Справа № 466/1065/21 Головуючий у 1 інстанції: Єзерський Р.Б.
Провадження № 22-ц/811/1345/22 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Іванової О.О.

з участю представника відповідачки ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представників ОСОБА_2 - адвокатів Могінської Тетяни Анатоліївни та ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 16 травня 2022 року в складі судді Єзерського Р.Б. у справі за позовом Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_2 , з участю третьої особи Львівської міської ради про звільнення об`єкта благоустрою шляхом демонтажу металевої огорожі з цегляними стовпцями на стрічковому фундаменті,-

встановив:

У лютому 2021 року позивач Шевченківська районна адміністрація Львівської міської ради звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , з участю третьої особи Львівської міської ради, у якій з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив зобов`язати відповідачку демонтувати металеву огорожу з воротами та з цегляними стовпцями на стрічковому фундаменті, самочинно встановлену на земельній ділянці АДРЕСА_1 та довжиною 19,2 м з сторони АДРЕСА_2 , а також покласти на відповідачку судові витрати.

Вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_2 з 03.12.1988 зареєстрована у будинку за адресою: АДРЕСА_2 , який належить їй на праві приватної власності. Актом обстеження земельних ділянок на АДРЕСА_3 від 27.11.2020 №165 встановлено, що земельна ділянка № НОМЕР_1 у межах червоних ліній орієнтовною площею 0,0289 га на АДРЕСА_2 перебуває у комунальній власності. Дана земельна ділянка відноситься до земель загального користування. Станом на дату складання акту документи, що посвідчують право користування або право власності на земельну ділянку № НОМЕР_1 орієнтовною площею 0,0289 га на АДРЕСА_2 у відповідача відсутні. Отже, відповідач ОСОБА_2 самовільно зайняла та фактично використовує земельну ділянку №7 орієнтовною площею 0,0289 га на АДРЕСА_2 за відсутності відповідного рішення Львівської міської ради про її передачу у власність або надання у постійне користування (оренду) та вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки. Актом від 27.11.2020 №165 встановлено зокрема, що вказана земельна ділянка огороджена парканом на стрічковому фундаменті. Доступ до земельної ділянки комунальної власності відсутній. Такі дії відповідача вказують на порушення Правил благоустрою м. Львова, затверджених ухвалою Львівської міської ради від 21.04.2011 № 376.

Відповідачку зобов`язано звільнити самовільну зайняту спірну земельну ділянку, проте у встановлений термін вимоги Відділу самоврядного контролю за використанням та охороною земель у м. Львові департаменту містобудування Львівської міської ради, останньою виконано не було.

У подальшому спеціалістами Відділу самоврядного контролю за використанням та охороною земель у м. Львові департаменту містобудування Львівської міської ради 21.01.2021 проведено повторне обстеження земельних ділянок на АДРЕСА_3 , за результатами якого складено Акт № 165/П, яким встановлено, що порушення виявлені під час першого обстеження в добровільному порядку не усунуті. У зв`язку із зазначеним, позивач звернувся до суду за захистом порушеного права та просить позов задовольнити.

Оскаржуваним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 16 травня 2022 року позовну заяву Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, до ОСОБА_2 , з участю третьої особи Львівської міської ради, про звільнення об`єкта благоустрою шляхом демонтажу металевої огорожі з цегляними стовпцями на стрічковому фундаменті задоволено повністю.

Зобов`язано ОСОБА_2 демонтувати металеву огорожу з воротами та з цегляними стовпцями на стрічковому фундаменті, самочинно встановлену на земельній ділянці АДРЕСА_1 та довжиною 19,2 м з сторони АДРЕСА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, 2270грн., 00 коп. сплаченого судового збору.

Рішення оскаржили представника відповідачки ОСОБА_2 - ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , вважають рішення незаконним та необґрунтованим.

Зокрема зазначають, що висновки суду про самовільне зайняття земельної ділянки та здійснення самочинного будівництва ґрунтуються виключно на актах обстеження, як результатах проведених відділом самоврядного контролю за використанням та охороною земель у м. Львові департаменту містобудування Львівської міської ради, інших доказів на підтвердження своїх висновків судом не наведено.

Зазначаючи, що відповідачка ОСОБА_2 є спадкоємцем ОСОБА_4 та власницею будинку АДРЕСА_2 , звертають увагу, що при переході права власності на будівлю та споруду разом з цими об`єктами переходить і право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення.

Таким чином, відповідачка 16.03.1999 набула речові права на земельну ділянку площею 0,1000 га для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 .

Стверджують, що позивач не представив жодних доказів на підтвердження того, що на час проведення перевірки чи звернення до суду площа земельної ділянки збільшилася.

З наданої позивачем План схеми земельних ділянок на АДРЕСА_3 вбачається, що червоні лінії проходять через тамбур/веранду житлового будинку А-1 побудованого у 1930 році, а сарай, побудований у цей же рік, як і огорожа за червоної лінією (на дорозі).

Покликається на те, що позивач не надав жодного доказу про визначення у встановленому законом порядку червоних ліній на вул. Прилбицькій саме у такому місці, як це зазначено у План-схемі, а також не долучено доказів вилучення земельної ділянки чи її частини у відповідачки, як і не представлено доказів припинення права власності відповідачки на частину житлового будинку та господарську споруду.

Звертає увагу на те, що акти обстеження складені у період, коли орган самоврядного контролю ще не мав повноважень на здійснення державного контролю за використанням та охороною земель, тому, на думку апелянтів, такі акти не є допустимими доказами.

Покликається на те, що на встановлення огорож/парканів не вимагається дозвільні документи, ні отримання вихідних даних, ні містобудівних умов і обмежень.

Вважають, що Положення про порядок влаштування огорож у м. Львові не підлягає до застосування у спірних правовідносинах, оскільки суперечить ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності».

На думку апелянтів, судом не встановлено, а позивачем не доведено порушення його права, що є самостійною підставою для відмови у позові, крім цього зазначає, що знесення самочинного об`єкта нерухомості є крайнім заходом впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Також вважають, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту, оскільки не призведе до поновлення прав.

Просять скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 16 травня 2022 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В судовому засіданні представник відповідачки ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала, в обґрунтування надала пояснення, анлогічні доводам скарги.

Інші учасники справи, будучи повідомленими про час та місце розгляду справи шляхом направлення судових повісток на їх офіційну електронну адресу, в судове засідання не прибули, не повідомили суд про причину неявки.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, у відповідності до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідачки ОСОБА_1 на підтримку доводів скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла такого висновку.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що уповноваженими особами Головного управління Держгеокадастру у Львівській області здійснено поверхневий аналіз щодо земельної ділянки №7 орієнтовною площею 0,0289 га на АДРЕСА_2 , зокрема у відповідному акті зазначено, що земельна ділянка 0,0237 га з огорожею перейшла у спадщину ОСОБА_2 , однак кадастрового номеру вказаної ділянки не зазначено, а також зазначивши, що земельну ділянку загальною площею 0,0873 га за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_2 використовує за історично складеними фактами, що не обґрунтовується жодними належними та допустимими доказами.

При цьому, з копії топографо-геодезичних матеріалів з масштабу 1:500 наявних в управлінні архітектури та урбаністики за адресою: АДРЕСА_3 , відповідач ОСОБА_2 використовує земельну ділянку № НОМЕР_1 орієнтовною площею 0,0289 га в межах червоних ліній, довжиною 41 м із сторони АДРЕСА_3 та довжиною 19,2 м з сторони АДРЕСА_2 , яка згідно актів №165 від 27.11.2020 та №165-П від 20.01.2021 перебуває у комунальній власності та відноситься до земель загального користування, на якій розташована без правовстановлюючих документів на вказану земельну ділянку (Державного акту на землю, договору оренди) чи дозволу на влаштування огорожі від районної адміністрації самочинно встановлена металева огорожа з воротами та з цегляними стовпцями на стрічковому фундаменті, що є порушенням Правил благоустрою м. Львова, затверджених ухвалою Львівської міської ради №376 від 21.04.2011 та «Положення про порядок влаштування огорож у місті Львові», затвердженим рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради №834 від 09.09.2011.

Документів на право користування самочинно огородженими земельними ділянками відповідачем не надано, тому суд прийшов висновку, що позов є підставним та підлягає до задоволення в повному обсязі.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів виходить з такого.

Судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 є власником житлового будинку на АДРЕСА_2 , що стверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 242078246 від 28.01.2021 (а.с. 6-7).

Згідно із довідкою №11586 про реєстрацію місця проживання особи, виданої Шевченківською районною адміністрацією Львівської міської ради, ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 з 03.12.1988 по теперішній час (а.с. 8).

27.11.2020 відділом самоврядного контролю за використанням та охороною земель у м. Львові департаменту містобудування Львівської міської ради проведено обстеження земельних ділянок комунальної власності на АДРЕСА_3 , відтак складеним Актом обстеження земельних ділянок на АДРЕСА_3 від 27.11.2020 № 165, яке проводилося за дорученням Львівського міського голови від 13.11.2020 №4-2101-443 та на виконання наказу департаменту містобудування від 26.11.2020 № 287, встановлено, що земельна ділянка № НОМЕР_1 орієнтовною площею 0,0289 га на АДРЕСА_2 перебуває в комунальній власності. Дана земельна ділянка відноситься до земель загального користування. Вказана земельна ділянка фактично використовується ОСОБА_2 для обслуговування житлового будинку на АДРЕСА_2 . ОСОБА_2 фактично використовує земельну ділянку АДРЕСА_4 в межах червоних ліній орієнтовною площею 0,0289 га на АДРЕСА_2 за відсутності відповідного рішення Львівської міської ради про її передачу у власність або надання в користування (оренду) та вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки. Станом на дату складання акту, документи, що посвідчують право користування або право власності на земельну ділянку № НОМЕР_1 орієнтовною площею 0,0289 га на АДРЕСА_2 у відповідачки ОСОБА_2 відсутні. Крім того, цим же актом встановлено, що вказана земельна ділянка огороджена парканом на стрічковому фундаменті, а доступ до такої відсутній.

30.11.2020 Відділ самоврядного контролю за використанням та охороною земель у м. Львові департаменту містобудування Львівської міської ради вручив ОСОБА_2 вимогу № 165/7 якою зобов`язано до 31.12.2020 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку №7 орієнтовною площею 0,0289 га на АДРЕСА_2 , усунувши перешкоди для використання земельної ділянки її власником шляхом демонтажу паркану на стрічковому фундаменті в межах червоних ліній. Роз`яснено, що вимога підлягає обов`язковому виконанню, про виконання вимоги зобов`язано письмово повідомити Відділ самоврядного контролю за використанням та охороною земель у м. Львові департаменту містобудування Львівської міської ради до 31.12.2020.

У встановлений термін інформація щодо виконання вимоги №165/7 від 30.12.2020 ОСОБА_2 у Відділ самоврядного контролю за використанням та охороною земель у м. Львові департаменту містобудування Львівської міської ради, не надходила.

У подальшому, а саме 21.01.2021 спеціалісти відділу самоврядного контролю за використанням та охороною земель у м. Львові департаменту містобудування Львівської міської ради провели повторне обстеження земельних ділянок на АДРЕСА_3 , за результатами якого складено акт № 165/П, яким встановлено, що порушення виявлені під час першого обстеження у добровільному порядку не усунуті.

Звертаючись з позовними вимогами позивач Шевченківська районна адміністрація Львівської міської ради покликалась на те, що відповідачка ОСОБА_2 спірну земельну ділянку огородила парканом на стрічковому фундаменті, доступ до такої відсутній. При цьому, земельна ділянка відноситься до земель загального користування у межах червоних ліній орієнтовною площею 0,0289 га на АДРЕСА_2 , перебуває у комунальній власності, документи, що посвідчують право користування або право власності на земельну ділянку у відповідачки відсутні, відтак остання самовільно зайняла та фактично використовує таку, а вимоги про звільнення самовільно зайняту спірну земельну ділянку, не виконує.

Не погоджуючись із оскаржуваним рішенням, яким позовні вимоги задоволено, відповідачка ОСОБА_2 свої доводи зводить виключно до неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та неповно встановлених обставин справи, які мають значення для правильного вирішення такої.

Суд першої інстанції розглянув справу за правилами цивільного судочинства.

Так, цивільний процесуальний кодекс України (далі ЦПК України) передбачає, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами (ч.ч. 1-2 ст. 19 ЦПК України).

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, в яких хоча б одна зі сторін, зазвичай, є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

В свою чергу, справою адміністративної юрисдикції у розумінні пункту 1 частини першої статті 3 КАС України є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Суб`єкт владних повноважень це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС України у зазначеній редакції).

Юрисдикція адміністративних судів поширюється, зокрема, на спори між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень. Юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб`єкту законом (п.п. 3, 5 ч. 1 ст. 19 КАС України).

За змістом пункту 5 частини четвертої статті 46 КАС України громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, їх об`єднання, юридичні особи, які не є суб`єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами лише за адміністративним позовом суб`єкта владних повноважень, зокрема, в інших випадках, встановлених законом.

Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.

Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Отже, до справ адміністративної юрисдикції віднесені публічно-правові спори, ознакою яких є не лише спеціальний суб`єктний склад, але і їх виникнення з приводу виконання чи невиконання суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме у тих правовідносинах, в яких виник спір.

Стосовно терміну «владні управлінські функції», то зміст поняття «владні» полягає в наявності у суб`єкта повноважень застосовувати надану йому владу, за допомогою якої впливати на розвиток правовідносин, а «управлінські функції» це основні напрямки діяльності органу влади, його посадової чи службової особи або іншого уповноваженого суб`єкта, спрямовані на управління діяльністю підлеглого суб`єкта.

З огляду на вказане до юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома чи більше суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у правовідносинах, в яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний (зобов`язані) виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень (аналогічні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 914/2006/17, від 18 вересня 2018 року у справі № 823/218/17, від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17, від 2 квітня 2019 року у справі № 137/1842/16-а, від 18 грудня 2019 року у справі № 263/6022/16-ц, від 19 лютого 2020 року у справі № 520/5442/18).

Відповідно до пункту 1.1 Положення про Шевченківську районну адміністрацію Львівської міської ради, затвердженого рішенням виконкому Львівської міської ради від 01 листопада 2016 року № 977, яким керувався суд першої інстанції, позивач є виконавчим органом Львівської міської ради і діє відповідно до ухвали міської ради від 26.05.2016 № 505 «Про затвердження структури виконавчих органів Львівської міської ради, загальної чисельності апарату ради та її виконавчих органів».

Поряд з цим, відповідно до Закону України Про місцеве самоврядування в Україні, на виконання ухвал міської ради від 04.02.2021 № 32 Про затвердження структури виконавчих органів Львівської міської ради, загальної чисельності апарату ради та її виконавчих органів і від 08.07.2021 № 1081 Про розмежування повноважень між виконавчими органами Львівської міської ради, враховуючи рішення виконавчого комітету від 13.08.2021 № 685 Про затвердження типових положень про департамент, управління та відділ Львівської міської ради, виконавчий комітет затвердив Положень про районні адміністрації Львівської міської ради та їх структур рішенням № 944 від 08.10.2021.

Таким чином, на час ухвалення оскаржуваного рішення, власне рішення виконкому Львівської міської ради від 01 листопада 2016 року № 977, яким було затверджено, зокрема Положення про Шевченківську районну адміністрацію Львівської міської ради, не було чинним.

В свою чергу, згідно із Положенням про районні адміністрації Львівської міської ради та їх структуру, яке затверджене рішенням виконавчого комітету № 944, Шевченківська районна адміністрація Львівської міської ради є виконавчим органом Львівської міської ради.

У вказаному Положенні передбачені повноваження районної адміністрації, до яких зокрема, належать: забезпечення демонтажу самовільно встановлених: парканів, тимчасових споруд, обмежувальних паркувальних пристроїв, які перешкоджають під`їзду автомобілів швидкої медичної допомоги, поліції, пожежної, рятувальної, аварійно-відновлювальної техніки до житлових будинків, обмежувачів швидкості руху автотранспорту тощо та інших визначених споруд у Львівській міській територіальній громаді (пункт 4.1.30), надання дозволів на встановлення огорож в установленому виконавчим комітетом порядку.

Для реалізації завдань та виконання повноважень, передбачених цим Положенням, іншими нормативними актами, районна адміністрація має право, зокрема, звертатись до суду у порядку, встановленому законодавством України, у тому числі з позовними заявами про визнання незаконними актів органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, які обмежують права територіальної громади, а також повноваження органів та посадових осіб місцевого самоврядування (п. 5.1.10 Положення).

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Виконавчі органи міських рад - це органи, які відповідно до Конституції України та Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі - Закон № 280/97-ВР) створюються міськими радами для здійснення виконавчих функцій і повноважень місцевого самоврядування у межах, визначених цим та іншими законами (абзац одинадцятий статті 1 Закону № 280/97-ВР).

Таким чином, як орган місцевого самоврядування Шевченківська районна адміністрація Львівської міської ради відповідно до статті 25 Закону № 280/97-ВР правомочна розглядати та вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до її відання.

У статті 29 згаданого Закону передбачено, зокрема, що до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать, зокрема власні повноваження щодо управління в межах, визначених радою, майном, що належить до комунальної власності відповідних територіальних громад.

Відповідно до підпункту 3 пункту «б» частини першої статті 31 цього Закону до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження, зокрема, здійснення в установленому порядку державного контролю за дотриманням законодавства, затвердженої містобудівної документації при плануванні та забудові відповідних територій; зупинення у випадках, передбачених законом, будівництва, яке проводиться з порушенням містобудівної документації і проектів окремих об`єктів, а також може заподіяти шкоди навколишньому природному середовищу.

Аналогічну норму закріплено у статті 14 Закону України від 16 листопада 1992 року № 2780-XII «Про основи містобудування», яка врегульовує питання компетенція виконавчих органів сільських, селищних, міських рад у сфері містобудування.

Згідно зі статтею 7 вказаного Закону № 2780-ХІІ державне регулювання у сфері містобудування здійснюється, зокрема, органами місцевого самоврядування, а також центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері містобудування, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю, іншими органами в порядку, встановленому законодавством.

У даній справі Шевченківська районна адміністрація звернулася до суду з позовом про зобов`язання відповідачку ОСОБА_2 демонтувати металеву огорожу з воротами та з цегляними стовпцями на стрічковому фундаменті, самочинно встановлену на земельній ділянці АДРЕСА_1 та довжиною 19,2 м з сторони АДРЕСА_2 .

Отже, спірні правовідносини у цій справі обумовлені реалізацією позивачем передбачених Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» делегованих повноважень щодо здійснення державного контролю за дотриманням законодавства у сфері містобудівної діяльності. Здійснення такого державного контролю означає обов`язковість прийнятих за його результатами рішень для підконтрольного суб`єкта, що свідчить про владно-управлінський характер, а отже і публічно-правову природу таких правовідносин.

Зокрема, повноваження зі здійснення контролю за дотриманням законодавства у сфері містобудівної діяльності, передбачають не лише виявлення факту правопорушення, притягнення винуватої особи до юридичної відповідальності, але також припинення цього правопорушення й усунення його негативних наслідків, зокрема на виконання владного управлінського припису. Тобто, публічні правовідносини не завершуються фіксацією факту адміністративного правопорушення та притягненням винуватої особи до юридичної відповідальності, а продовжують існувати до моменту припинення правопорушення, усунення його негативних наслідків, виконання владного припису або визнання його незаконним і скасування.

Оскільки, у даному випадку відповідачка добровільно не виконала вимогу про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки, позивач як суб`єкт владних повноважень на виконання управлінських функцій, звернувся до суду з позовом про зобов`язання демонтувати самочинно влаштовану огорожу.

Вище вказана позиція узгоджується з постановою Великої палати Верховного Суду в постанові від 18.03.2020 в справі № 464/104/16-ц.

Велика Палата Верховного Суду вже неодноразово доходила висновку про те, що спори за аналогічних правовідносин є публічно-правовими, і їх слід вирішувати за правилами адміністративного судочинства (див. постанови від 10 квітня 2018 року у справі № 1519/2-787/11), від 15 травня 2018 року у справі № 520/10754/14-ц (пункт 64), від 30 травня 2018 року у справі № 464/5495/13-ц, від 13 березня 2019 року у справі № 461/12053/15-ц (пункт 43), від 2 квітня 2019 року у справі № 914/2584/17 (пункт 6.24), від 22 квітня 2019 року у справі № 1527/14472/12, від 20 листопада 2019 року у справі № 462/4783/16-ц (пункт 5.18), від 2 жовтня 2019 року у справі № 462/348/15-ц (пункт 45)

Аналогічний підхід щодо адміністративної юрисдикції суду Велика Палата Верховного Суду застосовує і в справах за позовами органів архітектурно-будівельного контролю про знесення об`єктів самочинного будівництва, коли цей суб`єкт владних повноважень реалізовує надані йому чинним законодавством владні управлінські функції стосовно виявлення факту самочинного будівництва й усунення порушень шляхом знесення самочинно збудованих об`єктів містобудування (див., зокрема, постанови від 11 квітня 2018 року у справі № 161/14920/16-а, від 15 травня 2018 року у справі № 463/4564/16-а, від 21 листопада 2018 року у справі № 826/12372/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 826/8743/15, від 18 грудня 2019 року у справі № 579/968/17 (пункт 38)).

Враховуючи наведене та Положення про Шевченківську районну адміністрацію Львівської міської ради, позивач має повноваження з контролю за дотриманням законодавства у сфері містобудівної діяльності і для виконання цих повноважень наділений правом звернення до суду з позовом до фізичних осіб, які допустили порушення у сферах благоустрою та містобудування, саме такі інтереси захищає позивач у цьому спорі, і саме на їх реалізацію спрямовані його контрольні повноваження, тому на переконання колегії суддів, спір, який є предметом цього розгляду, є публічно-правовим, оскільки виник за участю суб`єкта владних повноважень, який реалізовує у спірних правовідносинах надані йому чинним законодавством владні управлінські функції стосовно виявлення та усунення порушень у сфері містобудівної діяльності шляхом демонтажу самовільно встановленої огорожі на земельній ділянці у межах червоних ліній.

Таким чином, справа за позовом такого суб`єкта владних повноважень, відповідно до наведеного вище припису закону, належить до юрисдикції адміністративних судів.

Наведене дає підстави для висновку про те, суд першої інстанції розглянув справу з порушенням норм процесуального права, а саме статті 19 ЦПК України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Закриття провадження - це форма закінчення розгляду цивільної справи без винесення судового рішення у зв`язку із виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Згідно із частинами першою та другою статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4 ст. 367 ЦПК України).

Враховуючи наведене та навіть за відсутності відповідних доводів в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі, оскільки даний спір підлягає розгляду за правилами КАС України у порядку адміністративного судочинства.

З огляду на зазначене та з метою уникнення будь якої преюдиції у майбутньому, колегія суддів не надає правової оцінки будь яким доводам учасників справи по суті спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦПК України якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.

Таким чином, оскільки апеляційний суд задовольняє частково апеляційну скаргу та на підставі ст. 377 ЦПК України скасовує оскаржуване рішення і закриває провадження в справі, необхідно одночасно роз`яснити Шевченківській районній адміністрації Львівської міської ради право на звернення до апеляційного суду протягом десяти днів з дня отримання постанови звернутися до із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 368, п. 4 ч. 1 ст. 374, ч. 1 ст. 377, ст. ст. 381, 382, 383 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу представників ОСОБА_2 - адвокатів Могінської Тетяни Анатоліївни та ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 16 травня 2022 року - скасувати.

Провадження у справі за позовом Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_2 , з участю третьої особи: Львівської міської ради про звільнення об`єкта благоустрою шляхом демонтажу металевої огорожі з цегляними стовпцями на стрічковому фундаменті - закрити.

Роз`яснити позивачу Шевченківській районній адміністрації Львівської міської ради право на звернення до суду з такою вимогою в порядку адміністративного судочинства до Львівського окружного адміністративного суду, а також роз`яснити позивачу про наявність у неї права протягом десяти днів з дня отримання постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Стягнути з Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради на користь ОСОБА_2 1488 (одна тисяча чотириста вісімдесят вісім) гривень 60 копійок сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 09 листопада 2022 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк