Справа № 306/1751/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

04 квітня 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Готра Т.Ю., Кондора Р.Ю.

за участі секретаря судового засідання: Бочко Л.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 11 лютого 2021 року, ухвалене головуючою суддею Тхір О.А., за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором

встановив:

У грудні 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що згідно укладеного договору № б/н від 26.01.2015 ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 300 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, який в подальшому було збільшено до 2 000 грн. Вказував, що такий договір укладено шляхом підписання ОСОБА_1 анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (далі Умови). Зазначав, що підписана відповідачем анкета-заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», складає між ним та Банком договір про надання банківських послуг.

Відповідач взяті на себе зобов`язання належним чином не виконував, у зв`язку з чим станом на 18.10.2020 Банк нарахував йому заборгованість у розмірі 18 082,55 грн, з яких: 8 702,48 грн - заборгованість за тілом кредиту, в тому числі 20 грн заборгованість за поточним тілом кредиту; 8 682,48 грн заборгованість за простроченим тілом кредиту; 2 968,75 грн - заборгованість за простроченими відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно зі ст.625 ЦК України, та 6 411,32 грн пеня.

Враховуючи вищенаведене, Банк просив стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 18 082,55 грн та судові витрати.

Рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 11 лютого 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 26.01.2015 року в розмірі 2.000,00 грн та 232,48 грн., судового збору. У решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, АТ КБ «ПриватБанк» оскаржило його в апеляційному порядку в частині відмовлених позовних вимог. Вважає, що рішення прийнято судом з неправильним застосуванням норм матеріального та порушення норм процесуального права та підлягає скасуванню, виходячи з наступного. Відсутність підпису боржника на відповідних тарифах, умовах та правилах не свідчить про неукладеність договору. Відповідач при укладенні кредитного договору був належним чином ознайомлений з його умовами та погодився з такими, користувався кредитними коштами, звертався за видачею картки.

Вказує, що Банком доведено факт укладення договору в порядку ч. 1 ст. 634 ЦК України, а відсутність підпису боржника на відповідних тарифах, умовах та правилах не свідчить про неукладеність договору. Суд не перевірив належним чином додані позивачем докази, зокрема, розрахунок заборгованості та безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача відсотків за користування кредитними коштами.

Банк також зазначає, що всупереч вимогам ст. 263 ЦПК України, судом першої інстанції помилково стягнуто заборгованість за тілом кредиту лише в розмірі 2.000,00 грн, оскільки згідно розрахунку заборгованість ОСОБА_1 за простроченим тілом кредиту така складає 8 682,48 грн. З виписки із рахунку відповідача вбачається, що такий не лише користувалася кредитним лімітом, а й користувалася послугою «Миттєва розстрочка», що призвело до виникнення заборгованості у такому розмірі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом встановлено, що 26.01.2015 ОСОБА_1 підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання послуг у ПриватБанку (а.с. 16).

У вказаній заяві зазначено, що клієнт згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становлять між ним та банком Договір про надання банківських послуг. Також у заяві вказано, що ОСОБА_1 ознайомився з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані для ознайомлення в письмовому вигляді.

Отже, вказаною заявою доводиться факт звернення відповідача до Банку за отриманням банківських послуг.

Також до позовної заяви додані Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», в якому містяться тарифи щодо чотирьох продуктів - «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRAKT» та «Універсальна GOLD» (а.с.12); додано Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с. 17-56).

Згідно з наданим Банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 станом на 18.10.2020 становить 18.082,55 грн, з яких: 8.702,48 грн - заборгованість за тілом кредиту, в тому числі 20 грн заборгованість за поточним тілом кредиту, 8.682,48 грн заборгованість за простроченим тілом кредиту; 2.968,75 грн. - заборгованість за простроченими відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно зі ст. 625 ЦК України та 6.411,32 грн. пеня (а.с. 10-13).

Задовольняючи позов частково та відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за відсотками та неустойкою, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено факт укладення кредитного договору саме на таких умовах, не доведено всіх істотних умов договору, а отже відсотки та неустойка не можуть бути стягнуті. Щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту, то суд вважав, що стягненню підлягає лише фактично отримана сума коштів у розмірі 2.000,00 грн.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції зважуючи на таке.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Статтями 626, 628 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частинами першою, другою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Відповідно до статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у цьому випадку ПАТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, а тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до статті 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Разом з тим, у анкеті-заяві позичальника від 26.01.2015 процентна ставка не зазначена.

Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Позивач, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема, пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту.

Обґрунтовуючи своє право вимоги в цій частині, у тому числі їх розмір і порядок нарахування, позивач крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 26.01.2015, посилався на витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті: https://privatbank.ua як невід`ємні частини спірного договору.

Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витягом з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті: https:// www.privatbank.ua, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, у тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема, пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також вони містять додаткові положення, в яких зокрема визначено позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Тарифів та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку розумів відповідач та ознайомився і відповідно погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПриватБанк», а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Тому суд правильно дійшов висновку, що зазначені документи не є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку суд першої інстанції дійшов правильного висновку і про те, що до вказаних правовідносин також неможливо застосувати правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим ПАТ КБ «ПриватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані ОСОБА_1 . Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, суд правильно вважав, що надані банком витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях.

При визначенні розміру заборгованості банк, пославшись на Тарифи обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті: https://www.privatbank.ua, включив у платіж за кредитом, згідно зі ставками, розміром та порядком нарахуванням, визначеними цими документами, заборгованість за простроченим тілом кредиту 8.682,48 грн, заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України 2.968,75 грн, та пенею 6.411,32 грн.

При цьому, колегія суддів вважає, що оскільки витяг з Тарифів та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що розміщені на сайті: https://www.privatbank.ua та містяться у матеріалах цієї справи, не містять підпису відповідача, то їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 26.01.2015 шляхом підписання анкети-заяви. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Таким чином, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «ПриватБанк» дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження з споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.

Аналогічні висновки, відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), якими і керувався суд першої інстанції приймаючи рішення у справі.

З урахуванням вищевказаного, суд правильно дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь банку заборгованості по відсоткам та пенею у зв`язку з безпідставністю позовних вимог в цій частині.

А доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Апелянт також зазначає, що відповідач крім користування кредитним лімітом також користувався такою послугою, як «Миттєва розстрочка», за що стягувалася відповідна плата, що призвело до виникнення заборгованості (за простроченим тілом кредиту) саме в розмірі 8.682,48 грн.

Однак апеляційний суд не погоджується з такими доводами банку, так як останнім не надано доказів того, що відповідач надавав згоду на отримання такої послуги як нарахування платежу за послугу «Миттєва розстрочка» та що за допомогою кредитної картки скористався даним сервісом.

Отримання зазначених коштів ОСОБА_1 також не відображено у виписці по рахунку, які надано банком до позовної заяви.

Платіж за користування послугою «Миттєва розстрочка» входить до складу загальних витрат за споживчим кредитом (п. 4 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про споживче кредитування»), а отже він не може бути складовою заборгованості за тілом кредиту (загального розміру кредиту згідно п. 2 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про споживче кредитування») та відповідно не можуть збільшувати розмір такої заборгованості.

З огляду на викладене, суд першої інстанції вірно стягнув з відповідача лише суму фактично отриманих кредитних коштів, що відповідає розміру кредитного ліміту, який було збільшено до суми 2.000,00 грн.

Зважаючи на викладене, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують. А рішення ухвалено судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому, у відповідності до ст. 375 ЦПК України, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення залишити без змін.

Зважуючи на викладене та керуючись нормами статей 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст. 375, статей 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», залишити без задоволення.

Рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 11 лютого 2021 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 13 квітня 2022 року.

Суддя-доповідач:

Судді: