РІШЕННЯ

Іменем України

25.05.2022 року Франківський районний суд м. Львова в складі: головуючого судді Мартьянової С.М., при секретарі Турчак М.І. розглянувши в порядку спрощеного провадження справу за позовом Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання, -

ВСТАНОВИВ :

позивач звернувся із позовною заявою до відповідача про стягнення заборгованості. Просить стягнути солідарно з ОСОБА_2 заборгованість за послуги з теплопостачання за період з 01.01.2015 року по 31.04.2018 р. заборгованість 10135.66 грн. основного боргу, а також 3% річних 335,03 грн.,інфляційні витрати 1515,45 грн. стягнути витрати по оплаті судового збору в розмірі 1762,00 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 03.09.2018 р. Франківський районний суд м.Львова задовільнив заяву ОСОБА_2 про скасування судового наказу, постановивши по цьому питанню Ухвалу, якою судовий наказ №465/2975/18 від 05.07.2018 року скасував. Згідно довідки Ф-2 вбачається, що в квартирі АДРЕСА_1 проживає відповідач та користуються послугами з централізованого опалення та послугами централізованого постачання гарячої води. Останьому для здійснення оплати за надання вказаних послуг з теплопостачання був відкритий особовий рахунок.

Отже, враховуючи вищенаведене, між відповідачем та позивачем встановилися фактичні договірні відносини з приводу надання послуг в сфері теплопостачання, а саме: позивач надав послуги відповідачам, останні такими послугами користувалися, але оплату проводили нерегулярно, чим порушували ч.1 п.18 Постанови КМ України «Про затвердження правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної і гарячої води і водовідведення» № 630 від 21.07.2005 року, а також п.3.1 Договору приєднання, де прямо вказано, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць, а оплата за спожиті послуги вноситься Споживачем не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим.

Станом на 20.04.2021 року за спожиту теплову енергію за період з 01.01.2015 року до 31.04.2018 року у відповідача перед ЛМКП „Львівтеплоенерго рахується заборгованість в сумі 10135,66 грн.,3% річних 335,03 грн., інфляційні витрати 1515,45грн, яка залишилась неоплаченою, що підтверджується довідкою про стан розрахунків заборгованості за послуги з централізованого опалення, а також витрати на оплату судового збору 1762,00 грн. (відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет на 2018 р.). Таким чином, неправомірні дії відповідача призвели до порушення майнових прав та законних інтересів позивача. Через несвоєчасність проведення розрахунків відповідачем за надані послуги позивач ЛМКП «Львівтеплоенерго» не може забезпечити своєчасну оплату податків, внесків до пенсійного фонду, а також має заборгованість перед іншими підприємствами. Зважаючи на вищевикладене, просить позов задоволити.

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 23.07.2021 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження.

Від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву 30.08.2021 року, відповідно до якого останній вважає вимоги позивача безпідставними та необґрунтованими. Пояснює, що позивачем не укладався договір на постачання теплової енергії з мешканцями квартирі АДРЕСА_1 , і навіть не встановлено проживаючих у квартирі осіб, хоча відповідно до п.1 ч.1 ст. 8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» позивач мав право у разі укладення індивідуального договору про надання комунальної послуги отримувати інформацію від споживача про зміну власника житла (іншого об`єкта нерухомого майна) та фактичної кількості осіб, які постійно проживають у житлі споживача, у випадках та порядку, передбачених договором, оскільки позивачем зазначається про солідарне стягнення з відповідача суми боргу. Крім того, відповідач просить врахувати, що 03.09.2018 року Франківський районний суд м. Львова задовільні в його заву про скасування судового наказу. Тим самим Ухвалою скасував судовий наказ № 465/2975/18. Позивач вимагав сплатити заборгованість за період з 01.01.2015 року по 31.04.2018 року, що на той момент вже суттєво перевищувало строк позовної давності. Однак, позивач 20.12.2018 року звернувся до Франківського районного суду з позовною заявою з тим самим предметом та з тих самих підстав, що і в порядку наказного провадження та в порядку вже позовного провадження, номер справи № 465/7513/18. Проте, вже 15.03.2021 року суддя Кузь В. Я. залишив справу без розгляду. Позивач, в позовній заяві, просить стягнути заборгованість за надані послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води за період з 01 січня 2015 року по 31 квітня 2018 року, що значно перевищує строк позовної давності (3 роки) встановлений статтею 257 ЦК України. Відтак відповідач зазначає, що, оскільки відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особи довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила тобто строк позовної давності розпочався 1 січня 2015 року та завершився 31 грудня 2017 року. Поряд з цим, позивач у позовній заяві просить поновити строк позовної давності, оскільки, на його думку, перебіг позовної давності переривався оплатою у червні 2017 р. в сумі 37,31 грн за гарячу воду, а також оформленням пільг за весь період. Однак, жодних доказів того, що відповідач у червні 2017 року оплатив послуги за постачання гарячої води на суму 37,31 грн. представником позивача не надано. Більше того ця інформація не відповідає дійсності, оскільки жодної оплати відповідач не проводив, що підтверджується «Розрахунком для суду за надану послугу» доданим позивачем до позовної заяви. Щодо факту оформлення пільг, то такі надані відповідачу державою автоматично, оскільки він є інвалідом війни. Відповідач просить застосувати наслідки спливу строків позовної давності та відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України розгляд справи проводиться в порядку спрощеного позовного провадження без повідомленням сторін, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Клопотання про розгляд справи за участю сторін від учасників судового процесу не надходило.

У відповідності до положень ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що відповідно до довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописки № 28 від 19.04.2018 року власником квартири АДРЕСА_1 , є ОСОБА_1 . В квартирі зареєстрований ОСОБА_1 .

Згідно наданих представником позивача розрахунків за послуги з теплопостачання за період з 01.01.2015 року по 31.04.2018 р. заборгованість 10135.66 грн. основного боргу, а також 3% річних 335,03 грн.,інфляційні витрати 1515,45 грн.

Представником позивача надано суду договір приєднання про надання послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води ЛМКП «Львівтеплоенерго».

Відносини у сфері житлово-комунальних послуг врегульовані Цивільним кодексом України, Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Законом України «Про теплопостачання», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою КМУ від 21 липня 2005р. № 630 та рішеннями органів місцевого самоврядування.

Відповідно до Закону України «Про теплопостачання» Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго» є теплопостачальною організацією - суб`єктом господарської діяльності з постачання споживачам теплової енергії.

Законом «Про житлово-комунальні послуги» визначено основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки.

9 листопада 2017 року Верховною Радою України був прийнятий Закон України «Про житлово-комунальні послуги», за яким виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об`єктів усіх форм власності визначено суб`єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальну організацію, у даному випадку Львівське міське комунальне підприємства «Львівтеплоенерго»).

Відповідно до ч. 1 ст. 6 цього ж Закону учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є споживачі.

Відповідно до пункту 8 правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою КМ України від 21 липня 2005р. № 630, послуги надаються споживачеві згідно з договором, що оформляється на основі типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст.7та п. 2 ч. 2 ст.8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 р. обов`язком споживача є укладання договору про надання житлово- комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, а обов`язком виконавця є готування та укладання із споживачем договору про надання комунальних послуг з визначенням відповідності за дотриманням умов їх виконання згідно з типовим договором.

Відповідно до вимог ч.4 ст.13 Закону України «Про житлового-комунальні послуги» від 09.11.2017 р. з пропозицією про укладання договору про надання комунальних послуг або внесення змін до нього може звернутися будь-яка сторона, надавши письмово другій стороні проект відповідного договору (змін до нього), складений згідно з типовим договором. Проте, станом на сьогоднішній день, договір приєднання не підписаний споживачем, і один із примірників даного договору виконавцю послуг не повернутий.

Отже, необхідність укладання договору про надання житлово-комунальних послуг передбачена законом і його укладання визначено як обов`язок, а не право споживача таких послуг.

Таким чином, законодавством передбачений двосторонній обов`язок щодо укладання договору про надання житлово-комунальних послуг, у зв`язку з чим у разі відмови на оплату таких послуг споживачем з посиланням на відсутність укладеного договору не беруться до уваги, оскільки споживачі зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користуються ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (постанова Верховного Суду України від 30.10.2013р. у справі № 6-59-цс13).

Відповідно до правової позиції висловленої в постанові Верховного Суду від 19.08.2019 у справі №226/1437/16-ц підведення централізованого опалення до стояка в межах квартири свідчить про виконання послуг комунальним підприємством. Таким чином, позивач виконав свої зобов`язання щодо надання послуг з централізованого опалення, а відповідач, незалежно від споживання цієї послуги або відмови від її споживання, зобов`язаний оплатити надані послуги. У разі наміру споживача не отримувати відповідні послуги він не позбавлений можливості у передбачений законом спосіб провести відключення квартири від мережі теплопостачання.

Викладене також узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, наведеними у постановах від 11 листопада 2015 року у справах № 6-1192цс15 та № 6-1706цс15.

Порядок надання комунальних послуг, їх облік та оплату, права та відповідальність споживачів в виконавців цих послуг визначено «Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» (далі - Правила), затверджених постановою КМУ від 21 липня 2005 р. № 630.

У відповідності до вимог ст.68, та ч.1 ст.162 ЖК України наймач і власник житла зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплоенергію. електроенергію та інші послуги) за затвердженими в установленому порядку тарифами (ст. 67 ЖК України).

Відповідно до Закону України «Про житлового комунальні послуги» від 09.11.2017 р. (№ 2189-VIII) індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово- комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Згідно з ч.1 ст.9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017р. споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Відповідно до п.20 Правил плата за послуги з теплопостачання вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку або затверджених норм споживання на підставі платіжного документу. Таким чином, згідно вказаних норм закону споживач зобов`язаний оплатити житлово-комунальні послуги, якщо він фактично користувався ними.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України, згідно якої цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Таким чином, між сторонами виникли відносини, в яких позивач надає послуги, а відповідач ними користується.

Норми цивільного права поширюються на всі види зобов`язальних відносин.

Відносини у сфері житлово-комунальних послуг врегульовані Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Законом України «Про теплопостачання», постановою Кабінету Міністрів України №630 від 21.07.2005 року, а також рішеннями органів місцевого самоврядування.

Відповідно до Закону України «Про теплопостачання», Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго» є теплопостачальною організацією - суб`єктом господарської діяльності з постачання споживачам теплової енергії.

Як вбачається із позовної заяви та додатків до неї, позивачем надаються послуги з централізованого опалення за адресою: АДРЕСА_2 . Відповідачу для здійснення оплати за надані послуги з централізованого опалення та послуги з централізованого постачання гарячої води був відкритий особовий рахунок, а також щомісячно направлялися повідомлення про нарахування вартості даної послуг з метою її оплати.

Відповідач у поданому суду відзиві, заперечує щодо укладення відповідно до п.1 ч.1 ст. 8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» укладення індивідуального договору про надання комунальної послуги отримувати інформацію від споживача про зміну власника житла (іншого об`єкта нерухомого майна) та фактичної кількості осіб, які постійно проживають у житлі споживача, у випадках та порядку, передбачених договором. Однак доказів на підтвердження своєї позиції суду не надано.

Разом з тим, як вбачається із розрахунку заборгованості встановлено, що частина коштів, які надходили від відповідача використовувалися позивачем на погашення попередньої заборгованості, яка існувала та підтверджена судовими рішеннями, в тому числі судовим наказом, який у послідуючому був скасований за заявою відповідача і у зв`язку з чим позивач подав даний позов. Суд у судовому засіданні за участю сторін перевірив наданий позивачем розрахунок і встановив, що дійсно, з врахуванням нарахувань, які здійснював позивач щомісячно, оплат, які здійснювала відповідач та заборгованості, яка була підтверджена попередніми рішеннями судів,за період з 01.01.2015 року по 31.04.2018 р. заборгованість 10135.66 грн. основного боргу, а також 3% річних 335,03 грн.,інфляційні витрати 1515,45 грн. Саме такий розмір заборгованості підтверджений і доведений позивачем і суд з ним погоджується.

При цьому, суд вважає безпідставними та необґрунтованими доводи відповідача щодо ненадання послуг теплопостачання відповідачу, оскільки жодних доказів цьому відповідач не надав і він у спірний період здійснював оплату послуг, але не в повному обсязі.

Відповідно до частини 6 статті 19 Закону України "Про теплопостачання" споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Судом встановлено, факт відпуску теплової енергії відповідачу, останні не заперечили про те, що такі послуги надавалися.

Так, у положенні статті 13 Конституції України зазначено, що власність зобов`язує. Вказана норма кореспондує зі статтею 322 ЦК України - власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до вимог ч.5 ст.13 Закону України «Про житло-комунальні послуги» від 09.11.2017, відмова споживача (іншої особи, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача) від укладання договору з виконавцем комунальної послуги не звільняє його від обов`язку оплати фактично спожитої комунальної послуги, наданої таким виконавцем.

Крім того, згідно ст.9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017, споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду від Об. 06.2018р в справі №302/1315/14-ц, та в постанові Верховного Суду України від 27.01.2016 року у справі №6-2864цс15)

Згідно пункту 3 Правил користування тепловою енергією передбачено, що споживач теплової енергії - фізична особа, яка є власником будівлі або суб`єктом підприємницької діяльності, чи юридична особа, яка використовує теплову енергію відповідно до договору; відповідно до статті 1 Закону України "Про теплопостачання" споживач теплової енергії - фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору. З аналізу пункту 44 Правил вбачається, що термін споживач застосовується в значно ширшому значенні, оскільки він також розповсюджується і на осіб, які використовують теплову енергію без укладення договору на теплопостачання. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Як вбачається із відомості про нарахування та оплату послуг, у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість за послуги з централізованого опалення за період з 01.01.2015 року по 31.04.2018 р. у розмірі 10135.66 грн. основного боргу,

Відповідно до ст. 129 Конституції України, ст. 3 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з ст.3 ч.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Таким чином, суд приходить до переконання, що позовні вимоги є підставними, оскільки дійсно відповідач зобов`язана оплачувати надані житлово-комунальні послуги, разом з тим такі не оплачувала, у зв`язку із чим утворилась заборгованість.

Окрім цього, суд погоджується з доводами позивача про те, що виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Відповідно до вказаної правової норми боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, з відповідачів також підлягає до стягнення інфляційні втрати в розмірі 1515,45 грн. та 3% річних 335,03 грн., що нараховані на суму заборгованості.

Щодо застосування строків позовної давності слід зазначити наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, ЛМКП «Львівтеплоенерго» звернулося до Франківського районного суду м. Львова із заявою про видачу судового наказу, проте вказаний судовий наказ від 05.07.2018 року у справі №465/2975/18 було скасовано 03.09.2018 року.

Дійсно, відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Разом з тим, слід зазначити, що системний аналіз чинного законодавства вказує на те, що звернення до суду з заявою про видачу судового наказу є підставою для переривання строку позовної давності в розумінні ч. 2 ст. 264 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів за заявою особи, якій належить право такої вимоги.

Ураховуючи те, що судовий захист кредитора на стягнення грошових коштів може бути реалізовано як у позовному провадженні, так і шляхом видачі судового наказу як особової форми судового рішення, подання кредитором заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом ЦПК України, перериває перебіг строку позовної давності Таким чином, якщо особа звернулась до суду за видачею судового наказу, то строк позовної давності переривається за 3 роки (якщо більший строк позовної давності не встановлений договором між сторонами) до часу звернення до суду за видачу судового наказу. В даному випадку, позивач має право звернутись до суду протягом трирічного строку після скасування судового наказу для того щоб стягнути заборгованість за період до переривання строку позовної давності.

Окрім цього, відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

Наведене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 24 квітня 2019 року у справі №523/10225/15-ц (провадження № 14-159цс19).

Як зазначалось вище, із розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач періодично здійснювала протягом усього строку надання послуг платежі по визначеному особовому рахунку.

Таким чином, оскільки позивач звертався із заявою про видачу судового наказу, окрім цього відповідач частково здійснювала оплату наданих послуг, що свідчать про визнання обов`язку по оплаті послуг за послуги з централізованого опалення, що стверджується розрахунком нарахувань та про що зазначає у відзиві сам відповідач, а тому суд приходить до переконання, що підстав для застосування строків позовної давності немає.

Крім цього, відповідно до положень ст.141 Цивільного процесуального кодексу України, з врахуванням задоволення позову, слід стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати - судовий збір в загальному розмірі 1 762, 00 грн., оскільки відповідачем не надано суду доказів на підтвердження звільнення від сплати такого.

Керуючись статтями 2, 81, 247, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

позов задоволити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» заборгованість в розмірі 10 135 (десять тисяч сто тридцять п`ять гривень) грн. 66 коп. основного боргу, 3% річних 335,03 грн.,інфляційні витрати 1515,45 грн., всього в сумі 11 986 (одинадцять тисяч гривень дев`ятсот вісімдесят шість гривень) грн. 14 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1 762 (одну тисячу сімсот шістдесят дві гривні) грн.

Повне найменування (ім`я) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

позивач: Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго» (місцезнаходження: 79040, м. Львів, вул. Данила Апостола, 1; ідентифікаційний код юридичної особи 05506460);

відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації та проживання: АДРЕСА_2 .

Рішення суду може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Мартьянова С.М.