Справа № 344/7668/22
Провадження № 2/344/2505/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої-судді Польської М.В.,

секретаря Федоришин М.З.,

за участі позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника третьої особи ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про позбавлення батьківських прав, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася в червні 2022 року до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позовні вимоги мотивувала тим, що з 25.06.2005р. сторони перебували в шлюбі, а згідно рішення Івано-Франківського міського суду від 09.02.2012 року шлюб було розірвано. У шлюбі народилася ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після розірвання шлюбу батько не підтримує жодного зв`язку з дитиною, не бере участь у її вихованні.

20.07.2022р відповідач подав відзив на позов, в якому заперечив вимоги про позбавлення батьківських прав, оскільки таке є крайнім заходом впливу на батька, він бажає змінитися та приймати участь у вихованні дитини та бачити дитину, в зв`язку з чим звернувся і до ООП. При цьому, він намагався самостійно оплачувати кошти позивачу на потреби дитини, однак вона їх відмовлялась отримувати.

Представник позивача та позивач підтримали вимоги позову в повному обсязі. При цьому, позивач додатково пояснила, що не зверталась про стягнення аліментів в судовому порядку, та не бажає, щоб відповідач бачив дитину й спілкувався з нею.

Відповідач заперечив позов з підстав зазначених у відзиві. Також, вказав, що в нього є хвора мати, тому й не зовсім мав можливість приходити до дитини, окрім того не хотів травмувати дитину, яка живе з матір`ю.

Заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку що в позові слід відмовити, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що з 25.06.2005р. сторони перебували в шлюбі, а згідно рішення Івано-Франківського міського суду від 09.02.2012 року шлюб було розірвано, дитину залишено на проживання з матір`ю. У шлюбі народилася ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.8-10).

Позивач доводила, що після розірвання шлюбу батько не підтримує жодного зв`язку з дитиною, не бере участь у її вихованні.

Натомість відповідач заперечуючи вимоги про позбавлення батьківських прав, вказав, що оскільки таке є крайнім заходом впливу на батька, а він бажає змінитися та приймати участь у вихованні дитини та бачити дитину, тому й звернувся і до ООП.

Так, згідно рішення виконкому Івано-Франківської міської ради від 03.11.2022р. №1053 (п.4) було встановлено порядок участі батькові у вихованні малолітньої доньки ОСОБА_5 , перші п`ять зустрічей із залученням психолога за місцем відмінним від місця проживання батька та доньки.

Щодо доводів відповідача про те, що в нього є хвора мати, тому й не зовсім мав можливість приходити до дитини, суд оцінює все ж таки критично, так як згідно поданої до справи медичної картки, записи про стаціонарне лікування ОСОБА_7 стосується 2020р. (а.с.23-24), а Акт огляду МСЕК про встановлення їй ІІ групи інвалідності - 2021р. (а.с.25). А отже, з часу розірвання шлюбу 2012 року батько ОСОБА_3 все ж таки міг знайти можливість хоча б на день народження дівчинки чи інші значні визначні для неї події та дні, бути присутнім хоча б на незначний час.

Що стосується того чи намагалася мати ОСОБА_1 врегулювати питання фінансової допомоги батька дитині, то позивач підтвердила що до суду не зверталася про стягнення аліментів, бо не бажала приймати його допомогу, разом з тим відповідач дійсно вчиняв самостійно дії та оплачував в 2012-2014 роках поштовим переказом кошти позивачу на потреби дитини (виходячи з власного доходу 1/4 частки), однак вона їх відмовлялась отримувати і це підтверджено належними доказами (а.с.26-39).

Отже, доводи позивача про те, що батько не намагався брати участь у житті дитини (на час розірвання шлюбу їй було 2 роки) є не зовсім підтвердженими. В подальшому, з плином часу ймовірно такий зв`язок між батьком й дитиною дійсно переставав існувати, однак на даний час батько бажає його відновити, хоче цікавитись життям дочки. Як він зазначив, по місцю проживання він приходив побачити дівчинку, однак батьки позивача та її рідний брат зазначили, що це недоцільно.

Згідно з ч. 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року) держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч. 2 ст. 6 Конвенції про права дитини).

Частиною 1 та 2 ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до статті 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.

Згідно зі статтею 152 Сімейного кодексу України право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Дитина має право противитися неналежному виконанню батьками своїх обов`язків щодо неї.

Статтею 155 Сімейного кодексу України визначено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до статті 165 Сімейного кодексу України з позовом про позбавлення батьківських прав можуть звернутися в т.ч. один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина; сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Статтею 164 Сімейного кодексу України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Сторона позивача доводила підстави для позбавлення батьківських прав на підставі п.2 даної статті, як ухилення батька від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Відповідно до пунктів 15, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Вирішуючи спір, суд враховує зазначені роз`яснення Пленуму Верховного Суду України і з`ясовує які безсумнівні докази свідчать про ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини, у чому полягає винна поведінка відповідача, свідоме нехтування ним своїми обов`язками, чи вживалися до нього заходи реагування, а також досліджує соціально-побутових умов життя та матеріального становища відповідача.

В ході розгляду справи судом встановлено, що відповідач сам і не заперечує, що певний час самоусунувся від піклування, виховання та спілкування з дочкою, однак з його слів бажає налагодити відносини з дочкою.

Вивчаючи питання доцільності позбавлення батьківських прав, що є предметом розгляду даної цивільної справи, ООП надав суду висновок згідно рішення виконкому Івано-Франківської міської ради від 03.11.2022р. №1053 (п.1) про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 (а.с.62-65). Увагу суду сторона позивача звертала на посилання у висновку щодо психологічної характеристики психоемоційного стану дитини та сімейних відносин від 08.08.2022р., однак те що зв`язку батька з дочкою певний час не було, а тому її вислови щодо батька та відсутності прихильності до нього, є цілком зрозумілою. Водночас, це не може бути підставою позбавлення батьківських прав як виняткового заходу за оцінкою всіх доказів, наявних у даній цивільній справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підставі вищенаведеного, керуючись ст. 155,164 Сімейного кодексу України, ст.209, 258-259, 263 - 265, 268, 273 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про позбавлення батьківських прав та стягнення судових витрат - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржено до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складено 16 листопада 2022р.

Суддя Мирослава ПОЛЬСЬКА