уваги, виходячи із наступного.

Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28-36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі - провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94р., Серія A, N 303-A, параграф 29).

Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011р.) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року).

Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства - обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011р.) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно із його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Колегія суддів вважає, що позивачем ОСОБА_1 не доведено належним чином обґрунтованість підстав позову в повному обсязі.

Щодо визначення розміру майнової шкоди, завданої смертю матері внаслідок незаконної бездіяльності та діями під час надання медичних послуг.

Розглядаючи аналогічні справи, Верховний Суд у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі №463/2473/15 (провадження №61-25053св18), у постанові від 30 жовтня 2019 року у справі №522/22726/15 (провадження №61-25847св18), зробив правовий висновок про те, що «відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить: наявність шкоди, протиправну поведінку заподіювача шкоди, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача і вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Для застосування такого заходу відповідальності, як відшкодування шкоди слід встановити наявність у діях винної особи усіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення (протиправної поведінки), ступінь її вини у розумінні статті 1193 ЦК України.

При цьому, встановлення прямого причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоди, та збитками потерпілої сторони є важливим елементом доказування наявності реальних збитків. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність є причиною, а збитки, яких зазнала потерпіла особа, - наслідком такої протиправної поведінки.

Питання про наявність або відсутність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи і шкодою має бути вирішено судом шляхом оцінки усіх фактичних обставин справи.

Згідно із частиною другою статті 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини».

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем із достовірністю та об`єктивністю підтверджено завдання йому майнової шкоди саме в розмірі 29 190, 31 грн..

Щодо витрат на професійну правничу допомогу.

При визначенні суми відшкодування суд має враховувати критерій реальності витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерій розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Такі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна та інші проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір - обґрунтованим.

«Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження №11-562ас18)).

Як вбачається із наданих позивачем суду першої інстанції банківських документів у них в якості призначення платежу зазначено «перевід особистих коштів для поповнення картки» або взагалі не зазначено призначення платежу (т. 1, 247-250, т. 2, а.с. 1-10).

Таким чином, вказані банківські документи не свідчать про те, що банківські переводи були здійснені саме на оплату витрат на професійну правничу допомогу, тому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні вимог про стягнення з відповідача вказаних витрат, а також витрат про стягнення судового збору.

Отже, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції в цій частині позовних вимог й ухвалення нового рішення про задоволення позову в повному обсязі немає.

Проте, колегія суддів не погоджується із визначенням судом першої інстанції розміром моральної шкоди.

Так, частиною 1 та 2 статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

У пункті 3 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року (з наступними змінами) Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно із частиною 3 статті 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У пункті 9 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року (з наступними змінами) Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку судом першої інстанції не враховано, що моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана із розміром цього відшкодування та не в достатній мірі з`ясовано всю душевну біль, яку позивач зазнав у зв`язку зі смертю матері, та те, що повернути близьку людину неможливо.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне - 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»).

Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, застосовуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, роз`яснення Верховного Суду України, правові висновки Верховного Суду, з`ясовуючи наведені обставина справи, що мають значення для правильного вирішення спору, наявні у справі докази, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», колегія суддів вважає, що з урахуванням положень частини 3 статті 23 ЦК України про те, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, а також роз`яснень Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року (з наступними змінами), викладених у п. п. 3, 9 постанови, необхідно визначити розмір моральної шкоди, заподіяної позивачу внаслідок смерті матері, становить 100 000 гривень.

Колегія судів вважає, що зазначений розмір моральної шкоди визначений мною з врахуванням вимог розумності, виваженості, справедливості, є співмірним із заподіяною шкодою і достатнім для відновлення морального становища позивача.

Отже, позов в частині вимог про відшкодування моральної шкоди є законним, обґрунтованим та підлягає задоволенню частково в розмірі 100 000 грн..

Помилкове застосування судом положень статті 23 ЦК України, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, й ухвалення у цій частині позовних вимог нового судового рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача в якості відшкодування моральної шкоди грошові кошти в розмірі 100 000 грн., у решті рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 08 грудня 2021 року в частині визначення розміру моральної шкоди скасувати й ухвалення в цій частині позовних вимог нове судового рішення, яким позов ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Немирівська міська лікарня» Немирівської міської ради Вінницької області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Немирівська міська рада, в частині відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Немирівська міська лікарня» Немирівської міської ради Вінницької області (місцезнаходження: Вінницька область, м. Немирів, вул. Шевченка, буд. 26, ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) моральну шкоду у розмірі 100 000 (сто тисяч) гривень 00 копійок.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 28 жовтня 2022 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік