ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4147/22 Справа № 208/8747/20 Суддя у 1-й інстанції - Івченко Т. П. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2022 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Деркач Н.М., Куценко Т.Р.

секретар судового засідання:Усик А.Д.

сторони

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

треті особи: ОСОБА_3 , Товариство з обмеженню відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор плюс», Приватний нотаріус Кам`янського міського нотаріального округу Ялова Ольга Михайлівна, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський Володимир Анатолійович

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справи, апеляційну скаргу адвоката Савко Віталія Вікторовича, який діє в інтересах та від імені ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 14 грудня 2021 року, яке постановлено суддею Івченко Т.П. в місті Камянське, повний текст судового рішення складений 24 грудня 2021 року, -

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2020 року позивач звернувся із позовом до ОСОБА_2 про витребування нерухомого майна у добросовістного набувача.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 , зазначив, що 24 квітня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 0310/0408/71-085, відповідно до якого позивач отримав кредит у розмірі 50000 доларів США, з кінцевим терміном повернення до 23 квітня 2023 року, для покупки квартири та 24.04.2008 року набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна серії ВКК№699918, посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського нотаріального округу Дніпропетровської області Кир`як С. А..

24 квітня 2008 року на забезпечення належного виконання зобов`язань за кредитним договором від 24 квітня 2008 року № 0310/0408/71-085 між ВАТ «Сведбанк» та позивачем, укладено іпотечний договір № 0310/0408/71-085-Z-1, відповідно до якого позивач передав в іпотеку банку трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

28 листопада 2012 року між правонаступником ВАТ «Сведбанк» - ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» було укладено договір факторингу, відповідно до якого до ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» начебто перейшли права вимоги за кредитними договорами, зокрема кредитним договором від 24 квітня 2008 року № 0310/0408/71-085, укладеним між ВАТ «Сведбанк» та позивачем, за іпотечним договором від 24 квітня 2008 року № 0310/0408/71-085-Z-1.

26 червня 2015 року, відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, власником квартири за адресою квартира АДРЕСА_1 , стало ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс».

14 квітня 2016 року заочним рішенням Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області позовні вимоги ОСОБА_1 були задоволені в повному обсязі. Скасовано запис про проведену державну реєстрацію прав на нерухоме майно, а саме: на квартиру АДРЕСА_1 та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за ТОВ Факторингова компанія Вектор Плюс№. Визнано право власності на зазначену трьохкімнатну квартиру за ОСОБА_1 ..

Постановою Верховного Суду від 16 вересня 2020 року, заочне рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 14 квітня 2016 року в частині позовних вимог про визнання права власності на квартиру за адресою АДРЕСА_2 , скасовано. У задоволенні позовних вимог про визнання права власності на квартиру за адресою АДРЕСА_2 , відмовлено. Заочне рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 14 квітня 2016 року в частині позовних вимог про скасування запису №10205206 про проведену державну реєстрацію прав на нерухоме майно, а саме: квартиру за адресою АДРЕСА_2 та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», індексний номер рішення №22433002 від 26 червня 2015 року, здійснений приватним нотаріусом Суперфіном Борисом Михайловичем, залишено без змін.

Однак за час розгляду справи, треті особи встигли продати належну на праві власності позивачу зазначену вище квартиру .

Так, 31 травня 2018 року за договором купівлі-продажу квартири, спірну квартиру було відчужено ТОВ «Факторинговою компанією «Вектор Плюс» ОСОБА_3 , про що був зроблений відповідний запис в Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуженім об`єктів нерухомого майна приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським Володимиром Анатолійовичем, на підставі рішення під номером 41376443 від 31.05.2018.

09.12.2019 року, за договором купівлі- продажу № 1984, НОЕ 217493 від 09.12.2019, спірну квартиру ОСОБА_3 було відчужено відповідачу ОСОБА_2 , про що зроблений відповідний запис у Реєстрі, на підставі рішення приватного нотаріуса Кам`янського міського нотаріального округу Яловою Ольгою Михайлівною.

Рішенням Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 14 грудня 2021 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Товариство з обмеженню відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор плюс», Приватний нотаріус Кам`янського міського нотаріального округу Ялова Ольга Михайлівна, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський Володимир Анатолійович про витребування нерухомого майна у добросовісного набувача відмовлено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі адвокат Савко В.В., який діє в інтересах та від імені ОСОБА_1 , посилаючись на не правильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, не повне з`ясування фактичних обставин справи, що мають значення для справи, просить оскаржуване рішення скасувати та прийняте нове, яким задовольнити позовну заяву ОСОБА_1 в повному обсязі.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначає, що відповідно до Постанови Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 208/5301/15, скасовано запис та рішення про державну реєстрацію права власності на спірне майно за ТОВ Факторингова компанія Вектор Плюс, чим відновлено право власності на спірну квартиру за позивачем, отже подальші продажі квартири відбувались всупереч законодавству України та фактично спірна квартира вибула із власності законного власника проти його волі, тому висновок суду першої інстанції щодо обрання позивачем неефективного способу захисту порушеного правата необхідність звернення позивача з позовом про визнання недійсним цього ж правочину чи будь-яких інших наступних правочинів є помилковим.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, дослідивши в повному обсязі всі письмові докази по справі, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Сторони, будучи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилися.

Пунктами 10, 11 частини 2 статті 2 ЦПК України визначено, що одними із основних принципів цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом та неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Згідно ч. 1 ст. 371 ЦПК України, апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів із дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду, як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно з нормами ст. 17 Конвенції, жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції.

Ратифікуючи зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

З аналізу зазначених норм Конвенції вбачається, що питання про порушення ст. 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.

Вищенаведені положення закону направлені на дотримання розумних строків розгляду справи і на недопущення зловживання своїми процесуальними правами та правами інших осіб, які беруть участь у справі.

Виходячи з вищенаведених норм Конвенції, вимог ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін по справі.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги,а заявлених позовних вимог, відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, 4 квітня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 0310/0408/71-085, відповідно до якого позивач отримав кредит у розмірі 50000 доларів США, з кінцевим терміном повернення до 23 квітня 2023 року, для покупки квартири .

24.04.2008 року, згідно договору купівлі-продажу нерухомого майна серії ВКК№699918, посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського нотаріального округу Дніпропетровської області Кир`як С. А., позивач ОСОБА_1 набув у власність квартиру АДРЕСА_1 , .

24 квітня 2008 року на забезпечення належного виконання зобов`язань за кредитним договором від 24 квітня 2008 року № 0310/0408/71-085 між ВАТ «Сведбанк» та позивачем, укладено іпотечний договір № 0310/0408/71-085-Z-1, відповідно до якого позивач передав в іпотеку Банку трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

26 червня 2015 року, відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» є власником квартири за адресою квартира АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 14 квітня 2016 року скасовано запис про проведену державну реєстрацію прав на нерухоме майно, а саме: на квартиру АДРЕСА_1 та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за ТОВ Факторингова компанія Вектор Плюс. Визнано право власності на зазначену трьохкімнатну квартиру за ОСОБА_1 ..

Постановою Верховного Суду від 16 вересня 2020 року, заочне рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 14 квітня 2016 року в частині позовних вимог про визнання права власності на квартиру за адресою АДРЕСА_2 , скасовано. У задоволенні позовних вимог про визнання права власності на квартиру за адресою АДРЕСА_2 , відмовлено. Заочне рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 14 квітня 2016 року в частині позовних вимог про скасування запису №10205206 про проведену державну реєстрацію прав на нерухоме майно, а саме, квартиру за адресою: АДРЕСА_2 та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», індексний номер рішення №22433002 від 26 червня 2015 року, здійснений приватним нотаріусом Суперфіном Борисом Михайловичем, залишено без змін.

При цьому, Верховним Судом встановлено, що свідоцтво від 26 червня 2015 року, видане приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єгоровою М. Є. На право власності на спірну квартиру на ім`я ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» не можна вважати належним та допустимим доказом, який підтверджує факт дотримання передбачених статтею 35 Закону України «Про іпотеку» вимог, оскільки доказів отримання ОСОБА_1 зазначеної у свідоцтві вимоги про усунення порушень немає. З огляду на вказане, ненадання державному реєстратору, зокрема приватному нотаріусу Суперфіну Б. М., всіх передбачених пунктом 46 Порядку документів, свідчить про відсутність підстав у державного реєстратора на вчинення дій по реєстрації права власності на спірну квартиру за ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс».Зазначені висновки відповідають правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у Постанові від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20). Скасування запису про державну реєстрацію права власності на спірне майно за ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» відновило право власності позивача на спірну квартиру. (а.с. 24-32).

Як вбачається із матеріалів справи, 31 травня 2018 року за договором купівлі-продажу квартири,ТОВ «Факторинговою компанією «Вектор Плюс» спірну квартиру було відчужено ОСОБА_3 , про що був зроблений відповідний запис в Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуженім об`єктів нерухомого майна приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським Володимиром Анатолійовичем, на підставі рішення під номером 41376443 від 31.05.2018.

09.12.2019 року, за договором купівлі- продажу № 1984, НОЕ 217493 від 09.12.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Яловою О.М., згідно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 50101840 від 09 грудня 2019 року, що підтверджено витягом (а.с. 17-23).

Звертаючись до суду з позовом, позивач посилався на те, що спірна квартира вибула з його володіння поза його волею.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем обрано неефективний (недоцільний) спосіб захисту порушеного права, ефективним способом захисту, на думку суду, було би звернення із позовом згідно до приписів ч. 3 ст. 215 ЦК України, та саме такий спосіб захисту, на думку суду, відповідає фактичним обставинам, встановленим під час судового розгляду та є ефективним для захисту порушених прав особи позивача.

Однак, колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Право власності набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на майно, яка означає, що право власності на майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України ).

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини.

Згідно ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною першої статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до положень статті 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту свого порушеного права.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

У §145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі Chahal v. the United Kingdom (заява № 22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.

Статтею 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі Афанасьєв проти України від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Аналогічний правовий висновок зроблений Верховним Судом у Постанові від 02 лютого 2022 року,справа № 202/3508/20, провадження № 61-16077св21

Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності.

Відповідно до статті 387 ЦК України, власник має право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Цивільним кодексом України передбачено як один зі способів захисту порушених прав- віндикація .

Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Як вбачається з аналізу зазначеної норми закону, власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі.

Вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Такий правовий висновок викладений у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18).

Отже, особа, яка вважає, що договором купівлі-продажу нерухомого майна порушуються її права як власника або законного користувача цього майна, має право на витребування цього майна від останнього набувача, що і є належним способом захисту її порушеного права.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у Постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України у Постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Отже, правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту порушеного права.

Як вбачається із матеріалів справи, заочним рішенням Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 14 квітня 2016 року скасовано запис про проведену державну реєстрацію прав на нерухоме майно, а саме: на квартиру АДРЕСА_1 та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за ТОВ Факторингова компанія Вектор Плюс. Визнано право власності на зазначену трьохкімнатну квартиру за ОСОБА_1 ..

Постановою Верховного Суду від 16 вересня 2020 року, заочне рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 14 квітня 2016 року в частині позовних вимог про визнання права власності на квартиру за адресою АДРЕСА_2 , скасовано. У задоволенні позовних вимог про визнання права власності на квартиру за адресою АДРЕСА_2 , відмовлено. Заочне рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 14 квітня 2016 року в частині позовних вимог про скасування запису №10205206 про проведену державну реєстрацію прав на нерухоме майно, а саме, квартиру за адресою: АДРЕСА_2 та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», індексний номер рішення №22433002 від 26 червня 2015 року, здійснений приватним нотаріусом Суперфіном Борисом Михайловичем, залишено без змін. При цьому, Верховний Суд дійшов висновку, що державна державна реєстрація права власності на спірну квартиру за ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» проведена з порушенням вимог закону, що встановленно вищезазначеними судовими рішеннями.

Таким чином, колегія суддів вважає, що вибуття спірної квартири з власності позивача відбулося поза його волею, що, відповідно ч.1 ст. 388 ЦК України, є підставою для витребування спірної квартири у добросовісного набувача, відповідача по справі ОСОБА_2 .

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (рішення ЄСПЛ у справах Спорронг і Льоннрот проти Швеції від 23 вересня 1982 року, Джеймс та інші проти Сполученого Королівства від 21 лютого 1986 року, Щокін проти України від 14 жовтня 2010 року, Сєрков проти України від 07 липня 2011 року, Колишній король Греції та інші проти Греції від 23 листопада 2000 року, Булвес АД проти Болгарії від 22 січня 2009 року, Трегубенко проти України від 2 листопада 2004 року, East/West Alliance Limited проти України від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті суспільний , публічний інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання справедливого балансу в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Однак, вона не встановлює абсолютної заборони на витребування із приватної власності майна, якщо майно вибуло із власності у незаконний спосіб, а передбачає критерії, які необхідно з`ясовувати та враховувати при вирішенні цього питання для того, щоб оцінити правомірність і допустимість втручання держави у право на мирне володіння майном.

Правовідносини, пов`язані з вибуттям майна з власності позивача, становлять суспільний інтерес, а незаконність дій, що встановлені рішенням суду, на підставі якого ТОВ Факторингова компаніяВектор Плюс набула право власності на спірну квартиру, та зазначене право в подальшому рішенням суду не визнано, такому суспільному інтересу не відповідає, задоволення позову буде пропорційним та втручанням є законним.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з неправильтним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, тьому апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду- скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Савко Віталія Вікторовича, який діє в інтересах та від імені ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 14 грудня 2021 року скасувати та прийняти нове рішення.

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_3 , товариство з обмеженою відповідальністю Факторингова компанія Вектор Плюс, приватний нотаріус Камянського міського нотаріального округу Ялова Ольга Михайлівна, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський Володимир Анатолійович, про витребування нерухомого майна у добросовісного набувача задовольнити.

Витребувати у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 26 травня 2022 року.

Головуючий: А.П. Барильська

Судді: Н.М. Деркач

Т.Р. Куценко