Номер провадження: 22-ц/813/6162/22
Справа № 2-3758/11
Головуючий у першій інстанції Свячена Ю.Б
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.10.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Князюка О.В.

за участю секретаря судового засідання: Зеніної М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 грудня 2016 року по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (правонаступник Акціонерного товариства «Укрсоцбанк») до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (правонаступник Акціонерного товариства «Укрсоцбанк»), третя особа: ОСОБА_1 про визнання поруки припиненою,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2010 року Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі АКБ «Укрсоцбанк», банк), правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі АТ «Альфа- Банк», або банк), звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення в солідарному порядку заборгованості за кредитним договором у розмірі 8 894 370,94 грн., мотивуючи це тим, що 05 червня 2006 року між АКБ «Укрсоцбанк» і ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 2006/13-2.06/587, відповідно до якого банк надав кредит у розмірі 159 218 дол. США на строк до 04 червня 2021 року зі сплатою 11,25 % річних. З метою забезпечення своєчасного та повного виконання зобов`язання за кредитним договором 05 червня 2006 року банк уклав з ОСОБА_2 договір поруки, згідно з яким вона зобов`язалася відповідати в повному обсязі за виконання ОСОБА_1 усіх зобов`язань, що виникли з кредитного договору. ОСОБА_1 не виконувала умови договору, не здійснювала платежів для погашення суми заборгованості за кредитом, у зв`язку з чим виникла заборгованість за кредитом та процентами у сумі 1 428 845,49 грн.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 07 червня 2011 року позовні вимоги банку було задоволено, стягнено з відповідачів заборгованість за кредитним договором у сумі 1 428 845,49 грн, а також судові витрати в сумі 1 820 грн.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 14 квітня 2015 року заочне рішення від 07 червня 2011 року скасовано, справу призначено до нового розгляду.

У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Укрсоцбанк» про визнання припиненим договору поруки.

Позов обґрунтовувала тим, що банк в односторонньому порядку змінив відсоткову ставку за користування кредитом і встановив її у розмірі 12,25 % річних, а також тим, що банк з моменту виникнення заборгованості у позичальника ОСОБА_1 за кредитним договором протягом шести місяців не пред`явив вимоги до ОСОБА_2 як поручителя.

У березні 2016 році банк уточнив позовні вимоги та просив стягнути з відповідачів у солідарному порядку заборгованість за кредитом та процентами в розмірі 8 894 370,94 грн, з яких: 3 593 703,94 грн заборгованість за тілом кредиту; 3 067 824, 51 грн заборгованість за процентами, пеня за прострочення сплати кредиту за період з 03 березня 2015 року до 03 березня 2016 у розмірі

1 043 249,24 грн; пеня за прострочення сплати процентів за період з 03 березня 2015 року до 03 березня 2016 року в розмірі 1 189 593,25 грн.(т. 1 а. с. 206-211).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28 грудня 2016 року позов ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено частково. Стягнено з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором від 05 червня 2006 року у розмірі 8 894 370,94 грн, а також судовий збір у розмірі 1 820 грн. Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено, договір поруки, укладений 05 червня 2006 року між АКБ «Укрсоцбанк» і ОСОБА_2 , визнано припиненим.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 грудня 2016 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Альфа-Банк» 8 894 370 грн. 94 коп. заборгованості скасувати, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Постановою Одеського апеляційного суду від 25 лютого 2021 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 грудня 2016 року в частині задоволення позову про стягнення заборгованості за кредитним договором змінено, викладено резолютивну частину рішення в новій редакції. Позов задоволено. Стягнено з ОСОБА_1 на користь АТ «Альфа Банк» (правонаступник АКБ «Укрсоцбанк») заборгованість за договором кредиту від 05 червня 2006 року № 2006/13-2.06/587 станом на 04 березня 2016 року в розмірі 8 894 370,94 грн, з яких: заборгованість за кредитом 137 093,00 доларів США (3 593 703,94 грн), заборгованість за відсотками 117 031,70 доларів США (3 067 824,51 грн), пеня за несвоєчасне повернення кредиту 39 797,98 доларів США (1 043 249,24 грн), пеня за несвоєчасне повернення відсотків 45 380,73 доларів США (1 189 593,25 грн).

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 у квітні 2021 року подала касаційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 грудня 2016 року та постанову Одеського апеляційного суду від 25 лютого 2021 року в частині вимог Акціонерного товариства «Альфа Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постановою Верховного Суду від 12.01.2022 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Одеського апеляційного суду від 25 лютого 2021 року в частині вимог Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленою в особі свого представника адвоката Слуцького К.В. про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання, призначене на 25.10.2022 року на 14.00 годину, відповідач (апелянт) ОСОБА_1 не з`явилася. Заяв та доказів про припинення представництва ОСОБА_3 адвокатом Слуцьким К.В. до Одеського апеляційного суду після перегляду справи в касаційному порядку за скаргою ОСОБА_1 , не надходило ані від ОСОБА_1 ані від адвоката Слуцького К.В. Також не було подано заяву про проведення судового засідання в режимі відеконференції.

Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи в апеляційному порядку на 25.10.2022 року на 14.00 годину, ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, про причини не явки суду не повідомила. Заяву про проведення судового засідання в режимі відеконференції не подала.

Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи представник Акціонерного товариства «Альфа-Банк» в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його присутності.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Колегія суддів враховує, що:

-справа розглядається в судах з квітня 2010 року, а в апеляційному суді з травня 2017 року;

-після скасування Верховним Судом рішення суду апеляційної інстанції за касаційною скаргою ОСОБА_1 і повернення її апеляційної скарги на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, про що ОСОБА_1 була обізнана, вона мала проявляти розумну заінтересованість та цікавитися рухом справи. Крім того, процесуальні рішення судів розміщуються в Єдиному державному реєстрі судових рішень і є у вільному доступі;

-будь-яких заяв про участь у справі в суді апеляційної інстанції в режимі відеоконференції відповідачами не подавалося;

-інтереси ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції представляв адвокат Слуцький К.В. Про припинення представництва інтересів ОСОБА_1 апеляційному суду не повідомляла ні сама ОСОБА_1 , ані адвокат Слуцький К.В.

Оскільки поважність причин неявки відповідачів судом апеляційної інстанції не встановлена, та заявник реалізувала своє право на викладення відповідних аргументів в апеляційній скарзі, і наявних у справі матеріалів з урахуванням перегляду справи в касаційному порядку, достатньо для нового апеляційного розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, спір підлягає вирішенню по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Тому розгляд апеляційним судом справи у відсутності апелянта та її представника при таких обставинах не є порушенням прав останніх. Схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду у справі № 361/8331/18.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції у повній мірі не відповідає.

Задовольняючи позов частково, стягуючи з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором № 2006/13-2.06/587 від 05 червня 2006 року у розмірі 8 894 370,94 грн., суд першої інстанції виходив з доведеності позовних вимог у цій частині.

Проте повністю погодитися з такими висновками районного суду не можна.

Судом встановлено, з матеріалів справи вбачається, що:

05 червня 2006 року між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк» (т. 2, а. с. 215), та ОСОБА_1 укладено договір кредиту № 2006/13-2.06/587, відповідно до якого вона отримала у кредит грошові кошти в сумі 159 218,00 доларів США на строк до 04 червня 2021 року зі сплатою 11,25 % річних (т. 1, а. с.1113).

Пунктом 4.5 кредитного договору визначено, що в разі порушення зобов`язань, визначених пунктами 3.3.83.3.9 цього договору, протягом більше, ніж шістдесят робочих днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, і, відповідно, позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час користування кредитними коштами, а також нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).

Пунктом 4.2 договору кредиту передбачено, що в разі прострочення позичальником строку сплати процентів, визначених пунктом 2.4 цього договору, а також прострочення строків повернення кредиту, визначених пунктами 1.1, 2.6.3, 3.2.3, 4.4, 5.4, позичальник зобов`язаний сплатити банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочки, що діє у цей період.

Відповідно до пункту 4.3 договору кредиту в разі порушення позичальником пунктів 3.3.23.3.17 договору кредиту він зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 3 % від суми кредиту, визначеного в пункті 1.1 цього договору, за кожний випадок.

Кредитні кошти за договором кредиту від 05 червня 2006 року № 2006/13-2.06/587 надавались ОСОБА_1 з цільовим призначенням: фінансування інвестування житла у вигляді квартири АДРЕСА_1 і квартири АДРЕСА_2 .

На забезпечення своєчасного і повного виконання зобов`язань за кредитним договором між банком і ОСОБА_2 укладено договір поруки № 07-15/632, за умовами якого вона зобов`язалась відповідати у повному обсязі за виконання ОСОБА_1 зобов`язань, що виникли з договору кредиту від 05 червня 2006 року № 2006/13-2.06/58.

Зобов`язання щодо видачі кредитних коштів банк виконав (т.1, а.с.10).

Заборгованість ОСОБА_1 станом на листопад 2007 року (прострочена та строкова заборгованість за кредитом і процентами) становила 3 997,52 доларів США і пеня в розмірі 485,56 грн. (т.1, а.с. 69).

Із липня 2006 року до травня 2008 року ОСОБА_1 сплатила 13 491,55 доларів США заборгованості, з квітня 2007 року до жовтня 2008 року вона сплатила 8 633,45 доларів США простроченої заборгованості за кредитом.

Суд установив, що останній платіж на погашення простроченої заборгованості за кредитом був у жовтні 2008 року, з позовом за захистом порушеного права банк звернувся у березні 2010 року.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 07 червня 2011 року позовні вимоги банку були задоволені, стягнуто з відповідачів на користь банку заборгованість за кредитним договором у сумі 1 428 845,49 грн., а також судові витрати в сумі 1 820 грн.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 14 квітня 2015 року заочне рішення від 07 червня 2011 року скасовано, справу призначено до розгляду в загальному порядку.

02 грудня 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом до АКБ «Укрсоцбанк» про визнання договору поруки від 05 червня 2006 року припиненим.

У березні 2016 року АКБ «Укрсоцбанк» уточнив позовні вимоги (т. 1, а. с. 206- 207) та просив стягнути з відповідачів у солідарному порядку заборгованість за кредитом та процентами станом на 04 березня 2016 року у розмірі 8 894 370,94 грн., з яких: 3 593 703,94 грн. заборгованість за кредитом; 3 067 824, 51 грн. заборгованість за процентами; пеня за прострочення сплати кредиту за період з 03 березня 2015 року до 03 березня 2016 року у розмірі 1 043 249,24 грн.; пеня за прострочення сплати процентів за період з 03 березня 2015 року до 03 березня 2016 року у розмірі 1 189 593,25 грн.

Також суд встановив, і ці обставини ОСОБА_4 не спростувала, що договір кредиту від 05.06.2006 року № 2006/13-2.06/587 у встановленому законом порядку недійсним не визнаний, ОСОБА_4 до суду з такими вимогами не зверталась, а обставини отримання грошових коштів у розмірі 159 218,00 доларів США на підставі її заяви від 21.06.2006 року підтверджені доказами, вказані кошти на підставі цієї заяви зараховані на позичковий рахунок № НОМЕР_1 (т.1, а.с.10).

Колегія суддів виходить з наступного.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Виходячи із тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Тлумачення статей 638, 651, 653, 654 ЦК України дозволяє стверджувати, що зміна договору за згодою сторін є правочином, спрямованим на зміну цивільних прав та обов`язків. Під формою зміни договору розуміється форма правочину, на підставі якого відбувається зміна договору. Зміна договору призводить до зміни зобов`язання в частині, зокрема, предмета, місця, строків виконання. У разі зміни договору за взаємною згодою сторін зобов`язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору і втіленні такої зміни в належну форму.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Настання строку виконання зобов`язання зумовлює початок перебігу позовної давності.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 15 червня 2020 року у справі № 138/240/16-ц (провадження № 61-14987св19) вказано, що «у разі прострочення виконання позичальником своїх зобов`язань відбувається автоматична зміна строку виконання основного зобов`язання та така зміна не залежить від волевиявлення однієї зі сторін та не надає банку право звернутися з вимогою про дострокове повернення всієї суми кредиту у порядку, визначеному частиною другою статті 1050 ЦК України. Отже, якщо сторони договору визнали безумовною підставою для зміни строку виконання основного зобов`язання саме виникнення у позичальникапрострочення з погашення заборгованості, а не направлення банком письмового повідомлення позичальнику про припинення строку користування кредитом, то така зміна не залежить від волевиявлення однієї зі сторін та не надає банку право звернутися з вимогою про дострокове повернення всієї суми кредиту у порядку, визначеному частиною другою статті 1050 ЦК України. За викладених обставин Об`єднана палата Касаційного цивільного суду вважає, що наявні підстави для відступлення від правового висновку Верховного Суду у складі колегії судів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2018 року у справі 756/11460/15-ц (провадження № 61-18170св18) та від 05 лютого 2020 року у справі № 534/711/16-ц (провадження № 61-11080св19) про те, що обумовлена в пункті 9.2 кредитного договору зміна строку виконання основного зобов`язання можлива лише за наявності одночасно двох умов: виникнення у позичальника прострочення з погашення заборгованості та письмове повідомлення його банком про припинення строку користування кредитом».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 вересня 2021 року в справі № 210/2042/14 (провадження № 61-8873св21) зазначено, що «відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання».

Відповідно до п.п. 1.1.1 договору кредиту від 05 червня 2006 року № 2006/13-2.06/587 щомісячний платіж з погашення суми основної заборгованості з липня 2006 року по травень 2021 року становить 885 доларів США.

Відповідно до пункту 4.5 договору кредиту від 05 червня 2006 року № 2006/13-2.06/587 в разі порушення зобов`язань, визначених пунктами 3.3.8 3.3.9 договору кредиту, протягом більше, ніж шістдесят робочих днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив та, відповідно, позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час користування кредитними коштами, а також нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).

З наданого розрахунку заборгованості вбачається, що прострочена заборгованість починаючи з 01.08.2008 року тривалістю більше, ніж шістдесят робочих днів настала 27.10.2008 року із розрахунку, що у серпні 2008 року було 20 робочих днів, у вересні 2008 року - 22 робочих дні, у жовтні 2008 року - 23 дні. При цьому перевищення строку 60 робочих днів сталося 27.10.2008 року і тому в розумінні п. 4.5. договору кредиту від 05 червня 2006 року № 2006/13-2.06/587 дана дата є датою виникнення зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом, яка підлягає виконанню позичальником протягом 1 робочого дня, тобто 28.10.2008 року.

З позовом за захистом порушеного права АКБ «Укрсоцбанк» звернулося у березні 2010 року і у березні 2016 року уточнило позовні вимоги про стягнення кредитку, процентів та пені за прострочення зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів станом на 04.03.2016 року.

У постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 444/9519/12 від 28.03.2018 року зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. З огляду на вказане Велика Палата Верховного Суду відхиляє аргументи позивача про те, що на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом.

Відповідальність за прострочення виконання грошового зобов`язання визначена законодавством.

У цьому разі відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 року у справі № 910/1238/17, від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12).

Отже, зміст наведеної правової позиції Великої Палати Верховного Суду полягає у тому, що відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України у кредитному договорі може бути передбачено сплату процентів за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. Такі проценти може бути стягнуто кредитодавцем і після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 Цивільного кодексу України (ухвала Великої Палати Верховного Суду від 24.01.2019 року у справі № 5017/1987/2012).

Однак у разі, якщо у договорі не встановлений розмір процентів, що мають стягуватися після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 Цивільного кодексу України, то застосуванню підлягає розмір процентів передбачений ч.2 ст. 625 ЦК України - 3% річних, що в будь-якому випадку передбачає обґрунтування позивачем заявлених позовних вимог цією нормою.

Саме такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Втім, зі змісту умов договору кредиту від 05 червня 2006 року № 2006/13-2.06/587 не вбачається, що сторони погодили розмір процентної ставки саме з моменту настання строку виконання зобов`язання, тобто коли кредит повинен був бути вже повністю погашений і до моменту фактичної оплати тіла кредиту.

Між тим, з вимогами про стягнення процентів в порядку ч.2 ст. 625 ЦК України позивач не звертався і цією правовою нормою заявлені вимоги про стягнення процентів за кредитним договором не мотивував.

Заявлені до стягнення проценти стосуються процентів які передбачені кредитним договором про умови користування грошовими коштами Банку в межах строку кредитування.

Оскільки у відповідності до п. 4.5. договору кредиту, строк договору сплив 28.10.2008 року всі суми процентів за договірною ставкою та договірна пеня, які нараховані після 28.10.2008 року, є такими, що нараховані після спливу строку кредитування, що настав в силу наведених умов цього кредитного договору.

Станом на 28.10.2008 року заборгованість за процентами за користування кредитом за договірною ставкою становила 39 251,58 доларів США і тому підлягає стягненню в зазначеному розмірі. Решта процентів у розмірі 77 780,12 доларів США (117 031,70 - 39 251,58) нарахованих за договірною процентною ставкою після спливу строку кредитування, який настав в силу п. 4.5. договору кредиту, не підлягають задоволенню у зв`язку з іх необґрунтованістю.

Крім того, передбачена п. 4.2. кредитного договору ставка пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за прострочення виконання зобов`язання зі сплати процентів у строк передбачений п. 2.4. (10 число кожного місяця) і не передбачає застосування її після спливу строку кредитування.

Крім того даний пункт кредитного договору передбачає також нарахування пені за несвоєчасне повернення кредиту, а саме прострочення строків визначених п.п. 1.1., 2.6.3, 3.2.3, 4.4., 5.4 кредитного договору.

У даному випадку настав строк виконання зобов`язання в силу п. 4.5 кредитного договору.

Зміст даного пункту передбачає обов`язок позичальника повернути протягом одного робочого дня кредит у повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту, а також нараховані штрафні санкції (штраф та пеня).

Тобто, умовами договору чітко не передбачено, що сторони погодили нарахування пені у конкретному розмірі, саме з моменту настання строку виконання зобов`язання, тобто коли кредит повинен був бути вже повністю погашений в силу п. 4.5. кредитного договору і до моменту фактичної оплати тіла кредиту.

При таких обставинах, вимоги про стягнення пені за прострочення сплати кредиту за період з 03 березня 2015 року до 03 березня 2016 року у розмірі 1 043 249,24 грн.; пені за прострочення сплати процентів за період з 03 березня 2015 року до 03 березня 2016 року у розмірі 1 189 593,25 грн. задоволенню не підлягають.

Враховуючи наведене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні з урахуванням викладеного в цій постанові, та стягненню з відповідача ОСОБА_1 на користь банку заборгованості за договором кредиту від 05 червня 2006 року № 2006/13-2.06/587 станом на 04 березня 2016 року в розмірі 4 622 629,16 гривень (176 344,58 доларів США), з яких: заборгованість за кредитом 137 093,00 доларів США (3 593 703,94 грн), заборгованість за відсотками 39 251,58 доларів США (1 028 925,22 грн.). В решті вимог банку до ОСОБА_1 слід відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 грудня 2016 року в частині вимог Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором № 2006/13-2.06/587 від 05 червня 2006 року станом на 04 березня 2016 року в розмірі 4 622 629,16 гривень (176 344,58 доларів США), з яких: заборгованість за кредитом 137 093,00 доларів США (3 593 703,94 грн), заборгованість за відсотками 39 251,58 доларів США (1 028 925,22 грн.).

В решті вимог Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений: 07.11.2022 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

О.В. Князюк