Справа № 399/312/22
Провадження № 2/399/143/2022
РІШЕННЯ

Іменем України

27 жовтня 2022 року селище Онуфріївка

Онуфріївський районний суд Кіровоградської області в складі: головуючого судді Лях М.М., за участю секретаря судового засідання Гриценко Т.М., представника позивача за первісним позовом відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 адвоката Старікової Н.О., відповідача за первісним позовом позивача за первісним позовом ОСОБА_2 , його представника адвоката Левченко І.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в селищі Онуфріївка за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням,

встановив:

До Онуфріївського районного суду Кіровоградської області з позовом звернувся ОСОБА_1 до відповідача ОСОБА_2 , в якому просить усунути перешкоди в користуванні житлом шляхом визнання відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , зобов`язати відповідача знятися з реєстрації за вказаною адресою та виселити його.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що він є власником вищевказаного житлового будинку АДРЕСА_1 , який дістався йому у подарунок від матері, згідно договору дарування від 21 липня 2021 року. 18 травня 2022 року, після довгої тяжкої хвороби, його мати померла. В даному будинку зі згоди колишнього власника зареєстрований відповідач ОСОБА_2 , який добровільно відмовляється звільняти житлове приміщення, але у зв`язку з укладенням договору дарування змінився власник спірного домоволодіння, внаслідок чого відповідач втратив право користування вказаним житловим приміщенням. Зазначив, що відповідач не є членом його сім`ї, жодного дня у вказаному будинку не проживав, а лише користувався та продовжує мешкати у літній кухні, яка знаходиться на території домоволодіння. Він ніколи не сплачував за комунальні послуги. Реєстрація та проживання ОСОБА_2 за вказаною адресою чинить йому перешкоди у користуванні житловим будинком.

Ухвалою від 18 липня 2022 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд в порядку спрощеного позовного провадження.

09 серпня 2022 року від представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Левченко І.І. надійшов зустрічний позов, в якому зазначено, що ОСОБА_2 з 1993 року проживав з ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу за адресою: АДРЕСА_1 . Близько 30 років вони піклувались один про одного, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, фактично, виконували права та обов`язки подружжя. За спільно зароблені кошти вони робити прибудови та поліпшення домоволодіння, сплачували комунальні послуги, виховували дітей. ОСОБА_3 дуже хворіла протягом тривалого часу. В цей час ОСОБА_2 доглядав за домоволодінням та вів господарство. З сином ОСОБА_3 стосунки не склалися з самого початку, а в період хвороби ОСОБА_3 він став погрожувати вигнати ОСОБА_2 на вулицю та налаштовував матір проти нього, та влітку 2021 року все таки вигнав його з будинку, після чого ОСОБА_2 змушений був жити на літній кухні, що розташована на території домоволодіння, де проживає і зараз. Але дане приміщення не пристосоване для постійного проживання, тим більш у зимовий період, тому він змушений звернутися до суду. Іншого житла для проживання ОСОБА_2 не має. Крім того, він є людиною похилого віку та має серйозні захворювання. Просив суд усунути перешкоди в користуванні житловим приміщенням, розташованим по АДРЕСА_1 шляхом його вселення.

Ухвалою від 25 серпня 2022 року зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням об`єднано в одне провадження з первісним позовом.

У відзиві на зустрічний позов ОСОБА_1 зазначив, що ОСОБА_2 не є членом його сімї та сім`ї колишнього власника, оскільки факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу не визнавала його мати, оскільки у неї не було близьких стосунків з ОСОБА_2 . ОСОБА_4 , з будинком та господарськими будівлями було власністю матері, яка ще протягом 1976-1986 роках разом з батьком його відбудували, що підтверджується відповідною технічною документацією. Але все життя ОСОБА_2 в домоволодінні матері зводилось до шантажу тим, що він має право тут проживати, так як зареєстрований та те, що вони вели періодично спільний бізнес. Всі свої доходи відповідач витрачав на себе та своїх дітей. Так, свою квартиру він залишив синові. Також, мав у володінні декілька автомобілів, які оформив на своїх дітей. За комунальні послуги у спірному домоволодінні ОСОБА_2 не сплачував. Вказана ОСОБА_2 обставина про те, що він стане безхатченком створена штучно, так як ще з 1995 року він є власником земельної ділянки по АДРЕСА_2 , яка була ним отримана для будівництва та обслуговуванням будинку, що свідчить про те, що його мати та ОСОБА_2 не перебували у фактичних шлюбних відносинах і кожен жив своїм життям. ОСОБА_2 весь час вів паразитичний спосіб життя, користуючись м`якістю матері, тепер він обрав позицію, створити такі умови за яких йому неможливо вільно користуватись та розпоряджатись своїм майном.

У відповіді на відзив на зустрічний позов представник відповідача ОСОБА_5 заперечила проти тверджень позивача про відсутність сімейних відносин між ОСОБА_2 та колишньою власницею домоволодіння ОСОБА_3 , оскільки це не відповідає дійсності. 30 років вони проживали душа в душу. За весь цей час, у випадку небажання ОСОБА_3 проживати разом з ОСОБА_2 та у випадку бажання її зняти останнього з реєстрації у її домоволодінні, могло бути ініційовано його виселення та зняння з реєстрації. Проте, сусіди та друзі готові засвідчити у суді зовсім протилежне. Теплі стосунки пари мають своє підтвердження у показах свідків, спільні фото пари, які свідчать, що пара відпочивала разом на морі і у колі дітей та онуків, уколі друзів.

У запереченні на відповідь на відзив ОСОБА_1 вказав, що подані ОСОБА_2 в якості доказів фотокартки датовані кінцем 90-х років, це той період, коли він залицявся до його матері та коли вони, дійсно, проводили деякий час разом, але сім`ї між ними так і не склалося. Причиною неприязних стосунків між ними стало те, що ОСОБА_2 весь час паплюжив його батька, чого він не міг терпіти. Під час хвороби матері ОСОБА_2 жодного разу не доглядав за нею та не приймав участі у її похованні, що, також, підтверджує той факт, що сім`ї між ними не існувало. Доказами сплати за комунальні послуги є велика кількість наданих ним квитанцій, в той час, як ОСОБА_2 адвокат змусила сплатити лише 12.09.2022 за світло. Посилаючись на практику Верховного Суду, вважає, що самими лише спільними фотокартками та показаннями свідків не може бути доведений факт спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Тому, вважає, що ОСОБА_2 не має жодного належного доказу, що він був членом сім`ї колишнього власника.

Представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 адвокат Старікова Н.О. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити з підстав, викладених в позові, а в задоволенні зустрічного позову просила відмовити з підстав зазначених у відзиві. Просила врахувати, що ОСОБА_2 не надано жодного доказу того, що він проживав з його матір`ю однією сім`єю, тому немає жодних підстав для задоволення його позову.

Відповідач за первісним позовом позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні в повному обсязі, а зустрічний позов підтримав та просив задовольнити. Додатково пояснив, що з попередньою власницею будинку АДРЕСА_1 , покійною ОСОБА_3 , протягом майже 30 років вони проживали однією сім`єю, між ними були добрі сімейні стосунки. Зареєструвала вона його у своєму будинку лише у 2000 році, оскільки він загубив паспорт і лише в 2000 році його відновив. Після її смерті, з літа 2021 року її син ОСОБА_1 вигнав його з будинку до літньої кухні, яка не пристосована для проживання у зимовий період, а в листопаді 2021, після того, як він поскаржився на нього до поліції, трохи притих, але, після виселення з будинку, у нього зникли документи та деяке майно. Іншого житла він не має. Разом з тим, просив врахувати, що ОСОБА_3 перед смертю просила у нього вибачення за те, що так все сталося, що, на його думку, доводить, що між ними були міцні стосунки протягом тривалого часу.

Представник відповідача по первісному позову позивача по зустрічному позову адвокат Левченко І.І. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила відмовити в їх задоволенні в повному обсязі, а зустрічний позов підтримала та просила задовольнити. У відповіді на відзив на зустрічний позов представник ОСОБА_2 не погодилася з позицією, викладеною у відзиві на зустрічний позов. Вказала, що факт проживання сім`єю та наявність близьких стосунків можуть підтвердити свідки, сусіди та фотокартки, на яких вони разом відпочивають в колі дітей, онуків, друзів. За життя ОСОБА_3 пара вела спільний бізнес, мала спільний бюджет, вела спільне господарство, за кошти спільного доходу від бізнеса ними було зроблено ремонт спірного будинку та здійснювалась допомога дітям. Твердження ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_2 всі гроші витрачав на себе та своїх дітей не підтверджується доказами. У ОСОБА_2 з сином ОСОБА_1 стосунки не склалися, оскільки останній вів паразитичний спосіб життя за їх з ОСОБА_3 рахунок, не мав бажання вчитися, працювати, потім лікувався від наркозалежності та мав судимість з умовним строком. Заперечення ОСОБА_3 проти поданої ОСОБА_2 до суду заяви про встановлення факту проживання однією сім`єю не може бути доказом, оскільки в той час вона вже хворіла і могла не розуміти значення своїх дій. На даний час ОСОБА_2 є єдиним, хто зареєстрований за вказаною адресою. Позивач з сім`єю проживає за іншою адресою. У ОСОБА_2 іншого житла нема, він є пенсіонером, розмір пенсії становить 4450 грн., і винаймати житло з таким доходом він не зможе. Таким чином, виселяючи ОСОБА_2 з вказаного будинку зробить його безхатченком. Просила, також, врахувати, що він весь час сплачував та продовжує сплачувати необхідні комунальні послуги.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 пояснила, що позивач ОСОБА_7 є її рідним братом, а ОСОБА_2 проживав з її покійною матір`ю по АДРЕСА_1 . Дітьми вони жили з батьками, які побудували будинок за вказаною адресою. Після загибелі батька мати привела в будинок ОСОБА_2 , але відносини у нього з братом ОСОБА_1 не складалися, вони дуже конфліктували між собою. Протягом останнього року життя мати дуже хворіла, їй прооперували виразку. Після операції жила в будинку у сина з невісткою, які жили поряд через дорогу, до ОСОБА_2 йти не хотіла. Вони з братом возили її до різних лікарів в різні міста. ОСОБА_2 не допомагав ні фізично, ні матеріально, не піклувався про неї, в лікарню до матері не приходив, і, навіть, не телефонував. Пральну машину матері купувала вона, тому забрала її, коли мати була вже лежача, потребувала стороннього догляду, щоб прати після неї. За життя у матері було своє приватне підприємство, а у ОСОБА_2 своє. Вони жили кожен для себе, допомагали кожен своїм дітям. Протягом останнього року за газ та світло в будинку сплачував брат з невісткою. Мати, як захворіла і до смерті часто скаржилась на їх з ОСОБА_2 спільне життя, розповідала їй подробиці, яких вона раніше не знала.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 пояснила, що позивач ОСОБА_1 є її чоловіком, а ОСОБА_2 це людина, що живе в будинку, який залишила її чоловікові його мати. За газ та світло в цьому будинку платять вони, тому що ОСОБА_2 казав, що у нього грошей нема. Крім того, він не дає можливості чоловікові повноцінно користуватися своїм майном, тобто будинком АДРЕСА_1 , оскільки блокує вхід з середини, доводиться лізти через паркан, щоб потрапити у двір. Протягом року мати чоловіка дуже хворіла, жила у них вдома, а ОСОБА_2 жодного разу не навідував її, не телефонував, навіть, не допомагав її ховати. До її чоловіка у нього дуже погане ставлення. Хвора мати розповідала, що протягом всього життя боялася ОСОБА_2 , оскільки і він, і його син бандити, тому весь час терпіла. За життя мати допомагала їм чим могла. У неї був свій бюджет. Вони, також, допомагали матері саджати город. ОСОБА_2 по господарству їй не допомагав. Будинок АДРЕСА_3 , в якому проживає вона з сім`єю, купили її батьки, та оформили на її ім`я. ОСОБА_2 відношення ніякого до нього не має.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 пояснив, що з 1956 року він проживав в смт Павлиш. Його покійна дружина товаришувала з покійною ОСОБА_3 . Пізніше він проживав у м. Кропивницькому до 1997 року. В цей час ОСОБА_3 разом з ОСОБА_2 часто заїжджали до нього, але чи жили вони разом йому не відомо. З 1997 року він переїхав та проживав в смт Павлиш. В цей час ОСОБА_2 жив вже разом з покійною ОСОБА_3 сім`єю, між ними були добрі відносини. Вони дружили сім`ями, ходили в гості один до одного, разом святкували дні народження. Зустрічались біля 2-3 разів на тиждень. Близько 10 разів він був у самому будинку ОСОБА_3 , у вітальні, або у кухні. Йому відомо, що разом вони будували гараж, вели господарство, разом їздили отримувати зерно за пай. Йому відомо, що вони вели бізнес, разом робили віники, відвозили їх на завод теж разом, торгували в магазині. Сина ОСОБА_3 з 1997 року у них в дворі він ні разу не бачив. Вже коли ОСОБА_3 хворіла, одного разу бачив, як ОСОБА_2 кидався з кулаками на її сина ОСОБА_1 , оскільки вже був мороз на дворі, а він не злив воду та розморозив труби в будинку. Тоді викликали дільничного інспектора, який разом з ним розбороняв сторони.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 пояснив, що жив по сусідству з покійною ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Йому відомо, що вони жили сім`єю, вели бізнес, бачив, як разом садити город кожного року. Останнім часом кілька разів бачив, як у городі допомагали діти ОСОБА_3 . Був у них магазин, в якому вони торгували по черзі. Робили та продавали віники разом. Жили вони дружно, поважно ставились один до одного. Протягом тридцяти років вони займались однією справою, разом працювали, тому він впевнений, що жили вони однією сім`єю. Одного разу він заходив до них у хату, коли син покійної ОСОБА_3 вкрав у нього мотоцикл. Це було приблизно у 2000 році. Тоді мати вдарила сина по обличчю за це в його присутності. Після смерті ОСОБА_3 він чув крики у сусідньому дворі у них, але не знає з якого приводу це було. Знає, що її син ОСОБА_3 відносився до ОСОБА_2 погано. Коли ОСОБА_3 захворіла, він чув, що її забрали до себе син ОСОБА_1 з невісткою, а пізніше чув, що вона знаходилась у своєї сестри.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 пояснив, що 23 роки він пропрацював разом з покійною ОСОБА_3 . З ОСОБА_2 також, познайомився по роботі. Знає, що пізніше вони стали разом жити. Жили дружно. Ходили до них у гості на свята, на дні народження. ОСОБА_2 брав у нього бетономішалку, щоб будувати паркан, гараж, знає, що будівельники робили ремонт у них в хаті, потім у літній кухні. Він особисто клав плитку у них в магазині, коли його будували, а ОСОБА_2 розраховувався з ним за це приблизно 10-12 років тому. Раніше він часто до них заїжджав. Знає, що у них був магазин, в якому вони торгували разом, поводились як чоловік і жінка, тому що були завжди разом. Був один раз в будинку на дні народження ОСОБА_3 , їм обом кричали «гірко!», вони цілувалися. Сина ОСОБА_3 він не бачив. Зараз ОСОБА_2 живе у літній кухні. З його слів, син покійної його вигнав після її смерті, та ще і залишив йому борг з магазину 20000 грн. Йому не відомо чому ОСОБА_2 не забрав жінку до себе, коли вона захворіла. Не знає чи приймав ОСОБА_2 участь у похованні ОСОБА_3 .

Заслухавши пояснення сторін, їх представників, свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 3 ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується договором дарування, посвідченим 21 липня 2021 року приватним нотаріусом Олександрійського районного нотаріального округу Кіровоградської області Бабенко В.М., зареєстровано в реєстрі за № 1477/а.с. 16-19/.

Згідно договору дарування, посвідченого 21 липня 2021 року приватним нотаріусом Олександрійського районного нотаріального округу Кіровоградської області Бабенко В.М., зареєстровано в реєстрі за № 1478, ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0, 1500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер :50:065:0013, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 /а.с. 8-11/.

Згідно договору дарування, посвідченого 21 липня 2021 року приватним нотаріусом Олександрійського районного нотаріального округу Кіровоградської області Бабенко В.М., зареєстровано в реєстрі за № 1479, ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0, 0324 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :50:065:0014, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 /а.с. 12-15/.

Відновідно свідоцтва про смерть серія НОМЕР_1 вид. 23 травня 2022 року ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в селищі міського типу Павлиш Олександрійського району Кіровоградської області /а.с. 20/.

Згідно довідки Онуфріївської селищної ради від 09.11.2021 року ОСОБА_2 проживає та зареєстрований з 2000 року по АДРЕСА_1 та має наступний склад сімї співмешканка ОСОБА_3 , 1951 року народження /а.с. 21/.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

У статті 7 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року в справі № 447/455/17.

Як вбачається з наданих суду документів, спірний житловий будинок АДРЕСА_1 , належав покійній ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння, виданого 12 січня 1987 року виконкомом Павлиської селищної ради Онуфріївської селищної ради Кіровоградської області /а.с. 76/.

Відповідно до довідки Онуфріївської селищної ради Кіровоградської області від 09 листопада 2021 року № 1927 та довідки № 1337 від 12.08.2022 ОСОБА_2 , 1946 року народження, проживає та зареєстрований з 15 серпня 2000 року по АДРЕСА_1 разом із співмешканкою ОСОБА_3 , 1951 року народження /а.с. 21, 52/, яка ІНФОРМАЦІЯ_1 померла в смт Павлиш Олександрійського району Кіровоградської області, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим Онуфріївським відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Олександрійському районі Кіровоградської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції /а.с. 20/.

У відповідності до акту обстеження матеріально-побутових умов проживання № 1450 від 09.08.2022 ОСОБА_2 проживає в цегляному будинку з газовим опаленням за адресою: АДРЕСА_1 з 15.08.2000. На подвір`ї є необхідні по господарству сільськогосподарські споруди, гараж /а.с. 69/.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції кожній особі крім інших прав гарантовано право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Місце проживання позивача за вказаною адресою було зареєстровано у якості члена сім`ї колишнього власника. Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК УРСР з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належать, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

За змістом ч. 2 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законодавством.

Відповідно до вимог статті 47 Конституції України держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого житла. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у це право (рішення ЄСПЛ від 13 травня2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50; рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitsky v. Ukraine») заява № 30856/03).

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

За змістом зазначених норм право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Відповідно до ст. 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Положеннями п. 1 ст. 8 Конвенції гарантовано кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Згідно із ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ч. 4 ст. 311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Згідно зі ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті).

Тобто, будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Статтею 12 ЦПК України передбачена рівність прав учасників справи щодо здійснення процесуальних прав та обов`язків, передбачених Законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Частиною першою статті 44 ЦПК України встановлено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно із частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Враховуючи встановлені обставини справи, суд дійшов висновку, що вимога позивача ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житлом не є обґрунтованою та доведеною, оскільки його твердження про створення перешкод у користуванні його власністю з боку ОСОБА_2 під час розгляду справи в суді не знайшли підтвердження, а тому така вимога задоволенню не підлягає.

Суд вважає, що відповідач ОСОБА_2 довів, що був зареєстрований у спірному домоволодінні зі згоди власника ОСОБА_3 , з якою тривалий час проживав однією сім`єю, вів спільне господарство.

Щодо виселення ОСОБА_2 з належного ОСОБА_1 житлового будинку судом відзначається наступне.

Відповідно до частини третьої статті 116 ЖК УРСР осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Самоправними визнаються дії, що свідчать про заняття жилого приміщення особою, яка усвідомлювала, що права на це вона не мала, або зайняла помешкання після відмови відповідного органу в його наданні (без відповідного рішення про надання цього приміщення та ордера на житлове приміщення).

Виселення такої особи (осіб) пов`язане з відсутністю у неї (них) будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

Така позиція викладена Верховним Судом у постанові від 04 серпня 2021 року в справі № 755/5706/18.

Положеннями ЦК України не врегульовано можливість виселення новим власником із займаного житлового приміщення особи з наданням їй іншого житлового приміщення, а тому Верховний Суд за конкретних обставин справи вважає правильним застосування до спірних правовідносин, крім положень ЦК України, також відповідних положень ЖК України.

Положеннями ст. 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.08.2019 у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) сформулювала правові висновки, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену п. 2 ст. 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів ст. 8 Конвенції.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) констатував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п. 1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»).

У рішенні від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 Конституційний Суд України розтлумачив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

ЄСПЛ вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00).

Як роз`яснено у постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року, вирішення питання про зняття особи з реєстрації обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. (ст.ст. 71, 72, 116, 156, ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Право на реєстрацію у житловому приміщенні є похідним від наявності права на користування житлом.

Згідно з ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням.

Як встановлено в судовому засіданні, відповідач ОСОБА_2 був зареєстрований у спірному домоволодінні зі згоди власника ОСОБА_3 , з якою тривалий час проживав однією сім`єю, вів спільне господарство.

Тобто ОСОБА_2 протягом тривалого часу користується житловим приміщенням, яке зайняв не самовільно, а з дозволу власника, спірне домоволодіння є його єдиним місцем проживання, у якому він постійно проживає близько 30 років, є особою похилого віку, не має у власності іншого житла, тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Виселення відповідача з будинку, у якому він проживає з 1993 року та зареєстрований з 2000 року, за відсутності у нього іншого житла чи місця для проживання, з метою усунення перешкод у користуванні своїм майном ОСОБА_1 , який має інше місце проживання, буде для ОСОБА_2 надмірним тягарем та порушуватиме його право на повагу до житла.

За таких обставин, враховуючи тривале проживання ОСОБА_2 у житловому будинку, належному ОСОБА_1 , який у ньому не проживає, за відсутності у ОСОБА_2 іншого житла чи місця проживання, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Щодо зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення та заборони зняття з реєстрації ОСОБА_2 з місця його фактичного проживання та реєстрації слід зазначити наступне.

Як встановлено в судовому засіданні, відповідач ОСОБА_2 є пенсіонером та отримує пенсію за віком, сума якої за період з 01.01.2022 по 31.08.2022 становить 35344, 60 грн., що підтверджується довідкою про доходи ГУ ПФУ в Кіровоградській області № 7094 7003 1203 1022 від 29.08.2022 /а.с. 133/.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 18.08.2022, за ОСОБА_2 на праві власності зареєстрована земельна ділянка з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, розташована по АДРЕСА_2 , але житлового приміщення, придатного для проживання, він не має.

ОСОБА_2 належить до члена сім`ї колишнього власника будинку, співвласником будинку не являється, є зареєстрованим у спірному домоволодінні протягом тривалого часу, з 2000 року, але фактично користується лише літньою кухнею, оскільки доступ до житлового будинку АДРЕСА_1 йому заборонений з боку нового власника будинку.

В матеріалах справи містяться чотири талони-повідомлення єдиного обліку про прийняття і реєстрацію заяви ОСОБА_2 про кримінальне правопорушення, три з яких стосуються ОСОБА_1 , що є доказом перешкод з боку останнього у користуванні ОСОБА_2 спірним житловим приміщенням /а.с. 135-136/.

Верховний Суд висловлює позицію про те, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Згідно з положеннями ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Суд критично оцінює доводи відповідача за зустрічним позовом та його представника стосовно відсутності підстав для користування житлом позивачем за зустрічним позовом, оскільки такі свого підтвердження належними та допустимими доказами в судовому засіданні не знайшли.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1) і серед способів захисту цивільних прав та інтересів є припинення дій, що порушують право, та відновлення становища, яке існувало до порушення (пункти 3, 4 ч. 2).

Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення слід задовольнити.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України.

Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Відповідно ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Як вбачається зі змісту позовних вимог, позивач за зустрічним позовом ставить питання про заборону відповідачу зняття з реєстрації місця фактичного проживання та реєстрації.

Разом з тим, правовий аналіз наведених положень ЦПК України, ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що обраний позивачами спосіб захисту своїх прав, суперечить положенням статті 16 ЦК України.

Відповідна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 357/4664/16-ц та від 07 грудня 2020 року у справі № 199/796/20.

Крім того, з формулювання позовної вимоги вбачається, що позивач просить заборонити відповідачу за зустрічним позовом вчиняти певні дії в майбутньому.

Зважаючи на це, положення ЦК України не передбачає такого способу захисту права як заборонити вчиняти певні дії в майбутньому.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що заявлена ОСОБА_2 вимога про заборону зняття його з реєстрації за місця фактичного проживання не підлягає задоволенню.

Оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність вимог позивача за зустрічним позовом про усунення перешкод у користуванні вищевказаним житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом вселення його до вказаного житлового будинку, і таке рішення суду у повній мірі відповідає завданню цивільного судочинства, зокрема, щодо справедливого вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту інтересів фізичної особи.

Ухвалюючи рішення у справі, суд щодо його умотивованості відзначає, що доводи сторін та інших учасників у даній справі оцінені судом на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин, а відтак, інші доводи ними озвучені у судовому засіданні та зазначені ними у процесуальних заявах по суті справи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні ними фактичних обставин справи і норм матеріального права, судової практики та процесуального закону, а тому такі доводи враховуючи, зокрема, практику Європейського суду з прав людини, не вимагають детальної відповіді або спростування.

Керуючись ст. ст. 2, 5, 10-13, 18, 133, 206, 247, 258-259, 263-265, 280-282 ЦПК Украї ни,

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням задовольнити частково.

Усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення ОСОБА_2 до житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

В решті позовних вимог за зустрічним позовом відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги. Апеляційна скарга на рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення до Кропивницького апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 4 листопада 2022 року.

Суддя М.М. Лях