Справа № 352/1807/21
Провадження № 22-ц/4808/226/22
Головуючий у 1 інстанції ГРИНЬКІВ Д. В.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючої Пнівчук О.В.

суддів: Томин О.О., Фединяка В.Д.

з участю секретаря Мельник О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 25 жовтня 2021 року, ухвалене у складі судді Гриньків Д.В, у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,

в с т а н о в и в :

У вересні 2021 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

Свої вимоги мотивував тим, що 13.11.1993 між ним та відповідачкою було укладено шлюб, який зареєстровано Угринівською сільською радою Тисменицького району, про що зроблено запис №16. Протягом останніх років відносини з відповідачкою поступово погіршувались, в результаті чого між ними зникло взаєморозуміння. Будь-які спроби помиритися не дали жодних результатів, оскільки в них різні погляди на сімейне життя та обов`язки. Фактично їх сім`я припинила своє існування. Зазначив, що відповідачка неодноразово порушувала шлюбні обіцянки, допускає подружню зраду з іншим чоловіком. Вказав, що таку поведінку відповідачки пробачити не може, а відтак збереження шлюбу є неможливим, просив шлюб розірвати.

Ухвалою суду від 11 жовтня 2021 року в задоволенні клопотання відповідачки про надання строку на примирення відмовлено.

Рішенням Тисменицького районного суду від 25 жовтня 2021 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зареєстрований 13 листопада 1993 року в Угринівській сільській раді Тисменицького району, актовий запис №16 розірвано.

Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з`ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального права.

Зокрема вказує, що суд формально поставився до розгляду питання про розірвання шлюбу, не з`ясувавши фактичні взаємини подружжя та дійсні причини позову, не врахував що вони спільно виховують сина. Відповідачка деякий час працювала за кордоном в республіці Польща з метою фінансової допомоги сім`ї. Посилання позивача на те, що сімейні відносини стали погіршуватись через подружню зраду є голослівним. Крім того, думка відповідача взята до уваги тільки в тій частині, що розірвання шлюбу приведе до розподілу майна.

Представник апелянта просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_3 зазначив, що рішення суду є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги його законності не спростовують.

Представник апелянтки ОСОБА_1 - ОСОБА_2 у судовому засіданні апеляційного суду підтримав доводи апеляційної скарги з наведених у ній мотивів.

Представник позивача ОСОБА_3 ОСОБА_4 заперечив вимоги апеляційної скарги, просив рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`сованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Судове рішення вищезазначеним вимогам відповідає.

Постановляючи рішення про задоволення позову ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, суд першої інстанції виходив із того, що шлюб між сторонами носить формальний характер, збереження сімї є неможливим, а тому наявні підстави для розірвання шлюбу.

З таким висновком погоджується колегія суддів з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що згідно свідоцтва про укладення шлюбу виданого 13.11.1993 серії НОМЕР_1 сторони зареєстрували шлюб 13 листопада 1993 року в Угринівській сільській Раді Тисменицького району, про що зроблено запис №16.

Відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (ч. 1 ст. 24 СК України).

Частинами 3 та 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно з ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України.

За змістом ч. 3 ст. 109 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач ОСОБА_3 зазначив, що їхнє з дружиною сімейне життя не склалося, примирення з відповідачкою він не бажає, а подальше збереження сім`ї вважає неможливим.

Згідно із статтею 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя, оскільки такі питання можуть вирішуватися виключно у процесі розгляду конкретної справи.

Важливою особливістю справ про розірвання шлюбу є те, що суд з урахуванням усіх фактичних обставин може відкласти розгляд справи та призначити подружжю строк для примирення, як це визначено частиною сьомою статті 240 ЦПК України.

Отже, шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя, збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Беручи до уваги те, що позивач категорично заперечував проти надання строку на примирення, то ухвалою Тисменицького районного суду від 11 жовтня 2021 року відмовлено в задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 про надання строку на примирення.

Крім того, як встановлено судом відповідачка ОСОБА_5 на даний час перебуває за кордоном в республіці Польща, та згідно пояснення її представника у засіданні апеляційного суду має намір повернутися в Україні у червні-липні 2022 року, натомість позивач ОСОБА_3 проживає за місцем реєстрації в Україні, а відтак посилання в апеляційній скарзі щодо доцільності при таких обставинах надання строку для примирення подружжя є необґрунтованими. Позов про розірвання шлюбу позивачем подано до суду 06 вересня 2021 року, однак станом на час розгляду справи апеляційним судом (20 січня 2022 року) відповідачкою не подано будь-яких доказів щодо спроби з її боку для примирення з позивачем.

Посилання в апеляційній скарзі на ту обставину, що розірвання шлюбу призведе до необхідності вирішення спору про поділ майна, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки сторони не позбавлені можливості звернутись до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя.

Таким чином, суд першої інстанції постановив рішення про розірвання між сторонами шлюбу на підставі наявних матеріалів справи.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення постановлено з дотриманням вимог норм матеріального та процесуального права, ґрунтується принципах справедливості, добросовісності та розумності, доводи апеляційної скарги обґрунтованості висновків суду не спростовують, а тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-383, 389 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Тисменицького районного суду від 25 жовтня 2021 рокубез зміни.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, у випадках передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 20 січня 2022 року.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: О.О. Томин

В.Д. Фединяк