Справа № 444/2313/18 Головуючий у 1 інстанції: Мікула В.Є.
Провадження № 22-ц/811/537/21 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
Категорія: 16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2022 року м. Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря Юзефович Ю.І.,

з участю: представника відповідача ОСОБА_1

ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Жовківського районного суду Львівської області від 26 жовтня 2020 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» до ОСОБА_1 , Малехівської сільської ради Жовківського району Львівської області, Головного управління Держгеокадастру у Львівській області про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним державного акта, скасування державної реєстрації права власності та скасування запису в поземельній книзі,

в с т а н о в и в:

28 липня 2018 року публічне акціонерне товариство, в подальшому, перейменоване на акціонерне товариство «Українська залізниця (далі АТ «Українська залізниця»), в особі регіональної філії «Львівська залізниця», звернулось до суду з позовом, в якому просило: визнати незаконним та скасувати рішення 29-ої сесії 5-го демократичного скликання Малехівської сільської ради Жовківського району Львівської області «Про безкоштовну передачу у приватну власність земельних ділянок для ОЖБ, ГС, ОСГ та садівництва громадянам згідно поданих заяв» від 30.04.2009 року №11 в частині передачі ОСОБА_1 земельної ділянки, загальною площею 0,0732 га, за адресою: АДРЕСА_1 , для ведення особистого селянського господарства; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №596524 від 22.02.2011 року, виданий ОСОБА_1 на підставі вказаного вище рішення сільської ради; скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на цю земельну ділянку та скасувати в поземельній книзі запис про право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що АТ «Українська залізниця» є правонаступником усіх прав та обов`язків Державного територіально-галузевого об`єднання (далі ДТГО) «Львівська залізниця». Відповідно до Плану смуги відведення лінії Рудно Підбірці від км 11 + 106 м до км 20 + 534 м від 1962 року, погодженого із старшим землевпорядником Нестерівського (колишня назва Жовківського району у 1951 1991 роки) району, у користуванні Залізниці перебуває земельна ділянка смуги відведення, зокрема, в адміністративних межах Малехівської сільської ради Жовківського району Львівської області, в межах, зазначених у цьому плані.

17.11.2015 року комісією у складі: головного інженера, інженера землевпорядника та старшого шляхового майстра відокремленого підрозділу «Кам`янка-Бузька дистанція колії», під час обстеження земельної ділянки Залізниці в межах Малехівської сільської ради, було виявлено, що на 20 км + 190 м 20 км + 205 м перегону Рудно Підбірці за ходом кілометрів на відстані 10 метрів з правої сторони від осі головної колії, при ширині смуги відведення Залізниці 20 м від осі головної колії, знаходиться огороджена дерев`яною огорожею земельна ділянка, яка належить ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , площа перетину земельної ділянки Залізниці та відповідача становить 0,0132 га.

Рішенням 29-ої сесії 5-го демократичного скликання Малехівської сільської ради «Про безкоштовну передачу у приватну власність земельних ділянок для ОЖБ, ГС, ОСГ та садівництва громадянам згідно поданих заяв» від 30.04.2009 року №11, відповідачу ОСОБА_1 передана у приватну власність земельна ділянка, площею 0,0732 га, кадастровий номер: :01:009:0058, для ведення особистого селянського господарства.

На підставі цього рішення, відповідачу видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №596524 від 22.02.2011 року.

Рішення Малехівської сільської ради та виданий на його підставі державний акт позивач вважає незаконними, оскільки порушено право Залізниці на постійне користування земельною ділянкою для обслуговування залізничного полотна та забезпечення безпеки руху в межах Малехівської сільської ради Жовківського району Львівської області, за яку Залізниця сплачує земельний податок.

Вказує, що право Залізниці на користування спірною земельною ділянкою відповідно до ст. 11 ЦК України виникло безпосередньо на підставі актів цивільного та земельного законодавства, які визначали порядок та умови набуття залізницями права користування землями залізничного транспорту, умови їх передачі іншим особам, а План смуги відводу лінії Рудно Підбірці Львівської залізниці від 1962 року є містобудівною документацією, яка є основою, зокрема, для підготовки вихідних даних для розробки землевпорядної документації та вирішення питань щодо вилучення (викупу), передачі (надання) земельних ділянок у власність чи користування громадян та юридичних осіб.

Стверджує, що відповідно до законодавства, яке діяло на момент виникнення в 1962 році права Залізниці на землі смуги відведення в межах Львівської області, вимоги щодо виготовлення та отримання державного акту не передбачалися, а землі транспорту вважалися землями спеціального призначення, які використовувалися на підставі особливих положень про ці землі відповідно до пунктів 54, 55 Загальних засад землекористування та землеустрою (Постанова ЦВК СРСР 15.12.1928 року).

Позивач зазначає, що правовий статус земель залізничного транспорту визначений законом і не може бути змінений в будь-який інший спосіб, аніж відповідно до закону.

Наголошує, що відповідач Малехівська сільська рада Жовківського району Львівської області під час прийняття оскаржуваного рішення порушила норму ч.4 ст.84 ЗК України, якою встановлено заборону передавати у приватну власність землі державної власності із земель під залізницями.

Звертає увагу, що при оформленні правовстановлюючих документів на право власності на спірну земельну ділянку, межі земельної ділянки із Залізницею не погоджувались, згоди на вилучення спірної земельної ділянки Залізниця не давала, рішення про вилучення у Залізниці спірної земельної ділянки не приймалось.

Рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 26 жовтня 2020 року у задоволенні позову відмовлено за безпідставністю позовних вимог.

Рішення суду оскаржив позивач АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця», просить рішення скасувати з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Свої доводи апелянт обґрунтовує тим, що правовий статус земель залізничного транспорту визначено законом і не може бути змінений в будь-який інший спосіб, аніж визначено законодавством, а наявність чи відсутність у Залізниці документів на користування земельною ділянкою не змінює її правового статусу, який ґрунтується на визначеному законом юридичному факті належності земель до залізничного транспорту.

Зазначає, що План смуги відведення є належним доказом на підтвердження права землекористування, оскільки є містобудівною документацією, яка є основою, зокрема, для підготовки вихідних даних для розробки землевпорядної документації та вирішення питань щодо вилучення (викупу), передачі (надання) земельних ділянок у власність чи користування громадян та юридичних осіб.

Наголошує, що спірна земельна ділянка знаходиться у смузі відведення Залізниці та належить до земель залізничного транспорту.

Звертає увагу, що спірна земельна ділянка передана у власність із земель транспорту, при цьому, вилучення земельної ділянки у Залізниці не здійснювалось, цільове призначення не змінювалось.

12.04.2021 року відповідач ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечує доводи та вимоги апелянта.

В судове засідання апеляційного суду інші учасники справи, крім сторони відповідача ОСОБА_1 , повторно не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи всі були належним чином повідомлені, від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з проходженням одним із його представників військової служби за призовом під час мобілізації на період дії на території України воєнного стану, однак, у задоволенні цього клопотання колегією суддів відмовлено, оскільки зайнятість інших представників позивача не підтверджена документально, тому справу розглянуто апеляційним судом відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України у відсутності учасників, які не з`явились.

Заслухавши пояснення представника відповідача ОСОБА_1 в заперечення апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно з Планом смуги відведення лінії Рудно Підбірці Львівської залізниці в адміністративних межах Нестерівського (на сьогоднішній день Жовківського) району Львівської області від 1962 року, під об`єктами залізничного транспорту знаходиться земельна ділянка (смуга відведення) від 11 км + 106 м до 20 км + 534 м.

17.11.2015 року комісією у складі: головного інженера, інженера землевпорядника та старшого шляхового майстра відокремленого підрозділу «Кам`янка Бузька дистанція колії», під час обстеження земельної ділянки Залізниці в межах Малехівської сільської ради виявлено, що на 20 км + 190 м 20 км + 205 м перегону Рудно Підбірці за ходом кілометрів з правої сторони від осі головної колії на відстані 10 метрів, при ширині смуги відведення Залізниці 20 м від осі головної колії, знаходиться огороджена дерев`яною огорожею земельна ділянка, яка належить ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , площа перетину земельної ділянки Залізниці та відповідача становить 0,0132 га.

Рішенням 29-ої сесії 5-го демократичного скликання Малехівської сільської ради «Про безкоштовну передачу у приватну власність земельних ділянок для ОЖБ, ГС, ОСГ та садівництва громадянам згідно поданих заяв» від 30.04.2009 року №11, відповідачу ОСОБА_1 передана у приватну власність земельна ділянка, площею 0,0732 га, кадастровий номер: :01:009:0058, для ведення особистого селянського господарства.

На підставі цього рішення, відповідачу видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №596524 від 22.02.2011 року.

На підтвердження заявлених позовних вимог позивачем надано План смуги відводу, інвентарну картку обліку основних засобів та податкову декларацію з плати за землю, яка за твердженням позивача, підтверджує факт сплати Залізницею земельного податку за спірну земельну ділянку.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено, що він є належним користувачем земельної ділянки, яка частково перетинається із земельною ділянкою, переданою у власність відповідачу.

Проте, з такими висновками суду погодитись не можна з огляду на наступне.

Відповідно до пункту «б» частини четвертої статті 84 ЗК України, до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать: землі під державними залізницями, об`єктами державної власності повітряного і трубопровідного транспорту.

Згідно із частиною першою, другою статті 6 Закону України «Про залізничний транспорт», землі, що надаються в користування для потреб залізничного транспорту, визначаються відповідно до ЗК України та Закону України «Про транспорт».

Частиною другою статті 6 Закону України «Про залізничний транспорт» встановлено, що до земель залізничного транспорту належать землі смуг відведення залізниць під залізничним полотном та його облаштуванням, станціями з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв`язку, водопостачання, каналізації; під захисними та укріплювальними насадженнями, службовими, культурно-побутовими будівлями та іншими спорудами, необхідними для забезпечення роботи залізничного транспорту.

Згідно із ч. 1 ст. 11 Закону України «Про транспорт», землями транспорту визнаються землі, надані в користування підприємствам і організаціям транспорту згідно із ЗК України, для виконання покладених на них завдань щодо експлуатації, ремонту, вдосконалення і розвитку об`єктів транспорту.

До земель залізничного транспорту належать землі, надані в користування підприємствам і організаціям залізничного транспорту відповідно до чинного законодавства України. До складу цих земель входять землі, які є смугою відведення залізниць, а саме: землі, надані під залізничне полотно та його облаштування, станції з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв`язку, водопостачання, каналізації, захисні і укріплюючі насадження, службові, культурно-побутові приміщення та інші споруди, необхідні для забезпечення роботи залізничного транспорту. (ч.1 ст.23 ЗУ «Про транспорт»). Ця норма закону кореспондується з положенням ст. 68 ЗК України.

Разом з тим, нормами чинних нормативно-правових актів на момент набуття права на земельні ділянки Залізницею, а саме: ЗК УРСР від 25.10.1922 року, Загальних основ землекористування та землеустрою, затверджених постановою ЦВК СРСР від 1928 року, передбачалось, що землі, які знаходилися фактично у виключному віданні уповноважених органів (у тому числі НК СРСР шляхів сполучення), рахуються закріпленими за ними та за відсутності їхньої згоди можуть бути вилученими лише у спеціальному порядку. Вимоги щодо виготовлення та отримання державного акта не передбачалися, а землі транспорту вважалися землями спеціального призначення, які використовувалися на підставі особливих положень про ці землі, відповідно до п.п.54,55 «Общих начал землепользования и землеустройства» (постанова ЦИК СССР 15.12.1928 року).

Земельним кодексом УРСР (в редакції від 08.07.1970 року), постановою Верховної Ради УРСР від 18.12.1990 року, постановою Ради Міністрів СРСР від 27.01.1962 року №83 гарантувалося право позивача на користування земельною ділянкою, яка належить до земель залізниць, до оформлення ним права власності або землекористування.

Таким чином, наявність чи відсутність в АТ «Українська залізниця» документів, які засвідчують право на користування земельною ділянкою, не змінює її правового статусу, який ґрунтується на визначеному законом юридичному факті належності до земель залізничного транспорту.

Вказаний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, викладеній у постанові від 01 лютого 2018 року у справі №909/277/16, яку, відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, необхідно враховувати судам при виборі і застосуванні відповідних норм права.

Отже, на момент прийняття Малехівською сільською радою оспорюваного рішення, спірна земельна ділянка належала до земель залізничного транспорту та перебувала у користуванні позивача.

За таких обставин, наявність чи відсутність у землекористувача документів на користування земельною ділянкою не змінює її правового статусу, оскільки його вже визначено законом.

Тому заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що Укрзалізниця надала достатньо доказів на підтвердження її права користування чи розпорядження частиною спірної земельної ділянки названою вище площею.

Згідно з частиною першою статті 155 ЗК України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №2-3007/11 (провадження № 14-525цс18) вказано, що державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Враховуючи викладене, частина спірної земельної ділянки належить до земель державної власності, а саме, до земель залізничного транспорту, які не можуть передаватись у приватну власність, тому сільська рада не мала законних підстав щодо розпорядження землями такої категорії.

Відтак, наявні підстави для скасування оскаржуваного рішення органу місцевого самоврядування.

Разом з тим, сторона відповідача подала заяву про застосування наслідків спливу позовної давності до заявлених позовних вимог (а.с.140 т.1).

Згідно зі статтею 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною першою статті 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов`язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав - учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Європейський суд з прав людини зауважив, що відмова національного суду обґрунтувати причину відхилення заперечення стосовно спливу позовної давності є порушенням статті 6 Конвенції. Встановлена законом позовна давність була важливим аргументом, вказаним компанією-заявником в ході судового розгляду. Якби він був прийнятий, то це, можливо, могло призвести до відмови в позові. Проте, суд не навів ніяких обґрунтованих причин для неприйняття до уваги цього важливого аргументу (GRAFESCOLO S.R.L. v. THE REPUBLIC OF MOLDOVA, № 36157/08, § 22, 23, ЄСПЛ, від 22 липня 2014 року).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року в справі №907/50/16 (провадження № 12-122гс18) вказано, що «позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтями 32-38 ГПК України (в редакції, чинній на час винесення оскаржуваних судових рішень), про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше.

Встановлено, що позивач звернувся до суду з даним позовом у липні 2018 року, в якому просив скасувати рішення органу місцевого самоврядування за 2009 рік, тобто позивач пропустив строк позовної давності, і заяви про поновлення пропущеного строку із зазначенням причин, які б можна було визнати поважними, не подав, при розгляді справи позивач не надав суду доказів на підтвердження того, що АТ «Українська залізниця» не мало об`єктивної можливості довідатися про порушення свого права раніше, а тому колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для застосування наслідків спливу позовної давності, про що було заявлено стороною відповідача у суді першої інстанції, відтак, у задоволенні позову АТ «Українська залізниця» необхідно відмовити саме з цієї підстави.

Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового рішення про відмову у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.4, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.

Рішення Жовківського районного суду Львівської області від 26 жовтня 2020 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» відмовити за спливом позовної давності.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 14 жовтня 2022 року.

Головуючий С.М. Бойко

Судді: С.М. Копняк

А.В. Ніткевич