КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №369/7325 /21 Головуючий у І інстанції Янченко А.В.
Провадження №22-ц/824/7759/2022 Головуючий у 2 інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

судді-доповідача Голуб С.А.,

суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О.,

за участі секретаря судового засідання Шаламая Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 лютого 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Боярської міської ради, ОСОБА_2, третя особа: приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Федотова Ольга Віталіївна про визнання недійсним та скасування рішення Двадцять першої сесії сьомого скликання №291 від 31 травня 2018 року Княжицької сільської Ради Києво-Святошинського району Київської області, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки ,

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2021 року ОСОБА_1. пред'явив в суді названий позов, посилаючись на те, що рішенням Княжицької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області двадцять першої сесії сьомого скликання № 291 від 31 травня 2018 року «Про продаж земельної ділянки несільськогосподарського призначення гр. ОСОБА_2 в АДРЕСА_2» погоджено звіт про експертну грошову оцінку земельної ділянки площею 0,0056 га розташованої в АДРЕСА_2, кадастровий номер :02:027:5003, затверджена вартість цієї земельної ділянки у розмірі 6200 грн. та вирішено продати її ОСОБА_2..

В подальшому, 28 січня 2019 року між Княжицькою сільською радою Києво-Святошинського району та ОСОБА_2. укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Федотовою В.Ю.

Позивач вважає, що оскаржуване рішення Княжицької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області та укладений між відповідачами по справі договір купівлі-продажу земельної ділянки грубо порушує право користування позивачем належним йому на праві власності житловим будинком з надвірними будівлями, який знаходиться на земельній ділянці по АДРЕСА_1. Будинок позивача знаходиться на суміжній земельній ділянці із земельною ділянкою відповідачки ОСОБА_2., яка є власником Ѕ частини жилого будинку і надвірних будівель (в тому числі погреба з шийкою), що розташовані на земельній ділянці по АДРЕСА_2.

Земельні ділянки позивача та ОСОБА_2. є суміжними, межують між собою по координатних точках, позначених на кадастровому плані позивача - літерами Г, Д відповідно.

Позивач вважає, що продажем спірної земельної ділянки ОСОБА_2. суттєво обмежені його права щодо користування частиною належної йому на праві власності земельної ділянки, де розташований город, зокрема, дана обставина значно ускладнює обробку городу та доставку добрив на город механізованими засобами, вивезення з огороду зібраного врожаю .

Просив суд скасувати рішення Двадцять першої сесії сьомого скликання №291 від 31 травня 2018 року Княжицької сільської Ради Києво-Святошинського району Київської області «Про продаж земельної ділянки несільськогосподарського призначення гр. ОСОБА_2 в АДРЕСА_2», визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого 28 січня 2019 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Федотовою О.В., номер по реєстру 264.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 лютого 2022 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1. подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Вважає, що судом першої інстанції не спростовані наступні обставини, які досліджувались при розгляді справи та підтверджені відповідними доказами:

У рішенні №85 виконавчого комітету Княжицької сільської Ради Києво-Святошинського району Київської області від 09 липня 1999 року вказано, що спірна земельна ділянка перебуває в спільному користуванні позивача та ОСОБА_2.

Межі земельних ділянок позивача та ОСОБА_2. були узгоджені рішенням II сесії 24 скликання Княжицької сільської Ради Києво-Святошинського району Київської області від 05 червня 2003 року «Про затвердження протоколу комісії по узгодженню питання по землекористуванню від 02 квітня 2003 року». В рішенні зазначено, що земельна ділянка площею 7 м. х 8 м. (площа 56 м. кв.) залишена в спільному користуванні Позивача та ОСОБА_2. Станом на теперішній час зазначене рішення не скасоване.

Рішенням IV сесії 5 скликання Княжицької сільської Ради Києво-Святошинського району Київської області від 17 січня 2007 року позивачу для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель передана у власність земельна ділянка площею 0,25 га., розташована у АДРЕСА_1.

На підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 239859, позивач є власником зазначеної вище земельної ділянки з кадастровим номером :02:027:0007.

Рішенням № 8 шостої сесії шостої скликання Княжицької сільської Ради Києво-Святошинського району Київської області від 29 липня 2011 року відмовлено ОСОБА_2. у наданні дозволу на приватизацію спірної земельної ділянки.

Рішенням вісімнадцятої сесії шостого скликання Княжицької сільської Ради Києво-Святошинського району Київської області від 23 жовтня 2013 року відмовлено ОСОБА_2 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність спірної земельної ділянки, крім того у даному рішенні зазначено, що погреб, позначений літерою «В» має площу 10.6 кв. м.

Таким чином, на думку скаржника безспірним є факт, що на законних підставах, визначених органом місцевого самоврядування та відображених у його рішеннях, позивач і ОСОБА_2. мали рівні права щодо вільного та безперешкодного користування спірною земельною ділянкою, розміром 7 м. х 8 м. (загальна площа - 56 м. кв.). Відстань між будинком позивача і шийкою погреба ОСОБА_2. становить 7 (сім) метрів. Зазначену земельну ділянку позивач використовував для проїзду механізованих транспортних засобів на город з метою його обробки, внесення добрив, вивезення з огороду зібраного вражаю, а також мав намір використати з метою проведення будівельних робіт з утеплення стіни власного будинку.

Пунктом 4 Рішення позачергової двадцять другої сесії сьомого скликання від 27 червня 2018 року Княжицької сільської Ради Києво-Святошинського району Київської області зобов'язано ОСОБА_2. забезпечити вільний доступ до земельної ділянки, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, кадастровий номер :02:027:0007, з укладенням договору про встановлення земельного сервітуту на частину земельної ділянки для проходу сусідньому землевласнику.

ОСОБА_2. вимоги зазначеного вище рішення щодо встановлення земельного сервітуту не виконані, навпаки вона постійно вчиняє сварки з приводу проходу позивача на власний огород через придбану нею земельну ділянку, зловживаючи правом власності на придбану земельну ділянку.

Твердження суду першої інстанції про те, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів невиконання ОСОБА_2. своїх обов'язків щодо надання позивачу сервітуту на частину земельної ділянки, а відтак доводи позивача щодо обмеження права позивача щодо користування частиною належної йому на праві власності земельної ділянки, де розташований город є безпідставними і необгрунтованими, оскільки безпосередньо в судовому засіданні, ОСОБА_2. та її представник, відповідаючи на запитання представника позивача підтвердили, що сервітут, який би дозволяв позивачу обмежено користуватись спірною земельною ділянкою не укладався.

Суд першої інстанції вважав, що у разі створення ОСОБА_2. перешкод позивачу у користуванні земельною ділянкою, останній не позбавлений звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Такі висновки на думку скаржника є необґрунтованими, оскільки відсутні законні підстави звертатися до СУДУ з позовом щодо усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою у разі, якщо така земельна ділянка належить на праві власності іншій особі.

На підставі викладеного, ОСОБА_1. просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В порядку визначеному ст. 360 ЦПК України на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_2. в якому зазначено, що оскаржуване рішення суду є законним та обґрунтованим, а тому не може бути скасовано з підстав, що зазначені в апеляційній скарзі.

Додатково у відзиві на апеляційну скаргу зазначає, що доводи апеляційної скарги позивача зводяться до незгоди з висновками суду про те, що Княжицька сільська рада за наявності не скасованих та не змінених своїх власних рішень: рішення № 85 від 09 липня 1999 року виконавчого комітету Княжицької сільської ради Києво- Святошинського району Київської області; рішення II сесії 24 скликання Княжицької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 05 червня 2003 року «Про затвердження протоколу комісії по узгодженню питання по землекористуванню від 02 квітня 2003 року»; рішення №8 від 29 липня 2011 року шостої сесії шостого скликання; рішення вісімнадцятої сесії шостого скликання Княжицької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 23 жовтня 2013 року надала дозвіл на продаж ОСОБА_2. земельної ділянки площею 56 м. кв, що знаходяться у спільному користуванні позивача та ОСОБА_2.

Проте зазначені доводи спростовуються, а висновки суду першої інстанції відповідно підтверджуються наступним.

Щодо спільного користування земельною ділянкою.

Так, Земельний кодекс Української PCP від 08 липня 1970 року встановлював безстрокове і тимчасове користування землею (стаття 15). Частиною другою статті 11 Конституції Української УРСР 1978 року встановлено, що земля є у виключній власності держави. Внаслідок такого підходу об'єкт нерухомості - погреб, власником якого є відповідачка ОСОБА_2., був розташований на земельній ділянці площею 56 м. кв, яка перебувала у комунальної власності, причому зазначена земельна ділянка під цим об'єктом не була сформована, тобто їй не присвоювався кадастровий номер до моменту прийняття рішення щодо її відчуження.

За загальним правилом, закріпленим у ст. 377 ЦК України та у ч. 1 ст. 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Зважаючи на те, що ОСОБА_2. є власником погребу, який розташований на земельній ділянці площею 56 кв.м. тому рішення № 291 від 31 травня 2018 року Княжицької сільської Ради Києво-Святошинського району Київської області «Про продаж земельної ділянки несільськогосподарського призначення гр. ОСОБА_2. в АДРЕСА_2» були прийнято з дотриманням вимог законодавства України.

Щодо недійсності договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого 28 січня 2019 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округ Федотовою О.В., зареєстровано в реєстрі за № 264 відповідачка посилається на те, що вона є законним власником земельної ділянки. Для втручання держави у право власності необхідно дотримання трьох критерів, чи є втручання законним: чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Також відповідачка вважає, що позивачем невірно обраний спосіб захисту порушеного права, оскільки позивач просить скасувати рішення сільської ради, разом із тим не заявляє вимоги про визнання цього рішення незаконним. Щодо вимоги про визнання договору купівлі-продажу недійсним, то така вимога може бути заявлена відповідним органом державної влади за умови, що будуть виявлені порушення законодавства при укладанні такого договору відчуження.

На підставі викладеного у відзиві ОСОБА_2. просить суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

ОСОБА_1. в судове засідання не з'явився. Його представник адвокат Сухаревський В.М. направив суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку із його поганим самопочуттям. У випадку незадоволення його клопотання про відкладення розгляду справи, просив справу розглядати без його присутності. Доказів, які б доводили неможливість прибуття в судове засідання до клопотання додано не було.

Колегія суддів не визнала поважними причинами неявки позивача та його представника у судове засідання, отже розглядає справу без участі ОСОБА_1. та його представника.

ОСОБА_2. проти задоволення апеляційної скарги заперечувала.

Колегія суддів, заслухавши учасників справи, що з'явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, доходить висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, враховуючи таке.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку від 29 вересня 2009 року відповідачці ОСОБА_2. належить земельна ділянка розміром 0,2195 га по АДРЕСА_2.

Згідно Державного акту на право власності від 26 липня 2011 року позивачу ОСОБА_1. належить земельна ділянка розміром 0,2500 га по АДРЕСА_1.

Рішенням № 8 від 29.07.2011 року шостої сесії шостого скликання Княжицької сільської ради відповідачці ОСОБА_2. було відмовлено у наданні дозволу на приватизацію земельної ділянки, на якій розміщено погреб, оскільки у 2009 році вона згідно ст. 116 Земельного кодексу України скористалася своїм правом на безоплатне отримання у власність земельної ділянки.

ОСОБА_2. звернулася до Княжицької сілької ради Києво-Святошинського району Київської області із заявою щодо купівлі земельної ділянки на якій знаходиться належний їй на праві власності погреб, додавши до заяви документи, що посвідчували право власності на погреб.

Рішенням Княжицької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області двадцять першої сесії сьомого скликання № 291 від 31 травня 2018 року «Про продаж земельної ділянки несільськогосподарського призначення гр. ОСОБА_2 в АДРЕСА_2» дозволено продаж гр. ОСОБА_2. земельної ділянки несільськогосподарського призначення площею 0,0056 га за ціною 6200 грн. без врахування ПДВ для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) в АДРЕСА_2, що знаходиться в комунальній власності Княжицької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 20749158 від 26 травня 2017 року.

27 червня 2018 року Княжицькою сільською радою Києво-Святошинського району Київської області на 22 сесії 7 скликання було прийнято рішення за № 302 «Про затвердження звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки в АДРЕСА_2» та вирішено внести зміни до рішення 21 сесії 7 скликання Княжицької сільської ради № 291 від 31 травня 2018 року та після оформлення договору купівлі-продажу гр. ОСОБА_2. забезпечити вільний доступ до земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер :02:027:0007, з укладенням договору про встановлення земельного сервітуту на частину земельної ділянки для проходу сусідньому землевласнику.

28 січня 2019 року між Княжицькою сільською радою Києво-Святошинського району Київської області в особі сільського голови Шинкаренко О.О. (Продавець) та ОСОБА_2. (Покупець) укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, згідно якої продавець на підставі рішення 27 сесії 7 скликання Княжицької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 21 грудня 2018 року № 356 «Про продаж земельної ділянки несільськогосподарського призначення гр. ОСОБА_2 в АДРЕСА_2» зобов'язався передати за плату, а покупець - оплатити і прийняти у власність земельну ділянку площею 0,0056 га, кадастровий номер - :02:027:5003, розташовану за адресою: АДРЕСА_2, цільове призначення - будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що підстав для відмови у задоволенні заяви ОСОБА_2. про продаж земельної ділянки не було, а тому Княжицька сільська рада Києво-Святошинського району Київської області обгрунтовано ухвалила оскаржуване рішення. Щодо посилань представника позивача на перебування спірної земельної ділянки у спільному користуванні, а відтак, що викуп мав здійснюватися лише усіма співкористувачами земельної ділянки тільки у спільну власність суд оцінив критично, оскільки спірна земельна ділянка була продана для обслуговування погребу, який належить ОСОБА_2. і який розташований на цій земельній ділянці. Суд зазначив, що у разі створення ОСОБА_2. перешкод позивачу у користуванні земельною ділянкою, останній не позбавлений права звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою. Водночас матеріали справи не містять належних та допустимих доказів невиконання другим відповідачем своїх обов'язків щодо надання позивачу сервітуту на частину земельної ділянки, а відтак доводи позивача щодо обмеження права позивача щодо користування частиною належної йому на праві власності земельної ділянки, де розташований город є безпідставними.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду виходячи з такого.

ОСОБА_1. з 1979 року є власником будинковолодіння АДРЕСА_1 на підставі договору дарування будинку. Будинок розташований на земельній ділянці площею 0,25 га.

ОСОБА_2. є власником 1/2 частини будинку АДРЕСА_2 з 1989 року на підставі рішення суду про поділ майна подружжя.

Земельні ділянки, на яких розташовані належні сторонам будинки та надвірні будівлі є суміжними.

Таким чином, правовідносини щодо землекористування присадибними земельними ділянками між сторонами виникли на підставі Земельного кодексу УРСР 1970 року.

Матеріали справи не містять доказів виділення у користування в порядку, встановленому ЗК УРСР ОСОБА_1. та ОСОБА_2. земельних ділянок (присадибних земельних ділянок) після отримання у власність будинків, відсутні дані про їх площу.

Разом із тим, із матеріалів справи вбачається, що між сторонами існують спори з приводу користування спірною земельною ділянкою розміром 7 м. х 8 м., яка розташована на межі земельних ділянок сторін, протягом майже тридцяти років, що підтверджується рішеннями виконавчого комітету Княжицької сілької ради, які містяться в матеріалах справи. В цих рішеннях орган місцевого самоврядування вирішував спірні питання щодо користування спірною земельною ділянкою між сторонами.

Як позивач ОСОБА_1., так і відповідачка ОСОБА_2. претендували на отримання спірної земельної ділянки у власність, однак Княжицька сільська рада відмовила обом суміжним землекористувачам в приватизації спірної земельної ділянки, виходячи з того, що вхід у погреб, який належить на праві власності ОСОБА_2. знаходиться на земельній ділянці, яка перебуває у її власності , а підземна частина погреба (шийка погреба) знаходиться на земельній ділянці, якою користується для проходу до свого городу позивач ОСОБА_1.

Рішенням виконавчого комітету Княжицької сільської ради від 09 липня 1999 року № 35 спірна земельна ділянка площею 7 м. х 8 м. залишена в спільному користуванні сторін.

Рішенням Княжицької сільської ради від 05 червня 2003 року наданий дозвіл на приватизацію земельної ділянки ОСОБА_1., але земельна ділянка розміром 7х8 на якій знаходиться погреб ОСОБА_2. залишена в загальному користуванні сторін.

Також рішенням Княжицької сільської ради від 24 липня 2011 року запропоновано сторонами за домовленістю встановити земельний сервітут для користування частиною ділянки на якій розташований погреб на підставі договору, або звертатись до суду.

Колегія суддів не може погодитись із доводами позивача про те, що спірна земельна ділянка знаходиться в спільному користування сторін, отже не могла бути продана відповідачці.

Як вже зазначалось вище, до приватизації земельних ділянок, на яких розташовані будівлі та споруди належні на праві власності ОСОБА_1. та ОСОБА_2. ці землі були землями комунальної власності, які знаходились в користуванні фізичних осіб. Після приватизації, вони стали власниками суміжних земельних ділянок з чітко визначеними межами та кадастровими номерами і статус земельних ділянок - землі приватної власності. Тобто сторони використали своє право на приватизацію.

Оскільки спірна земельна ділянка не була приватизована, не була сформована, отже вона залишилась землею комунальної власності.

Ні ОСОБА_1., ні ОСОБА_2 не оскаржували рішення Княжицької сільської ради від 09 липня 1999 року № 35 та від 05 червня 2003 року, якими спірна земельна ділянка залишалась в їх спільному користуванні. Разом із тим, вирішуючи даний спір, який стосується саме статусу спірної земельної ділянки, суд не може не оцінювати зміст цих рішень. Судова колегія виходить з того, що ці рішення ухвалені всупереч Земельного кодексу України в редакції 1992 року, яким не передбачалось користування земельною ділянкою для будівництва та обслуговування житлового будинку, та Земельного кодексу України 2001 року в якому взагалі відсутній інститут землекористування громадян. Отже не могло виникнути апріорі сумісного землекористування земельною ділянкою суміжними землекористувачами. Інститут спільного користування міг застосовуватись лише до співвласників земельної ділянки, якими ОСОБА_1. та ОСОБА_2. не являлись. Отже, вказані рішення не потягли за собою юридичних наслідків у вигляді права на користування цією земельною ділянкою і не можуть прийматись судом при вирішенні даного спору.

Відповідно до ст. 128 Земельного кодексу України продаж громадянам і юридичним особам земельних ділянок державної (крім земельних ділянок, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації) та комунальної власності для потреб, визначених цим Кодексом, провадиться місцевими державними адміністраціями, Радою міністрів Автономної Республіки Крим або органами місцевого самоврядування в межах їх повноважень.

Громадяни та юридичні особи, зацікавлені у придбанні земельних ділянок у власність, подають заяву (клопотання) до відповідного органу виконавчої влади або сільської, селищної, міської ради чи державного органу приватизації. У заяві (клопотанні) зазначаються місце розташування земельної ділянки, її цільове призначення, розміри та площа, а також згода на укладення договору про оплату авансового внеску в рахунок оплати ціни земельної ділянки.

До заяви (клопотання) додаються: а) документ, що посвідчує право користування земельною ділянкою (у разі його наявності), та документи, що посвідчують право власності на нерухоме майно (будівлі та споруди), розташоване на цій земельній ділянці (у разі наявності на земельній ділянці будівель, споруд); б) копія установчих документів для юридичної особи, а для громадянина - копія документа, що посвідчує особу; г) копія свідоцтва про реєстрацію постійного представництва з правом ведення господарської діяльності на території України - для юридичних осіб, створених та зареєстрованих відповідно до законодавства іноземної держави.

ОСОБА_2. скористалась своїм правом на отримання у власність земельної ділянки, на якій знаходилось належне їй нерухоме майн, звернувшись до сільської ради і надавши необхідний пакет документів.

Таким чином, при прийнятті рішення Княжицька сільска рада обгрунтовано виходила з того, що спірна земельна ділянка є землею комунальної власності, ОСОБА_2 подала весь необхідний пакет документів, претендує на землю, на якій знаходиться належне їй нерухоме майно, отже підстав для відмови у продажі спірної земельної ділянки ОСОБА_2. у сільської ради не було. Права позивача оспорюваним рішенням і договором купівлі-продажу порушені не були, оскільки він не є власником земельной ділянки, не звертався до ради із заявою про її продаж йому.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позивач має право скористатись правом на встановлення земельного сервітуту, для чого має звернутись до ОСОБА_2., а у разі її відмови, до суду. Однак позивач таким правом не скористався.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявним в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене та доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для скасування оскаржуваного рішення суду з підстав, що зазначені в апеляційній скарзі, таким чином апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 лютого 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Боярської міської ради, ОСОБА_2, третя особа: приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Федотова Ольга Віталіївна про визнання недійсним та скасування рішення Двадцять першої сесії сьомого скликання №291 від 31 травня 2018 року Княжицької сільської Ради Києво-Святошинського району Київської області, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 03 листопада 2022 року

Суддя-доповідач

Судді: