П О С Т А Н О В А

Іменем України

01 листопада 2022 року м. Миколаїв

колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Царюк Л.М. та Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Ткаченко Н.Ю.,

за відсутності учасників справи,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу №489/6883/21 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана його представником адвокатом Ярмоловичем Олексієм Євгеновичем на рішення, яке постановив Ленінський районний суд міста Миколаєва під головуванням судді Микульшиної Ганни Анатоліївни у приміщенні цього суду 19 серпня 2022 року, повний текст якого складений того ж дня, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації частки майна, набутого у шлюбі,

у с т а н о в и л а :

У жовтні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації частки майна, набутого у шлюбі.

Позов мотивований тим, що сторони перебували у зареєстрованому в шлюбі у період з 01 червня 2019 року по 15 січня 2021 року, від якого мають дитину: сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , який на разі проживає із позивачем.

За час шлюбу сторонами придбана меблева кухня із мийкою та обіднім столом загальною вартістю 30 940 грн.

Після розірвання шлюбу поділити вказане майно виявилось неможливо у зв`язку із його неподільністю. Досягти згоду щодо передачі майна позивачці або компенсації половини його вартості відповідачем в добровільному порядку не вдалося.

Посилаючись на викладені обставини, а також на те, що син сторін ОСОБА_3 перебуває на утримані позивачки, а відповідач не приймає участі в його утримані та має заборгованість по аліментам, ОСОБА_2 просила стягнути на її користь з ОСОБА_1 20 626 грн. 66 коп. в якості компенсації 2/3 вартості майна набутого у шлюбі.

Представник відповідача подавав суду відзив, в якому просив позовні вимоги залишити без задоволення.

Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 19 серпня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право спільної власності на меблеву кухню з мийкою і обіднім столом, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості 2/3 частки меблевої кухні з мийкою і обіднім столом, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в розмірі 20 626 грн. 66 коп.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на меблеву кухню з мийкою і обіднім столом, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , припинивши право спільної власності ОСОБА_2 на це майно з моменту отримання грошової компенсації.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 908 грн.

В задоволенні іншої частини вимог відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що наявні у справі докази дають підстави для висновку, що спірне майно - меблева кухня з мийкою та обіднім столом, яке було набуто в період шлюбу, є спільною сумісною власність сторін. Враховуючи, що відповідач ухилявся та ухиляється від участі в утриманні сина сторін, що підтверджується наявним у справі розрахунком заборгованості зі сплати аліментів Інгульського ВДВС від 19 жовтня 2021 року, згідно якого станом на 01 жовтня 2021 року заборгованість відповідача складає 44610,33 грн., а доказів зворотного не надано, суд вважав, що є підстави для відступу від засад рівності часток подружжя при поділі майна відповідно до ч. 2 ст. 70 СК України. Водночас, суд вважав недоведеними аргументи позивачки щодо збільшення її частки у спірному майні на підставі ч. 3 ст. 70 СК України, оскільки згідно ч.1 ст.192СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. А тому, доводи позивача про необхідність збільшення частки її майна на підставі ч. 3 ст. 70 СК України у зв`язку із недостатністю розміру аліментів, які вона одержує для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування неповнолітніх дітей, не є переконливими, оскільки позивачкою не надано відповідних доказів.

Виходячи із викладеного, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити частково, відступити від засад рівності часток подружжя та враховуючи вимоги позивача про отримання грошової компенсації вартості своєї частки спірного майна, припинити право спільної власності сторін на меблеву кухню з мийкою і обіднім столом, стягнувши з відповідача на користь позивачки різницю вартості спірного майна у розмірі 20626,66 грн., що становить 2/3 частки цього майна, в рахунок компенсації вартості частки другого співвласника.

Суд критично поставився до заперечень представника відповідача проти факту придбання сторонами спірного майна та того, що воно придбане за спільні кошти подружжя, оскільки ніяких доказів на спростування такого ним не надано, а його пояснення є непослідовними.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Ярмолович О.Є., просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскільки у період перебування у шлюбі відповідача з позивачкою вони не купували кухню з мийкою та обіднім столом, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню. Зазначає, що позивачка не надала до суду жодного належного доказу на підтвердження придбання саме сторонами вказаних меблів, оскільки надані нею документи свідчать про придбання цих меблів зовсім іншою особою.

В судове засідання суду апеляційної інстанції учасники справи не з`явилися. Від позивачки ОСОБА_2 поштовим відправленням надійшла заява, в якій остання просила розглянути справу у її відсутність та відмовити у задоволенні апеляційної скарги. Також від представника відповідача адвоката Ярмоловича О.Є. надійшла заява на електронну адресу суду про розгляд справи у його відсутність та відсутність відповідача.

Зважаючи на вимоги статей 128, 130, частини 2 статті 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення учасників справи, які не з`явилися, належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи, враховуючи, також заяви позивачки та представника відповідача, а також, зокрема, що матеріали справи є достатніми для проведення судового розгляду.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із таких підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції таким вимогам закону не відповідає

Як вбачається з матеріалів справи 01 червня 2019 року сторони зареєстрували шлюб, який розірвано рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 15 січня 2021 року (а.с.11-13).

Згідно із свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 сторони мають сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає разом з матір`ю ОСОБА_2 за адресою її реєстрації: АДРЕСА_2 (а.с.4-7).

Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 19 жовтня 2021 року вих №86669, станом на 01 жовтня 2021 року відповідач має заборгованість зі сплати аліментів на утримання сина у розмірі 44 610 грн. 33 коп. (а.с.10).

Позивачка, звертаючись до суду, просила про поділ спільного майна подружжя - придбаної сторонами в період шлюбу меблевої кухні разом з обіднім столом, яка встановлена за місцем проживання відповідача. Також при поділі цього майна вона просила відступити від рівності часток сторін, виділивши їй 2/3 часток через недостатність аліментів на утримання дитини та наявність заборгованості по аліментами, а також сплатити їй вартість цієї частки, оскільки вважала спірне майно неподільною річчю.

Суд першої інстанції вважав такі вимоги доведеними. Колегія суддів з таким висновком не погоджується.

За змістом частин 1 та 7 статті 41 Конституції України, частин 1 та 5 статті 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина 3 статті 368 ЦК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (частина перша статті 60 СК України).

При цьому конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України (стаття 68 СК України).

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. (частини 1, 3 статті 70 СК України).

Частинами 1 статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (частина 3 статті 370 ЦК України).

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина 2 статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України).

Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України).

Аналіз наведених норм закону дає підстави для таких висновків.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 72 СК України та статтею 372 ЦК України.

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Отже, майно, яке належить подружжю на праві спільної сумісної власності, може бути поділене між сторонами. Загальна ідея поділу майна полягає у припиненні режиму спільності й виникненні на його основі режиму роздільності майна. Кожен із подружжя після поділу майна стає власником тієї чи іншої речі або сукупності речей і не пов`язує свої дії щодо володіння, користування та розпорядження майном з іншим із подружжя.

Поділ спільного майна подружжя може бути здійснено під час існування шлюбу, у процесі його розірвання, а також після розірвання шлюбу.

При поділі майна суд, в першу чергу, визначає майно подружжя, яке підлягає поділу.

При поділі майна подружжя мають встановлюватися, зокрема: речі (окрема річ або сукупність речей), які належать подружжю на праві спільної сумісної власності.

Поділ майна здійснюється з урахуванням дійсної вартості речей, які належать подружжю на праві спільної власності, на час поділу майна.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до частин 2, 4, 5 статті 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина 1 статті 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина 2 статті 365 ЦК України).

У постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що приписи частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як передбачено вимогами статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до статей 76, 80, 229 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення, або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина 2 статті 77 ЦПК України).

З огляду на характер спірних правовідносин, які виникли у зв`язку із поділом спільного майна подружжя, змісту заявлених позовних вимог та наведених положень закону, позивачка у даній справі мала довести, а суд перевірити, чи входить до складу спільного майна сторін як колишнього подружжя кухонні меблі із обіднім столом, дійсну ринкову вартість цього майна, час та джерело його придбання.

Між тим, матеріали справи не містять доказів на підтвердження факту придбання саме сторонами у справі за спільні кошти подружжя меблевої кухні разом з обіднім столом та її вартості.

Так, надані позивачкою на підтвердження своїх вимог копії замовлення № 32 від 06 липня 2019 року, оформленого на ім`я ОСОБА_5 , загальна вартість меблевої кухні та обіднього столу мала складати 28500 грн. та мийка вартістю 2440 грн., що становила загальну суму до сплати 30 940 грн. (а.с.3).

Згідно з замовленням № 5609 від 03 липня 2019 року магазин надав покупцю ОСОБА_5 деталі та фурнітуру кількістю найменувань 40 одиниць для виготовлення кухні та столу на загальну суму 21 052 грн. 38 коп. (а.с.38)

Тобто на підтвердження своїх вимог позивачкою надані документи, оформлені на іншу особу - ОСОБА_5 , а тому такі документи не можуть підтверджувати набуття саме сторонами у справі у власність вказаних меблів.

За такого колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про недоведеність позивачкою, що спірне майно набуто сторонами у спільну власність у період проживання однією сім`єю, а тому висновок суду про задоволення позовних вимог не ґрунтується на наявних у справі доказах, тому є необґрунтованим.

Оскільки суд першої інстанції безпідставно визнав встановленими обставини щодо набуття сторонами спірного майна, які є недоведеними, рішення суду в силу пункту 1 частини 1 статті 376 ЦПК України необхідно скасувати, ухвалити нове судове рішення про відмову у позові.

Щодо розподілу судового збору.

В силу положень статті 133 ЦПК України судовий збір відноситься до судових витрат.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно із частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За наслідками апеляційного перегляду рішення суду скасовано, ухвалене нове про відмову у позові, тому апеляційний суд проводить розподіл судових витрат, а саме - усі судові витрати покладаються на позивачку.

Тому з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 1362 грн. судового збору, сплаченого при поданні апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником адвокатом Ярмоловичем Олексієм Євгеновичем, задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 19 серпня 2022 року скасувати, постановити нове судове рішення.

В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації частки майна, набутого у шлюбі, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , 1362 грн. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Ж.М. Яворська

Л.М. Царюк

_______________________________________________

Повний текст постанови складений 01 листопада 2022 року