ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.05.2022 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер справи № 522/18945/20

Апеляційне провадження № 22-ц/813/3916/22

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Колеснікова Г.Я. (суддя-доповідач),

суддів Сєвєрової Є.С., Вадовської Л.М.,

при секретарі Рибачук О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 08 липня 2021 року, постановлене під головуванням судді Бондар В.Я.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до акціонерного товариства «ОТП Банк» (далі АТ «ОТП Банк») про визнання договору іпотеки недійсним та визнання дій банку протиправним (а.с.1-5,45-49).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 10 травня 2006 року між ним ( ОСОБА_1 ) та акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна» укладено кредитний договір та договір іпотеки, предметом якого виступили нежитлові будинки, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Листом від 15 березня 2007 року банк повідомив про зміну з 08 грудня 2006 року назви філії акціонерного комерційного банку «Райффайзенбанк Україна» в м.Одесі на філію закритого акціонерного товариства «ОТП Банк» в м.Одесі, який є повним правонаступником за всіма зобов`язаннями Райффайзенбанк Україна. Зазначав, що зміни найменування філії не відбулось, а АКБ «Райффайзенбанк Україна» припинило своє існування шляхом продажу своїх акцій ЗАТ «ОТП Банк», у зв`язку з чим, на думку позивача, умови іпотечного договору підлягали зміні та відповідній державний реєстрації, а саме: заміні сторони іпотекодержателя АКБ «Райффайзенбанк Україна» на ЗАТ «ОТП Банк» із зміною відповідних реквізитів. При цьому, вказував, що вигодонабувачем за договором добровільного страхування майна від 08 червня 2005 року є АКБ «Райффайзенбанк Україна», який припинив свою діяльність у 2006 році, тому 03 червня 2011 році були внесені відповідні зміни у страховий договір, що підтверджується відзивом ПрАТ «АСК «ІНГО Україна» на апеляційну скаргу в іншій справі №522/19792/18. Крім того, позивач вважав, що умови договору іпотеки є несправедливими, оскільки вартість майна, що є предметом іпотеки, становить значно більший (понад сім раз) розмір основного зобов`язання.

На підставі наведеного позивач просив суд визнати недійсним договір іпотеки №РМ-500/613/2006 від 10 травня 2006 року та визнати дії ЗАТ «ОТП Банк» протиправними стосовно майна фізичної особи.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 08 липня 2021 року позов залишений без задоволення (а.с.109-111).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності обґрунтованості позовних вимог, зазначаючи, що норми чинного законодавства не передбачають необхідності зміни умов чи реквізитів іпотечного договору у разі відступлення прав вимоги за іпотечним договором та не встановлюють будь-яких обмежень щодо співвідношення вартості кредиту і вартості предмету іпотеки в сторону переважання вартості предмету іпотеки.

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права та невірне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі (а.с.116-123).

Скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи. Так, досліджуючи питання заміни кредитора у зобов`язанні та відповідно у договорі іпотеки, суд виходив із встановлених Законом «Про іпотеку» положень щодо відступлення прав вимоги. При цьому, у матеріалах справи не було жодних доказів, які б вказували на наявність між «Райффайзенбанк Україна» та «ОТП Банк» будь-яких договірних зобов`язань щодо відступлення права вимоги. За позицією апелянта, мало місце правонаступництво зумовлене організаційними змінами кредитора, переходом відповідних корпоративних прав, а отже зміна сторони у зобов`язанні. Зміна назви сторони у зобов`язанні передбачає, що договір, за яким виникло зобов`язання укладається з іншою стороною, а отже, в нього вносяться зміни. Судом, на думку позивача, неправильно застосовано норми ст.24 Закону України «Про іпотеку» до правовідносин зміни організаційно-правової форми та назви кредитора, оскільки такі за своєю суттю не є відступленням права вимоги. Тому суд невірно:

- визначив характер правовідносин,

- не прийняв до уваги доводи про необхідність проведення судової експертизи з метою підтвердження факту того, що на договорах поставлені печатки неіснуючого банку, відмовивши у задоволенні клопотання про проведення такої експертизи,

- не прийняв до уваги, що при переході прав за договором іпотеки іншій стороні (зміна сторони) обов`язковим було отримання згоди від дружини позивача.

Крім того, суд не надав оцінки доказам, наявним в матеріалах справи.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Учасники судового процесу належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, не прийняли участі у судовому засіданні, яке призначено на 17 травня 2022 року о 15.00 год, що відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України не є перешкодою розгляду справи у їх відсутність (а.с.156,157).

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на таке.

Фактичні обставини, встановлені судом

Судом установлено, що 10 травня 2006 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір №СМ-500/013/2006, за умова якого останній отримав 200 000 доларів США на строк до 06 травня 2012 року (а.с.8-16).

В той же день (10 травня 2006 року) між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки № РМ-500/613/2006 з метою забезпечення виконання умов кредитного договору № СМ-500/013/2006. Предметом іпотеки виступили нежилі будівлі, що знаходяться в АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на нежилі будівлі, виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради 05 січня 2005 року. Загальна вартість вказаних нежилих будівель згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно складає 7 134 338,01 грн. (а.с.17-22).

Вищевказані нежилі будівлі розташовані на земельній ділянці, пощею 4 123,2 кв.м., яка знаходиться у користуванні Іпотекодавця згідно договору на дольову участь у землекористуванні, укладеного між Одеською міською радою та Іпотекодавцем 14 червня 2004 року.

15 березня 2007 року листом Ref. 500-10-2/8/2 ОТП банк повідомив ОСОБА_1 про зміну з 8 грудня 2006 року назви установи банку, а саме: філія АКБ

«Райффайзенбанк Україна» в м. Одесі змінила назву на філію ЗАТ «ОТП Банк» в м.Одесі. Також повідомлено, що ОТП Банк є повним правонаступником за всіма зобов`язаннями Райффайзенбанк Україна (а.с.23).

З листа Національного банку України від 01 жовтня 2020 року встановлено таке:

- 02 березня 1998 року Нацбанк зареєстрував статут АКБ «Райффайзенбанк Україна»;

- 01 листопада 2006 року Нацбанк зареєстрував статут ЗАТ «ОТП Банк» у зв`язку зі зміною найменування з Райффайзенбанк Україна на ЗАТ «ОТП Банк», за яким ЗАТ «ОТП Банк» є правонаступником всіх прав та обов`язків Райффайзенбанк Україна;

- 18 червня 2009 року у зв`язку зі зміною найменування з ЗАТ «ОТП Банк» на ПАТ «ОТП Банк» зареєстровано статут останнього;

- 10 травня 2018 року у зв`язку зі зміною найменування з АТ «ОТП Банк» на АТ «ОТП Банк» Нацбанк погодив статут останнього у новій редакції;

- станом на 30 вересня 2002 року АТ «ОТП Банк» є діючим банком (а.с.35-36).

АТ «ОТП Банк» є правонаступником усіх прав та обов`язків ПАТ «ОТП Банк», яке в свою чергу є правонаступником ЗАТ «ОТП Банк», яке в свою чергу є правонаступником АКБ «Райффайзенбанк Україна». Банк був створений у формі акціонерного товариства закритого типу на підставі Договору про створення та діяльність акціонерного комерційного банку «Райффайзенбанк Україна» від 13 листопада 1997 року та рішення Установчих зборів Банку від 28 листопада 1997 року та зареєстрований Національним банком України 2 березня 1998 року (Реєстраційний номер 273). Згідно з рішенням позачергових Загальних Зборів Акціонерів від 9 жовтня 2006 року (Протокол №40) Банк змінив свою назву з Акціонерного комерційного банку «Райффайзенбанк Україна» на Закрите акціонерне товариство «ОТП Банк». З метою приведення Статутів у відповідність до вимог діючого законодавства України та на підставі відповідних рішень Загальних Зборів Акціонерів Банк змінював свою назву.

Позивач вважає таку зміну підставою заміни сторони Іпотекодержателя АКБ «Райффайзенбанк Україна» на ЗАТ «ОТП Банк», із зміною відповідних реквізитів, та вважає договір іпотеки є несправедливим, оскільки вартість майна, що є предметом іпотеки, перевищує в багато разів розмір основного зобов`язання. Зокрема, у договорі іпотеки зазначена вартість майна на рівні 7 134 338,01 грн. (п.4.4. договору іпотеки), в той час як забезпечено вимоги у розмірі 200 000 доларів США, що станом на 10 травня 2006 року (дата укладення кредитного договору та договору іпотеки) за офіційним курсом НБУ становить 1 010 000 грн. (200 000 х 5,05).

Саме ці вимоги розглянуті судом першої інстанції.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п.6 ст.3 ЦК України).

Тлумачення як ст.3 ЦК України загалом, так і п.6 ст.3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. та ч.1 ст.16 ЦК України).

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Усталеним в судовій практиці та цивілістичній доктрині є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані. В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Згідно з ч.ч.1-3,5 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5 та 6 ст.203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ст.215 ЦК України).

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (ч.3 ст. 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Відтак, обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про іпотеку», тут і далі у редакції, чинній на час укладення договору іпотеки від 10 травня 2006 року, іпотека вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Частиною 1 ст.3 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом.

Судом встановлено, що оспорюваний договір укладено 10 травня 2006 року між позивачем та АКБ «Райффайзенбанк Україна».

Банк був створений на підставі Договору про створення та діяльність акціонерного комерційного банку «Райффайзенбанк Україна» від 13 листопада 1997 року та рішення Установчих зборів Банку від 28 листопада 1997 року та зареєстрований Національним банком України 2 березня 1998 року.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст.263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 17 червня 2021 року в справі № 761/12692/17 зроблено висновок, що: «для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину».

У справі, що переглядається, суд першої інстанції вірно виходив з недоведеності позовних вимог, зазначаючи, що норми чинного законодавства не передбачають необхідності зміни умов чи реквізитів іпотечного договору у разі відступлення прав вимоги за іпотечним договором.

Слід зазначити, що зміна найменування установи банку відбулась 01 листопада 2006 року, в той час як оспорюваний договір іпотеки укладений 10 травня 2006 року, тобто зміна відбувалась після вчинення оспорюваного правочину, що виключає, крім іншого, можливість визнання оспорюваного договору недійсним.

Щодо підстави визнання недійсним договору іпотеки - несправедливість умови про співвідношення вартості майна на розміру основного зобов`язання, колегія суддів погоджується з висновком суду про її необґрунтованість, з огляду на те, що норми чинного законодавства не встановлюють будь-яких обмежень щодо співвідношення вартості кредиту і вартості предмету іпотеки в сторону переважання вартості предмету іпотеки. При цьому, за положеннями ч.1 ст.627 ЦК України (в редакції на час укладення оспорюваного договору) відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

При цьому, враховано, що позивач при укладенні кредитного та іпотечного договору обрав валюту кредитування долари США та мав передбачити можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти. Можливістю отримати кредиту в національній валюті ОСОБА_1 не скористався. Коливання іноземної валюти стосується обох сторін договору. Враховуючи розмір основного зобов`язання 200 000 доларів США, станом на дату розгляду справи в апеляційній інстанції 200 000 доларів США становить 5 850 980 грн. (200 000 х 29,2549). Отже, у наслідок зміни курсу іноземної валюти, змінюється і співвідношення вартості предмету іпотеки та основного зобов`язання. Ризики стосується обох сторін договору і сторони визначили умови договору самостійно.

Перевищення вартості майна розміру основного зобов`язання не є підставою вважати умови кредитного договору несправедливими.

Позивач не спростував передбачену у ст. 204 ЦК України презумпцію правомірності правочину у цілому, зокрема: не спростовано, що під час укладення іпотечного договору позивач діяв свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодився з його умовами, визначивши, при цьому характер правочину і всі його істотні умови.

Відтак, судом не встановлені будь-які обставини, які мають правові наслідки для визнання іпотечного договору недійсним.

Посилання апелянта на відзив ПрАТ «АСК «ІНГО Україна» в іншій справі №522/19792/18 (за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «Інго Україна» про захист прав споживачів) не мають правового значення під час вирішення справи, що наразі розглядається.

Доводи ОСОБА_1 , що при переході прав за договором іпотеки іншій стороні (зміна сторони) обов`язковим було отримання згоди від дружини позивача, не містяться у позовній заяві, тому судом першої інстанції не могли бути прийняті до уваги (а.с.1-5, 45-49). При цьому, суд апеляційної інстанції розглядає справу у межах, визначених ст.367 ЦПК України.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом не прийняті до уваги доводи про необхідність проведення судової експертизи з метою підтвердження факту того, що на договорах поставлені печатки неіснуючого банку, відмовивши у задоволенні клопотання про проведення такої експертизи, не приймаються до уваги з огляду на те, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими ст.89 цього Кодексу.

Позивач, з огляду на свій обов`язок доведення суду обґрунтованості позовних вимог, не скористався правом подання суду висновку експерта, складеного на його замовлення у порядку ст.106 ЦПК України.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст.12 ЦПК України). Відповідно до положень ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

Позивач не довів суду обґрунтованості своїх позовних вимог. Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про залишення позову без задоволення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Викладені в апеляційній скарзі доводи є такими, що не впливають на правильність висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновків щодо незаконності і неправильності судового рішення.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку про дотримання судом першої інстанції норм процесуального права та вірного застосування норм матеріального права, тому підстав для задоволення апеляційної скарги не має.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м.Одеси від 08 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 20 травня 2022 року.

Головуючий:

Судді: