02.11.2022 року КОЗЕЛЬЩИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
справа № 533/652/22
провадження № 2/533/194/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2022 року селище Козельщина

Козельщинський районний суд Полтавської області у складі:

головуючого судді Козир В.П.,

за участю

секретаря судового засідання Лобач М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду цивільну справу за позовом АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

28 вересня 2020 року позивач АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду зі позовною заявою до відповідачки ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 07.04.2006 у розмірі 12405,36 грн.

Позовна заява мотивована тим, що 07.04.2006 між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг.

Позивач зазначав, що за умовами вказаного договору банком було відкрито картковий рахунок із початковим лімітом у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, яка додається до позову, а відповідачу надано у користування кредитну картку (номери та строк дії отриманих карток зазначено у довідці про отримання картки). У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 13100,00 грн, що підтверджується Довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку.

Відповідачка належним чином зобов`язання за кредитним договором не виконувала, унаслідок чого станом на 29.08.2022 утворилась заборгованість у розмірі 16864,20 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту у розмірі 12405,36 грн, заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 КК України, - 4458,84 грн.

Позивач просив суд стягнути тільки частину нарахованої ним станом на 29.08.2022 заборгованості, а саме: 12405,36 грн заборгованість за кредитом.

Позивач, належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду, в судові засідання представника не забезпечив, у клопотанні просив здійснювати розгляд справи без участі представника позивача, не заперечував проти заочного розгляду справи.

Відповідачка, належним чином повідомлена про час та місце судового розгляду, у судове засідання не з`явилася. Позовні вимоги не визнала. Представником відповідачки адвокатом Пасюком Василем Володимировичем подано відзив на позовну заяву, у якому представник відповідачки просив суд відмовити у задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк», стягнути зі позивача на користь позивачки судові витрати у сумі 4000,00 грн, а також просив суд здійснювати судовий розгляд справи 02.11.2022 без участі відповідачки та її представника.

Обґрунтовуючи відзив на позовну заяву, представник відповідачки заперечував факт отримання відповідачкою кредитних коштів за договором б/н від 07.04.2006, оскільки такого договору остання не укладала і не підписувала, а також заперечував факт погашення кредиту. Стверджував, що позивач не надав суду доказів на підтвердження видачі відповідачці кредитних карток, доказів розміру наданого кредиту, доказів щодо Умов та Правил надання банківських послуг; належного розрахунку та доказів видачі грошових коштів. Крім того, заявив про застосування строків позовної давності.

Так, зокрема позиція відповідачки та її представника ґрунтується на тому, що:

1)у позові не вказано, яким чином були видані кошти;

2)у заяві б/н від 07.04.2006 та у довідці про видачу карток містяться різні відомості щодо номеру картки та строку її дії: НОМЕР_1 до квітня 2009 (у заяві) та 589983 01/2009 (у довідці);

3)відповідачка не погоджувалася на збільшення ліміту заборгованості, який збільшувався позивачем самостійно; невідомо, коли саме збільшувався кредитний ліміт;

4)подана до суду копія заяви не відповідає тій, на яку йде посилання у позові, адже до суду подано заяву від 06.04.2022, а посилання в позові йде на заяву від 07.04.2006;

5)матеріали справи не містять підтверджень, що саме з наданою позивачем редакцією Умов та правил надання банківських послуг ознайомилася відповідачка;

6)копія довідки про видачу кредитних карток не відповідає вимогам ч. 2, 4 ст. 95 ЦПК України і не може бути застосована в якості доказів, оскільки довідка не містить інформацію щодо реквізитів кредитного договору, належним чином не засвідчена, тобто не відповідає вимогам закону щодо належності, допустимості та достовірності;

7)розрахунок заборгованості не містить ні підпису, ні печатки, ні детального розрахунку; здійснити перевірку розміру нарахованих суми боргу, процентів та штрафних санкцій відповідачу неможливо, оскільки не надано доказів на підтвердження видачі кредитної картки «Універсальна» та розміру наданого кредиту;

8)позивач не надав доказів видачі відповідачу карток, які б відповідали вимогам цивільного процесуального закону щодо належності, допустимості та достатності;

9)в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази щодо заборгованості, зокрема, виписка по рахунках, яка б охоплювала весь період, за який утворилася заборгованість відповідача.

При нормативному обґрунтуванні відзиву посилався, зокрема, на правову позицію у постанові ВС від 27.03.2020 у справі № 703/3063/18, яка на думку, представника відповідача, підлягає застосування у даній справі.

Керуючись ч. 1 статті 223 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З`ясувавши обставини справи, дослідивши письмові докази, подані на їх підтвердження, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно зі частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Строк виконання кожного щомісячного зобов`язання згідно із частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність ? це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Так, за зобов`язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252 ? 255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного часу» розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено пунктами 18 і 19 такого змісту:

"18. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

19. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257 - 259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії".

Відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX (зі змінами, внесеними Указом від 14 березня 2022 року № 133/2022, затвердженим Законом України від 15 березня 2022 року № 2119-IX, Указом від 18 квітня 2022 року № 259/2022, затвердженим Законом України від 21 квітня 2022 року № 2212-IX, Указом від 17 травня 2022 року № 341/2022, затвердженим Законом України від 22 травня 2022 року № 2263-IX та Указом від 12 серпня 2022 року № 573/2022, затвердженим Законом України від 15.08.2022 року № 2500-IX, починаючи з 24.02.2022 року на території України діє режим воєнного стану.

Судом встановлено, що 06.04.2006 між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір шляхом підписання заяви, без номеру, копія якої міститься у матеріалах справи (а.с. 30).

Згідно вказаної заяви відповідачеві видана картка «Універсальна» з терміном дії 01/09, з кредитним лімітом 4300,00 гривень під базову відсоткову ставку за кредитним лімітом на момент підписання договору 3 % на місць з розрахунку 360 днів у році. Термін дії кредитного ліміту збігається з терміном дії кредитної картки. Сплата заборгованості за кредитним лімітом може здійснюватися як шляхом внесення коштів на картку Клієнтом, так і списанням банком коштів із дебетної картки НОМЕР_2 .

У заяві зазначені анкетні відомості відповідачки, місце її роботи, валюта (гривня) та вид обраної картки «Універсальна». У заяві міститься підпис відповідачки та зазначена дата її заповнення 06.04.2006.

Згідно відміток у заяві - рахунок на підставі даної заяви було відкрито відповідачці 07.06.2006, тобто на наступний день після підписання заяви відповідачкою, а також у заяві наведено номер виданої відповідачці картки: НОМЕР_3 .

Аналогічний номер виданої картки та дата її видачі міститься у довідці про зміну умов кредитування (а.с. 28) та у довідці про перелік виданих кредитних карток (а.с. 29), а також з розрахунку заборгованості вбачається, що відповідачка використовувала, здійснюючи операції за картковим рахунком, картку за номером НОМЕР_3 , починаючи з 21.04.2006, коли було встановлено кредитний ліміт у сумі 4300,00 грн та відбулося перше зняття готівки у сумі 2020 грн, по 31.10.2007 (а.с. 26 (на звороті) -27 (на звороті).

Отже, суд уважає, що безпідставними є доводи представника відповідачки про неукладення нею кредитного договору та неотримання відповідачкою кредитної картки. Той факт, що у позовній заяві позивач зазначив датою підписання заяви 07.04.2006, що є фактично датою видачі картки, а не 06.04.2006 як дату, коли фактично відповідачка звернулася до банку за послугою, не спростовує факт укладення змішаного договору про надання банківських послуг між позивачем та відповідачкою. Розбіжностей у номерах картки, на які посилався представник відповідачки, судом виявлено не було.

Згідно довідки позивача без вихідних даних (номеру та дати) між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 був підписаний кредитний договір б/н, за яким було видано такі кредитні картки: НОМЕР_3 , дата відкриття 07.04.2006, термін дії 04/09, тип карти «Універсальна»; НОМЕР_4 , дата відкриття 31.10.2007, термін дії 04/13; тип картки «Універсальна»; НОМЕР_5 , дата відкриття 29.05.2013, термін дії 07/16, тип картки «Універсальна»; НОМЕР_6 , дата відкриття 30.05.2013, термін дії 05/17; НОМЕР_7 , дата видачі 22.10.2017, термін дії 10/21, тип картки «Універсальна»; НОМЕР_7 , дата видачі 25.11.2017, термін дії 10/21, тип картки «Універсальна».

Наведена у довідці інформація про номери карток повністю відповідає інформації, відображеній у виписці за договором за період з 07.04.2006 по 31.08.2022 (а.с. 20 27), про номери карток, з яких здійснювалися як видаткові так і прибуткові операції, тому суд відхиляє доводи представника відповідачки про недоведеність факту видачі відповідачці карток.

У відповідності до довідки позивача (без вихідних реквізитів) про зміну умов кредитування та обслуговування картки, оформленої на відповідачку, 21.04.2006 позивачем було встановлено кредитний ліміт на картку НОМЕР_3 (відкриту 07.04.2006) у розмірі 4300,00 грн; у подальшому кредитний ліміт неодноразово змінювався, у тому числі: 12.04.2007 5000,00 грн; 13.08.2007 6000,00 грн; 12.02.2009 3000,00 грн; 17.04.2009 2600,00 грн; 16.06.2009 2010,00 грн; 20.12.2009 4000,00 грн; 21.12.2009 4000,00 грн; 11.04.2010 6000,00 грн; 23.09.2010 9100,00 грн; 09.09.2013 12700,00 грн; 11.02.2016 13100,00 грн; 31.08.2017 9860,00 грн; 28.01.2018 9360,00 грн; 28.07.2018 кредитний ліміт було зменшено до 0,00 грн (а.с. 28).

Разом з тим, з виписки за договором (а.с. 20 27) підтверджується встановлення за кредитним рахунок кредитних лімітів 21.04.2006 4300,00 грн, 12.04.2007 5000,00 грн; 13.08.2007 6000,00 грн; 12.02.2009 3000,00 грн; 17.04.2009 2600,00 грн; 16.06.2009 2010,00 грн; 21.12.2009 4000,00 грн; 11.04.2010 6000,00 грн; 23.09.2010 9100,00 грн; 09.09.2013 12700,00 грн. Подальша зміна кредитних лімітів (після 09.09.2013) та збільшення кредитного ліміту до 13100,00 грн випискою за договором не підтверджується.

За версією позивача відповідачці було видано кредит у межах кредитного ліміту 13100,00 грн. За версією відповідачки вона не зверталася до банку за збільшенням їй кредитного ліміту.

Оцінивши заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, довідку про зміну умов кредитування та виписку за договором у їх сукупності суд дійшов висновку, що при укладенні договору відповідачці було встановлено кредитний ліміт у розмірі 4300,00 грн, який у подальшому неодноразово збільшувався позивачем, та найбільший кредитний ліміт, у межах якого відповідачка використовувала кредитні кошти, склав 12700,00 грн, а не 13100,00 грн як стверджує позивач. Доводи представника відповідачки про відсутність згоди відповідачки на збільшення ліміту заборгованості суд не вважає переконливими, оскільки з виписки за договором вбачається. що відповідачка постійно користувалася кредитними коштами у межах встановлених їй позивачем лімітів, здійснювала видаткові операції та прибуткові - за рахунок яких здійснювалося погашення кредитного ліміту.

З цих самих підстав суд відхиляє доводи представника позивачки про відсутність у матеріалах позовної заяви інформації про спосіб видачі кредитних коштів, оскільки з виписки за договором чітко прослідковується спосіб отримання коштів відповідачкою у межах встановленого їй кредитного ліміту, а саме: зняття готівки в банкоматах, придбання товарів у торгівельних та аптечних мережах, сплата комунальних коштів, поповнення мобільного тощо, після здійснення яких утворювався від`ємний залишок на рахунку. Тобто відповідачка мала б розуміти, що не маючи власних коштів на рахунку (позитивного залишку), вона здійснює видаткові операції за рахунок кредитного ліміту.

Щодо розрахунку заборгованості, суд зазначає таке.

Матеріали справи містять розрахунок заборгованості за договором № б/н від 07.04.2006, укладеним між Приватбанком та клієнтом ОСОБА_1 , на 12 аркушах (а.с. 8 19). Розрахунок виконаний позивачем наростаючим підсумком та розбитий по періодах: станом на 31.05.2015, 30.09.2019, 29.08.2022. Розрахунок є деталізованим. Останній аркуш розрахунку (а.с. 19 на звороті) підписаний представником Приватбанку Гребенюк О.С., на підтвердження повноважень якого матеріали справи містять копію довіреності (а.с. 42).

Отже, суд не бере до уваги аргументи представника відповідача щодо відсутності на розрахунку заборгованості підпису та відсутності детального розрахунку. Щодо відсутності печатки на розрахунку, то норми чинного законодавства не вимагають обов`язкового засвідчення печаткою позивача розрахунку заборгованості чи ціни позову, та відсутність такого реквізиту розрахунку як печатка юридичної особи не тягне за собою його недопустимість як доказу.

Позивач стверджував. що станом на 29.08.2022 відповідачка має заборгованість за кредитним договором у розмірі 16864,20 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту у розмірі 12405,36 грн, що є предметом позову, та заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 КК України , - 4458,84 грн, про стягнення яких позивач не заявляв.

Представник відповідачки стверджував, зокрема, що за наданим позивачем розрахунком неможливо здійснити перевірку правильності нарахувань.

Оцінивши доводи обох сторін та проаналізувавши розрахунок заборгованості, що міститься у матеріалах справи, суд встановив таке.

Згідно з наданим банком розрахунком заборгованість відповідачки станом на 29.08.2022 складає:

- 12405,36 грн - заборгованість за тілом кредиту;

- 4458,84 грн заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 КК України.

Між тим, з розрахунку вбачається, що заборгованість у такому розмірі (за простроченим тілом кредиту) виникла 01.07.2019. Після цієї дати заборгованість за тілом кредиту не збільшувалася. 23.10.2020 відбулося технічне погашення заборгованості за рішенням банку у сумі 29155,73 грн, про що свідчать відомості, зазначені у графі «сума коштів, внесена клієнтом на погашення заборгованості» (а.с.18 (на звороті)) та виписка за договором (а.с.20). З розрахунку позивача також вбачається, що за рахунок суми технічного погашення ним було здійснено погашення пені за минулі період на загальну суму 29155,73 грн, та залишок заборгованості станом на 23.10.2020 за договором став складати 16864, 20 грн (46019,93 29155,73 = 16864,20), у тому числі 4458,84 грн проценти за ст. 625 ЦКУ та 12405,36 грн тіло кредиту прострочене.

Зі виписки з особового рахунку позичальника та розрахунку заборгованості, наданого позивачем, вбачається, що відповідачка систематично користувалася кредитними картками (отримувала кошти в банкоматах, розраховувалася у торгівельних та аптечних мережах, здійснювала оплату комунальних послуг через Приват 24 тощо), а також відповідачка здійснювала платежі на погашення заборгованості за кредитним договором. Сума використаного кредиту не перевищує встановлений позивачем на кредитну картку кредитний ліміт у розмірі 12405,36 грн.

Суд, вирішуючи питання обґрунтованості вимог за наведеним позивачем розрахунком, дійшов висновку про те, що відповідачкою не спростовано отримання нею кредитних коштів, що підтверджується банківською випискою за договором, отже ствердження позивача про отримання відповідачкою кредиту у сумі 12405,36 грн суд уважає підставним та обґрунтованим.

Суд частково погоджується з доводами представника відповідачки в частині неналежного засвідчення позивачем копій доказів (а.с. 20-27, 28, 29, 41), що додано на підтвердження його позовних вимог. На це зверталась увага позивача і судом в ухвалі про відкриття провадження у справі від 06.10.2022. Так копії, надані позивачем містять підпис представника позивача, яким подано та підписано позовну заяву, але такі копії не містять належних реквізитів засвідчення копій («копія», «з оригіналом згідно», дата завірення копії, печатка юридичної особи позивача, дата проставляння підпису), що може породжувати сумніви у їх допустимості як доказів.

Разом з тим, ствердження представника відповідачки про відсутність у матеріалах справи виписки по рахунках, яка б охоплювала весь період, за який утворилася заборгованість відповідачки, не відповідає дійсності, оскільки матеріали справи містять таку виписку за період з 07.04.2006 31.08.2022. Копія такої виписки, хоча і не оформлена належним чином, але містить підпис представника позивача (не розшифрований), який підписав позовну заяву, ОСОБА_2 . Й у своїй сукупності матеріали справи містять достатньо доказів на підтвердження використання позивачкою кредитних коштів у межах кредитного ліміту, що був встановлений на її картковий рахунок.

Висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 27.03.2020 у сп. № 703/3063/18, на застосуванні яких наполягав представник відповідачки, суд не застосовує, оскільки такі висновки не є релевантними по відношенню до обставин у даній справі. Так, у наведеній представником відповідачки справі позивач АТ КБ «Приватбанк» не надав доказів укладення кредитного договору та виписку за рахунком, а надана банком анкета-заява про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у графі «бажаний кредитний ліміт за платіжною карткою «Універсальна» містив прочерк. Тоді, як фактичні обставини даної справи є іншими, оскільки банком надано виписку за договором, яка підтверджує рух коштів за картковим рахунком відповідачки, а заява відповідачки містить відомості про обрану відповідачкою банківську послугу.

Відповідно до п. 62, 63 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Національного банку України від 04.07.2018 № 75, виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Порядок, періодичність друкування та форма надання виписок (у паперовій/електронній формі) із клієнтських рахунків обумовлюються договором банківського рахунку, що укладається між банком і клієнтом під час відкриття рахунку. Виписка з клієнтського рахунку може слугувати первинним документом, що підтверджує факт списання/зарахування коштів з/на цього/цей рахунку/рахунок клієнта, якщо вона містить такі реквізити: 1) назву документа (форми); 2) дату складання; 3) найменування клієнта/банку, прізвище, власне ім`я та по батькові (за наявності) фізичної особи; 4) зміст та обсяг операції (підстави для її здійснення) та одиницю її виміру за кожною операцією, відображеній у виписці з рахунку клієнта; 5) особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у складанні виписки з рахунку клієнта / печатку банку.

Надана позивачем виписка за договором № б/н за період 07.04.2006 - 31.08.2022 (а.с. 20 - 27) наведеним вимогам відповідає.

Також виписка банку згідно Переліку типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, затвердженого наказом Міністерством юстиції України від 12.04.2012 № 578/5, та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17.04.2012 за № 571/20884, має статус первинного документу, а отже є належним та допустимим доказом по справі.

Отже, надані позивачем докази у своїй сукупності дозволяють суду виснувати, що відповідачка отримала кредитні кошти у заявленому позивачем обсязі. Доказів же погашення заборгованості матеріали справи не містять.

У той же час, слушними є доводи представника відповідача, та суд не бере до уваги умови кредитного договору, викладені в Умовах та правилах надання банківських послуг, долучених до матеріалів справи, оскільки позивачем не доведено, що Умови та Правила надання банком кредиту є складовою кредитного договору, а саме те, що вони укладені в один день, тобто в день підписання відповідачкою заяви позичальника, і відповідачка як позичальник розуміла, що саме ці Умови вона мала на увазі, підписуючи заяву.

Вказаний висновок відповідає правовим позиціям Верховного Суду у справі № 342/180/17 (постанова від 03 липня 2019 року), № 188/1815/17(постанова від 27.08.2020), № 378/305/18 (постанова від 23.07.2020), № 191/2648/17 від 23 грудня 2020, відповідно до яких витяг з Умов та правил надання банківських послуг, який викладений на банківському сайті, не може вважатися складовою частиною спірного кредитного договору.

Наказ про затвердження певної редакції Умов та правил не є підтвердженням того, що саме та редакція була чинною на момент підписання анкети-заяви позичальника, як помилково вважає позивач, та що дійсно відповідач був ознайомлений з такими умовами, їх зрозумів та з ними погодився.

Крім того, документ під назвою «Условия и правила предоставления банковских услуг» наданий до суду позивачем викладено не на державній мові, що суперечить вимогам ч. 1 ст. 9 ЦПК України та ч. 3 ст. 14 Закону України «Про засади державної мовної політики».

Так, згідно ч. 1 ст. 9 ЦПК України цивільне судочинство в судах провадиться державною мовою.

Сторони, які беруть участь у справі, подають до суду письмові процесуальні документи і докази, викладені державною мовою (ч. 3 ст. 14 Закону України «Про засади державної мовної політики».

Оскільки доказ у вигляді документа під назвою «Условия и правила предоставления банковских услуг» надано позивачем не на державній мові, та позивач відмовився подавати суду цей доказ державною мовою, суд не бере його до уваги ще й з цих підстав.

Разом з тим представник відповідачки просив суд застосувати до позовних вимог банку строк позовної давності.

Розглядаючи та оцінюючи заявлену відповідачкою заяву про застосування судом строку позовної давності, суд зазначає таке.

Як вже зазначено вище, з розрахунку заборгованості, наданої позивачем, вбачається,

що заборгованість за простроченим тілом кредиту у сумі 12405,36 грн, яку суд визнає доведеною, виникла щонайменше 01.07.2019. Тобто станом на 01.07.2019 уся сума заборгованості за «тілом» кредиту була класифікована банком як прострочена.

Отже, трирічний строк позовної давності, встановлений ст. 257 ЦК України, щодо простроченого тіла кредита мав би сплинути 01.07.2022.

З позовною заявою про примусове стягнення заборгованості з відповідачки у судовому порядку позивач звернувся у вересні 2022 року, тобто більш ніж через три роки з дня виникнення заборгованості за простроченим тілом кредиту у заявленому позивачем розмірі.

Разом з тим, законодавцем продовжено строк дії, визначений ст. 257 ЦК України, на період воєнного стану.

У той же час, зі розрахунку позивача також вбачається, що станом на 01.02.2019 заборгованість за тілом кредиту також складала 12405,36 грн, у тому числі 5293,93 грн поточне тіло на звітну дату та 7111,43 грн тіло кредиту прострочене на звітну дату. Тобто станом на 01.02.2019 тільки частина заборгованості за тілом кредиту була віднесена на рахунок простроченої заборгованості, а решта заборгованості за тілом кредиту перебувала у межах встановленого строку кредитування, та яка у подальшому також була банком віднесена на рахунок простроченої.

Отже, станом на 01.02.2019 відповідачка мала прострочений борг за кредитним договором у сумі 7111,43 грн, а позивач відповідно мав право звернення до суду з метою примусового стягнення заборгованості щонайменше у такому розмірі.

У зв`язку з цим суд приходить до висновку, що позивач пропустив строк позовної давності за позовними вимогами про стягнення заборгованості кредитним договором у сумі 7111,43 грн, яка існувала станом на 01.02.2019, і строк позовної давності щодо якої сплинув до введення воєнного стану в Україні (24.02.2022), і у задоволенні позовних вимог в цій частині суд відмовляє з підстав спливу позовної давності.

Ураховуючи вищевикладене, позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» підлягають задоволенню частково, а саме у розмірі 5293,93 грн. У стягненні з відповідачки решти суми заборгованості у розмірі 7111,43 грн за кредитним договором слід відмовити.

Розподіл судових витрат

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У відповідності до вимог ч. 3 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат (ч. 10 ст. 141 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно ч.1, 2 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 4-6 ст. 137 ЦПК України).

Зменшення суми судових витрат на правничу допомогу можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю виконаної роботи. Такі висновки відповідають правовим позиціям Верховного Суду у справі № 910/16803/19 (постанова від 19.07.2021) та Великої Палати Верховного Суду у справі 755/9215/15-ц (постанова від 19.02.2020).

Матеріалами справи підтверджено сплату позивачем при зверненні до суду судового збору в розмірі: 2481,00 грн (а.с. 1-2).

Представник відповідачки просив стягнути на користь відповідачки з позивача витрати на правничу допомогу у сумі 4000,00 грн (а.с. 66).

Клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги у порядку ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України позивач не подавав.

На думку суду, вказаний представником відповідачки розмір витрат на професійну правничу допомогу є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; значенням справи для сторін.

Зважаючи на те, що позовні вимоги суд задовольняє частково, в загальній сумі 5293,93 грн, тобто 42,67 % від ціни позову, то з відповідача у відповідності до ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню на користь позивача судовий збір в сумі 1058,64грн (2481,00 х 42,67 % = 1058,64), а з позивача на користь відповідачки 42,67 % від понесених нею судових витрат на правничу допомогу, що складає 1706,80 грн (4000,00 х 42,67 % = 1706,80) пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Різниця витрат складає 648,16 грн (1706,80 - 1058,64 = 648,16), яка у відповідності до ч. 10 ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню зі позивача на користь відповідача, в іншій частині сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

На підставі викладеного, керуючись ст. 526, 527, 530, 629, 610, 611, 612, 634, 1048, 1049, 1054 Цивільного кодексу України, ст. 133, 137, 141, 263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.

Стягнути зі ОСОБА_1 на користь АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 06.04.2006 станом на 29.08.2022 у розмірі 5293,93 гривень (заборгованість за простроченим тілом кредиту).

У стягненні зі ОСОБА_1 на користь АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» заборгованості за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 06.04.2006 станом на 29.08.2022 у розмірі 7111,43 грн відмовити.

Стягнути з АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у сумі 648,16 гривень.

Рішення суду може бути оскаржене до Полтавського апеляційного суду шляхом подання через Козельщинський районний суд Полтавської області апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга в електронній формі подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили, якщо протягом строку на апеляційне оскарження на нього не буде подано апеляційну скаргу, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повне рішення складено 02.11.2020.

Суддя В.П. Козир