Справа № 303/6382/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

03 листопада 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:

головуючого Джуги С.Д.

суддів Фазикош Г.В., Кожух О.А.

з участю секретаря: Ігнатюк І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 20 травня 2021 року у складі судді Кость В.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання недійсними договорів дарування,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання недійсними договорів дарування. У заявленому позові позивач просив визнати недійсним : договір дарування Ѕ частки одноповерхової незавершеної будівництвом господарсько-побутової будівлі літньої кухні літ «а» готовністю 90% на АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Ковач Н.О. 02.08.2016, зареєстрованого в реєстрі №1433 (надалі - Договір); договір дарування Ѕ частки одноповерхової незавершеної будівництвом господарсько-побутової будівлі літньої кухні літ «а» готовністю 90% на АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 , посвідченого приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Переста Я.О. 26.07.2017, зареєстрованого в реєстрі №1774 (надалі Договір 1)

Позов мотивовано тим, що на підставі рішень суду за ним визнано право власності на Ѕ частку літньої кухні та сараю з навісом за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на іншу Ѕ частки Будівлі визнано за ОСОБА_2 . В свою чергу останній 02.08.2016 уклав Договір, за яким право власності на Ѕ Будівлі набула ОСОБА_3 , яка не приходила до будівлі та не зареєструвала в реєстрі право власності. В подальшому, 26.07.2017 ОСОБА_3 укладала Договір 1. Вказані договори дарування вважає такими, що укладенні з порушенням норм чинного законодавства, оскільки при їх посвідченні нотаріус не отримав від дарувальника документу про підтвердження права власності на земельну ділянку. Також вказані правочини були укладені без наміру створення правових наслідків, обумовлених договорами, тобто є фіктивними.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 20 травня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить дане рішення скасувати та ухвалити у справі нове рішення про задоволення заявлених вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд не врахував обставини, які наведені в обґрунтування заявленого позову, не дав їм належну правову оцінку та безпідставно відмовив у заявленому позові.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

В судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_8 підтримав апеляційну скаргу, просить її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи належним чином повідомлені. Справа на підставі ч.2 ст. 372 ЦПК України розглянута у їх відсутності.

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи в задоволенні заявленого позову суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для визнання недійсними оспорюваних договорів дарування

З такими висновками суду першої інстанції погоджується апеляційний суд, оскільки вони відповідають фактичним обставинам справи та вимогам закону.

Матеріалами справи установлено, що на підставі рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 20 жовтня 2004 року за ОСОБА_1 визнано право власності на Ѕ частку спільно нажитого з ОСОБА_9 майна, а саме літньої кухні та сараю з навісом на АДРЕСА_2 (а.с. 12).

Згідно з даними витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 16.05.2008 №18843427 право власності на Ѕ частки Будівлі на підставі рішення апеляційного суду Закарпатської області від 11.07.2007 зареєстровано за ОСОБА_2 ; Ѕ частки Будівлі на підставі рішення Мукачвіського міськрайонного суду Закарпатської області від 20.10.2004 зареєстровано за ОСОБА_1 . (а.с. 19)

2 серпня 2016 року ОСОБА_2 уклав договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Ковач Н.О. під №1433, згідно з яким подарував ОСОБА_3 належну йому Ѕ частку Будівлі.

26 липня 2017 року ОСОБА_3 26 липня 2017 року на підставі договору дарування подарувала (передала безоплатно у власність) ОСОБА_4 Ѕ Будівлі.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 07.02.2020 №199418042, Будівля на праві спільної часткової власності (по Ѕ частки) належить ОСОБА_1 та ОСОБА_4 . а.с. 9-11)

Обгрунтовучи заявлений позов позивач вказує, що оспорювані договори є фіктивними, тобто укладені без наміру створення правових наслідків, обумовлених договорами і порушують його права.

Такі посилання позивача не відповідають фактичним обставинам справ та не ґрунтуються на нормах матеріального та процесуального права, з врахуванням наступного

Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно із ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно із ч.2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (ч.1 ст. 722 ЦК України).

Згідно із ч.1, ч.2 ст 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

У п.п. 1, 2, 7, 8, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року №9 судам роз`яснено, що що при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмету і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити

наявність умислу всіх сторін правочину.

Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання

правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є підставою для визнання його недійсним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Ознака вчинення правочину лише для виду повинна бути властива діям обох сторін. Якщо одна сторона діяла лише для виду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої ст. 203 Цивільного кодексу України, що за правилами ст.215 цього кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 названого Кодексу

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 21 січня 2015 року у справі №6-197цс14, від 19 жовтня 2016 року у справі №6-1873цс16.

Суд першої інстанції, з врахуванням вищенаведеного, обґрунтувань підстав заявленого позову та наданих сторонами доказів, а також, з врахуванням того, що на виконання оспрюваного Договору майно передано ОСОБА_3 у власність, яка у подальшому здійснювала відповідні розпорядчі дії, а саме уклала із ОСОБА_4 . Договір 1, дійшов правильного висновку, що укладаючи Договір та Договір 1 намір сторін був спрямований на реальне настання наслідків такого правочину (безоплатну передачу у власність нерухомого майна).

Позивачем, відповідно до ст 12, 81 ЦК України, належними та допустими доказами не доведено умислу зі сторонни відповідачів при укладанні Договору та Договору 1, відсутності намірів в останніх на реальнее настання правових наслідків (набуття права власності), та факт порушення його законних прав та інтересів.

Суд першої інстанції правильно відхилив доводи позивача, які є і доводами апеляційної скарги та підставами для визнання правочинів недійсними про те, що у спірних договорах дарування не вказано кадастрового номеру земельної ділянки, на якій розташована Будівля та її розмір, що є істотною умовою для можливості укладення такої категорії правочинів

Згідно з ч.2 ст. 120 ЗК України якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований.

Відповідно до частини першої статті 79-1 Земельного кодексу України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

За змістом ч.2 ст. 377 ЦК України та ч.6ст 120 ЗК України кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з набуттям права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків).

Укладення договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що пов`язане з переходом права на частину земельної ділянки, здійснюється після виділення цієї частини в окрему земельну ділянку та присвоєння їй окремого кадастрового номера.

Статтею 38 Закону України «Про державний земельний кадастр» передбачено, що отримання витягу з державного земельного кадастру про земельну ділянку є обов`язковим при вчиненні правочинів щодо земельної ділянки.

Положення зазначених правових норм спрямовані на впровадження принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та об`єктів нерухомості, які на ній розташовані.

Таким чином, у договорі дарування (або іншому договорі про відчуження) будинку (будівлі, споруди) повинно бути зазначено кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду.

Такий правовий висновок Верховного Суду викладено у постанові від 05 лютого 2018 року у справі № 604/917/15-ц (провадження № 61-1645св18).

Суд першої інстанціх правильно вказав, що Будівлю було відчужено не у вигляді цілісного майнового об`єкту, а лише її частину (1/2 частку у праві власності),що не передбачає необхідності зазначення в договорі відчуження частини будинку кадастрового номера земельної ділянки, а нормами чинного законодавства України не передбачено заборони відчуження нерухомого майна, у тому числі відчуження його частинами, без відчуження земельної ділянки, на якій воно розміщене. Відсутність у договорі дарування кадастрового номера земельної ділянки і її розміру не порушує прав позивача щодо земельної ділянки, на якій розташована Будівля, оскільки цим договором не вирішувалась питання щодо земельної ділянки.

З врахуванням вищенаведеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання оспорюваних правочинів недійсними та порушення законних прав та інтересів позивача та обґрунтовано відмовив у заявленому позові.

Таким чином, рішення судом першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Підстав для його скасування чи зміни не має.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин апеляційний суд дійшов до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 20 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 14 листопада 2022 року.

Головуючий:

Судді: