Справа № 524/5886/21
Провадження №2/524/64/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.11.2022 року

Автозаводський районний суд міста Кременчука у складі

головуючого судді Гончаренка О.В.,

секретаря судового засідання Топчій Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

До суду звернувся ОСОБА_1 із позовом до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про усунення перешкод шляхом вселення до житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Посилається на те, що вказаний житловий будинок належіть його колишній дружині та ОСОБА_3 . Він проживав раніше в цьому будинку, іншого житла у нього не має. Посилається на ст. 156 ЖК України та просить зобов`язати відповідачку усунути йому перешкоди у користуванні житловим будинком шляхом вселення.

Ухвалою суду від 13.08.2021 р. провадження по справі було відкрито, постановлено справу розглядати у спрощеному провадженні.

У судове засідання позивач подав заяву про розгляд справи у його відсутність, підтримав позовні вимоги, просив задовольнити. Вважає, що порушено його право на житло.

Відповідач та третя особа у судове засідання не з`явилися, про розгляд справи були повідомлені належним чином.

Дослідивши надані матеріали, суд прийшов до таких висновків.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 26.01.2021 року № 241804275 ОСОБА_2 є власницею 3/5 будинку за адресою АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 03.10.1989 року, а ОСОБА_3 є власницею 2/5 вказаного житлового будинку.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 26 жовтня 2005 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 було задоволено, визнано ОСОБА_1 втратившим право користування жилим приміщенням, зобов`язано ВГІРФО Автозаводського РВ КМУ УМВС України в Полтавській області зняти з реєстрації ОСОБА_1 в домоволодінні, яке знаходиться в АДРЕСА_1 .

При розгляді справи судом було встановлено, що у 1984 році шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 було розірвано. У 1989 році ОСОБА_2 переїхала жити до м. Кременчук, а у 1990 році до м. Кременчук переїхав і ОСОБА_1 і вона його зареєструвала у власному домоволодінні. З 2001 року в будинку ОСОБА_1 не проживав. При цьому судом прийнято до уваги, що відповідач ОСОБА_1 визнав позовні вимоги, пояснивши, що він дійсно в домоволодінні, яке належить ОСОБА_2 , не проживав близько 4-х років і не заперечує щоб його зняли з реєстрації.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст. 321 ЦК України).

Відповідно до ч.ч.1.2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, а особа може бути обмежена в здійсненні права власності лише у випадках та в порядку, встановленому законом.

Відповідно до 2 п. 33 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

За змістом положень ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною 1 статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Відповідно до частини 4 статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині 2 статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житловою площею, яка знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку (квартири), ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Дослідженими доказами встановлено, що сторони не перебувають у шлюбі з 1984 року, позивач не є власником вказаного житлового будинку та визнаний втратившим право користування ним ще у 2005 році. До того ж житловий будинок був придбаний відповідачкою у 1989 році через 5 років після розірвання шлюбу.

Позивач ОСОБА_1 не довів, що він має право на проживання чи користування житловим будинком в АДРЕСА_1 .

Зважаючи на те, що позивач не є власником вказаного житлового будинку, не мав іншого речового права на нього, тому у ОСОБА_1 не виникло і право вимагати усунення перешкод у користуванні житловим будинком в АДРЕСА_1 .

На підставі викладеного, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, аналізуючи наведені норми права, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. 5-8, 12-19, 23, 89, 128, 131, 136, 141, 197, 206, 258-259, 263-265, 268, 280-283 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Полтавського апеляційного суду

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Суддя О.В. Гончаренко