Справа № 359/1719/21
Провадження № 2/359/326/2022
РІШЕННЯ

Іменем України

31 жовтня 2022 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області в складі :

головуючої судді Яковлєвої Л.В.,

при секретарі Русан А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Бориспіль цивільну справу за позовом Державної іпотечної установи до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

01 березня 2021 року тимчасово виконуючий обов`язки голови правління Державної іпотечної установи В.П.Фролов звернувся до суду з позовом, яким просить стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 20-08-Ип/19 від 18 квітня 2008 року в розмірі 1289733 грн. 90 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 19346 грн. 00 коп.

Вимоги обґрунтовано тим, що 18 квітня 2008 року між ТОВ «Банк «Фінанси та кредит» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 20-08-Ип/19, за змістом якого банк надав позичальнику в тимчасове користування на умовах забезпече-ності, поворотності, строковості та платності кредит в розмірі 100000 доларів США 00 центів з терміном погашення кредиту до квітня 2023 року та з оплатою процентів за ставкою 16,8% річних на суму залишку заборгованості. В забезпечення виконання даного зобов`язання між цими ж сторонами 18 квітня 2008 року було укладено договори іпотеки щодо нерухомого майна : житловий будинок АДРЕСА_1 ; земельна ділянка площею 0,0898 га з кадастровим номером :01:005:0004, цільове призначення - будівництво та обслуговування житлового будинку, яка знаходиться в с. Гора Бориспільського району.

Через неналежне виконання кредитних зобов`язань позичальником 04 листопада 2010 року рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області позов ТОВ «Банк «Фінанси та кредит» задоволено та стягнуто з ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором № 20-08-Ип/19 від 18 квітня 2008 року в розмірі 1289733 грн. 90 коп. та 25 травня 2011 року судом видано виконавчий лист за № 2-2105/2010, який пред`явлено до виконання до Відділу примусового виконання рішень відділу Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Київській області.

На підставі ухвали Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 20 квітня 2018 року постановленої у справі № 2-2105/2010 замінено стягувача ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на правонаступника Державну іпотечну установу у виконавчому листі у справі за № 2-2105/2010.

За наслідком ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження № 28968171 позивач дізнався про наявність судового спору (справа № 359/4970/16-ц) між боржником та його дружиною ОСОБА_1 про визнання права власності на частку в домоволодінні та земельній ділянці, зняття арешту з часток в цих об`єктах нерухомого майна, а також щодо виключення частки в домоволодінні та земельній ділянці з акту опису й арешту майна, накладеного в процедурі виконавчого провадження. Київський апеляційний суд, за наслідком перегляду рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 01 червня 2020 року, ухвалив постанову, якою відмовив у задоволе-нні позовних вимог ОСОБА_1 .

Зважаючи на те, що ОСОБА_2 отримав кредитні кошти під час перебування у шлюбі з ОСОБА_1 та використав їх на потреби сім`ї, керуючись вимогами ст. 60, 61, 65 СК України, ст. 520 ЦК України, Державна іпотечна установа просила позов задовольнити в повному обсязі.

Ухвалою суду від 05 березня 2021 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Сторонам роз`яснено права, обов`язки та встановлено строки для вчинення процесуальних дій.

31 травня 2021 року відповідач через свого представника адвоката В.В.Забродського подала відзив на позов, яким просила відмовити у задоволенні позовних вимог Державної іпотечної установи зважаючи на наступне. Так, ОСОБА_1 не є солідарним боржни-ком та не має обов`язку зі сплати заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором від 18 квітня 2008 року, оскільки наведене не визначено ні законодавством, ні самим договором. Крім того, у випадку отримання кредиту чоловіком відповідача, неможливо стверджувати про те, що він укладений та використаний в інтересах сімї за нотаріальною згодою ОСОБА_1 . Доказів наведеному до справи не подано.

Також наголошено, що не будь - який правочин, що вчинений одним із подружжя, створює права та обов`язки для іншого з подружжя, оскільки такий правочин може вчинятись не лише в інтересах сімї, а й у власних особистих інтересах того, хто такий правочин вчинив. Договір може вважатись укладеним в інтересах сімї лише у тому разі, якщо укладення такого договору задовольняє інтереси кожного члена такої сімї. Разом з тим, житловий будинок та земельна ділянка, які без її нотаріальної згоди чоловік передав в іпотеку банку в забезпечення кредитного зобов`язання, не були придбані за рахунок отриманого кредиту та перебували у їх спільній сумісній власності ще з березня 2007 року.

Відповідач взагалі не була обізнана ні про кредитний договір, ні про іпотечні договори, згоди на їх укладення чоловіку не давала, у зв`язку з чим вона оскаржила та у судовому порядку визнала недійсними іпотечні договори від 18 квітня 2008 року (справа № 1005/4013/12). ОСОБА_1 зазначила, що отримані внаслідок укладеного кредитного договору грошові кошти було одержано саме ОСОБА_2 не в інтересах сімї та ці кошти на потреби сімї не витрачались.

На випадок, якщо суд знайде підстави для задоволення позову Державної іпотечної установи, ОСОБА_1 у відзиві також зробила заяву про застосування наслідків спливу строку, встановленого ЦК України, для подачі позову до суду. В розрізі з наведеним зазначила, що згідно ч. 1 ст. 262 ЦК України, заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.

Ухвалою суду від 16 вересня 2021 року у справі закрито підготовче провадження та призначено її до розгляду по суту.

Належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання сторони до суду не з`явились, про причини неявки не повідомили. Разом з тим, представник позивача подав заяву, якою розгляд справи просив здійснити у його відсутність, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача подав до суду заяву, якою просив розгляд справи здійснити у його відсутність та відмовити у задоволенні позову.

Суд, на підставі ст. 223 ЦПК України, розгляд справи провів у відсутність вказаних сторін.

Зважаючи на неявку сторін у судове засідання фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, згідно вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, не здійснюється.

Суд, повно та всебічно дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази, прийшов висновку, що позов не підлягає задоволенню зважаючи на наступне.

Відповідно ч. 1 ст. 4 та ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Статтею 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року за № 475/97-ВР передбачено, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом.

Згідно ч. 2-4 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Частинами 1, 2 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що 17 січня 2003 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено шлюб.

Домоволодіння, розташоване за адресою : АДРЕСА_1 набуте ОСОБА_2 на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого 23 березня 2007 року за реєстровим № 1059 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко І.С., а земельна ділянка з кадастровим номером :01:005:0004 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, яка розташована за адресою : Київська область, Бориспільський район, с. Гора, Гірська сільська рада набута ОСОБА_2 на підставі договору купівлі - продажу земельної ділянки від 23 березня 2007 року за реєстровим № 1061, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко І.С. та, у зв`язку з чим, 29 лютого 2008 року отримано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 777772.

18 квітня 2008 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит», в особі відділення №19 філії «Київське регіональне управління», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 20-08-Ид/19, за змістом якого банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості та платності кредит в розмірі 100 000 доларів США 00 центів з терміном погашення кредиту до квітня 2023 року та з оплатою процентів за ставкою 16,8% річних на суму залишку заборгованості.

В рахунок забезпечення виконання вказаного кредитного зобов`язання між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2 було укладено два договори іпотеки, за якими ОСОБА_2 передав банку в іпотеку належний йому на праві власності житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,0898 га з кадастровим номером : 01:005:0004, цільове призначення - будівництво та обслуговування житлового будинку, яка знаходиться в с. Гора Бориспільського району.

Вказані договори іпотеки посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Колядою О.П. та зареєстровано у реєстрі за № 1274 та 1276.

Через неналежне виконання ОСОБА_2 боргових зобов`язань за кредитним договором ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в 2010 році звернувся до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з позовом про стягнення заборгованості.

04 листопада 2010 року судом постановлено судове рішення у справі № 2-2102/2010, яким позовні вимоги ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» задоволено та стягнено з ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором № 20-08-Ип/19 від 18 квітня 2008 року в розмірі 1 289 733 грн. 90коп., а також витрати по сплаті судового збору. Дане судове рішення набрало законної сили 15 листопада 2010 року.

Дані обставини визнаються та не заперечуються сторонами, підтверджуються судовими рішеннями, які набрали законної сили, а тому, в силу вимог ч. 1, 4 ст. 82 ЦПК України, не підлягають доказуванню під час розгляду цієї справи.

На підставі ухвали Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 20 квітня 2018 року стягувача АТ «Банк «Фінанси та Кредит» замінено правонаступником - Державною іпотечною установою у виконавчому листі до відкриття виконавчого провадження у справі № 2-2105/2010. Дане судове рішення набрало законної сили 11 травня 2018 року.

Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Перепелицею А.В. від 24 жовтня 2018 року у виконавчому провадженні № 28968171 замінено сторону провадження, а саме замінено стягувача АТ «Банк «Фінанси та Кредит» правонаступником - Державною іпотечною установою.

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до Бориспільського суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 та інших, яким просила : 1) визнати за нею право власності на 1/2 частку житлового будинку за належними до нього господарськими спорудами, який знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 , загальною площею 330,1 кв.м., жилою площею - 83.1 кв.м., що позначений на плані під літерою «А-11», каналізаційна яма під літерою «К», каналізаційна яма під літерою «Л», каналізаційна яма під літерою «М», навіс під літерою «Б», басейн під літерою «В», гараж під літерою «Г», огорожа під літерою «№1-5», колодязь під літерою «Н», замощення під літерою «№ 1» та на 1/2 земельної ділянки площею 0.0898 га, що розташована у АДРЕСА_1 з кадастровим номером :01:005:0004, цільове призначення для будівництва та обслугову-вання жилого будинку; 2) зняти арешт з Ѕ частини накладених на вказані житловий будинок та земельну ділянку; 3) виключити з акту опису й арешту майна від 24 жовтня 2011 року, складеного головним державним виконавцем підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Київській області Ахмад Н.І. Ѕ частку житлового будинку за належними до нього господарськими спорудами та на Ѕ частину земельної ділянки; стягнути з Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області та ОСОБА_2 на користь позивачки судові витрати.

Однією з підстав подачі даного позову зазначено те, що чоловік ОСОБА_2 , всупереч вимог ч. 3 ст. 65 СК України, уклав кредитний договір та передав майно подружжя в іпотеку без відома та згоди на це ОСОБА_1 .

Постановою Київського апеляційного суду від 15 жовтня 2020 року, за наслідком перегляду рішення суду І інстанції від 01 червня 2020 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено в повному обсязі. Дане судове рішення наразі переглядається Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України зокрема, є договори. Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (ч. 1 ст. 14 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не встановлено законом чи договором. Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором.

Згідно ч. 1 ст. 624 ЦК України, якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

У ст. 549 ЦК України вказано, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно ст. 551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі.

Зважаючи на вказане вище, суд приходить переконання і наведене підтверджено судовими рішеннями, що набрали законної сили, що ОСОБА_2 не виконав кредитного зобов`язання, у зв`язку з чим з нього, у судовому порядку стягнуто заборгованість, а рішення суду пред`явлено до примусового виконання у виконавчу службу.

Крім того, за наслідком дослідження кредитного договору за № 20-08-Ип/19 від 18 квітня 2008 року укладеного між ТОВ «Банк «Фінанси та кредит» та ОСОБА_2 судом встановлено, що ОСОБА_4 не є його стороною та, відповідно солідарним боржником.

Відповідно ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частина 1 ст. 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно ч. 1 ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Отже інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відноси-нах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї.

Законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім?ї.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, положення ст. 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Згідно ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За змістом ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, вико ристане в інтересах сім`ї.

Норма ч. 3 ст. 61 СК України кореспондує ч. 4 ст. 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Відповідно ч. 2, 3 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року в справі за № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.

Тлумачення ч. 4 ст. 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, може стати зобов`язаною стороною (боржником) за одночасного існування наступних умов : договір укладено другим з подружжя в інтересах сім`ї; майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї; надана письмова згода другого з подружжя щодо цінного майна чи укладення договору в інтересах сім`ї.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 не надавала своєму чоловіку нотаріально посвідченої згоди на укладення кредитного договору та двох договорів про передачу нерухомого майна, яке належало подружжю, в іпотеку, укладених 18 квітня 2008 року між ТОВ «Банк «Фінанси та кредит» та ОСОБА_2 . Доказів протилежного до суду сторонами не надано та у самих нотаріально посвідчених договорах відсутні застереження щодо надання такої згоди другим з подружжя.

Крім того, матеріали справи не містять доказів того, що за рахунок отриманих ОСОБА_2 кредитних коштів ним набуто у власність майно, яке в подальшому використано в інтересах сім' ї.

В свою чергу майно, яке було передано боржником банку в рахунок належного виконання кредитного зобов`язання від 18 квітня 2008 року, не було придбано за кредитні кошти за кредитним договором від цього ж числа та належало ОСОБА_2 на праві власності ще з 2007 року.

Наведене підтверджується п. 4 та 1 іпотечних договорів від 18 квітня 2008 року, за змістом яких домоволодіння, розташоване за адресою : АДРЕСА_1 набуто ОСОБА_2 на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого 23 березня 2007 року за реєстровим № 1059 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко І.С., а земельна ділянка з кадастровим номером :01:005:0004 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, яка розташована за адресою : Київська область, Бориспільський район, с. Гора, Гірська сільська рада набута ОСОБА_2 на підставі договору купівлі - продажу земельної ділянки від 23 березня 2007 року за реєстровим № 1061, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко І.С. та, у зв`язку з чим, 29 лютого 2008 року отримано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 777772.

Крім того, позивачем, всупереч вимог ст. 76 - 81 ЦПК України, не подано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження твердження, про отримання боржником кредиту саме в інтересах сім`ї.

Зважаючи на вказане, суд приходить висновку, що у ОСОБА_1 не виник солідарний обов`язок, як у другого з подружжя, щодо погашення заборгованості по кредитному договору від 18 квітня 2008 року укладеного між ТОВ «Банк «Фінанси та кредит» та ОСОБА_2 .

Наведене, в свою чергу, свідчить про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Частиною 1 та п.1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно ч.1, п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

При звернені до суду з даним позовом Державною іпотечною установою сплачено судовий збір в розмірі 19346 грн. 00 коп.. Наведене підтверджується платіжним дорученням за № 15954 від 23 лютого 2021 року, які у зв`язку з відмовою у задоволенні позову, суд відносить на рахунок позивача.

Враховуючи наведене та керуючись вимогами ст. ст. 12, 13, 19, 76-81, 263-265, 267, 273, 274, 354, 355 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову Державної іпотечної установи до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скаргу на рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду виготовлено 09 листопада 2022 року.

Суддя Яковлєва Л.В.