Постанова

Іменем України

27 жовтня 2022 року

м. Київ

справа № 755/2451/20

провадження № 61-7300св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рогач Вадим Вікторович, ОСОБА_2 ,

треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шевченко Інна Леонтіївна, ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Рогача Вадима Вікторовича, ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шевченко Інна Леонтіївна, ОСОБА_3 , про визнання протиправним та скасування рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, витребування майна із чужого незаконного володіння

за касаційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Гродовської Олесі Павлівни на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 16 листопада 2021 року у складі судді Катющенко В. П. та постанову Київського апеляційного суду від 28 червня 2022 року у складі колегії суддів: Слюсар Т. А., Білич І. М., Коцюрби О. П. та за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Касьяненка Дмитра Леонідовича на постанову Київського апеляційного суду від 28 червня 2022 року,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просила визнати протиправним та скасувати рішення приватного нотаріуса Рогача В. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 19 липня 2019 року, згідно з яким проведено державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 45,40 кв. м за Акціонерним товариством «Дельта Банк» (далі - АТ «Дельта Банк); скасувати запис про право власності від 19 липня 2019 року № 32524566 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Реєстрі прав власності на нерухоме майно, внесений на підставі рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Рогача В. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 19 липня 2019 року; витребувати нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 45,40 кв. м за АТ «Дельта Банк» з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 та передати його на користь ОСОБА_1 ; скасувати запис про право власності від 05 грудня 2019 року № 34475263 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Реєстрі прав власності на нерухоме майно, внесений на підставі рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шевченко І. Л. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 05 грудня 2019 року (індексний номер 50036013).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилалася на те, що 19 липня 2019 року приватний нотаріус Рогач В. В. вніс до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про реєстрацію права власності на спірну квартиру за АТ «Дельта Банк».

На думку позивачки, дії приватного нотаріуса щодо такої реєстрації є неправомірними та вчинені з порушенням Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів у іноземній валюті». Крім того, реєстратор не врахував, що всупереч нормам законодавства іпотекодавець не отримувала письмової вимоги іпотекодержателя про усунення порушень та виконання зобов`язання, а у матеріалах реєстраційної справи немає висновку незалежної оцінки іпотечного майна.

Також позивачка посилалася на те, що 05 грудня 2019 року у зв`язку з відчуженням спірної квартири АТ «Дельта Банк» ОСОБА_2 приватний нотаріус Шевченко І. Л., вчиняючи відповідні нотаріальні дії, внесла до реєстру запис про право власності на квартиру за ОСОБА_2 . Оскільки АТ «Дельта Банк» не набувало права власності на квартиру та не мало повноважень на її продаж, тому реєстрація права власності за ОСОБА_2 є неправомірною, що є підставою для витребування майна із чужого незаконного володіння. У зв`язку з цим просила позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Дніпровський районний суд міста Києва рішенням від 16 листопада 2021 року позов задовольнив частково. Визнав протиправним та скасував рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Рогача В. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 19 липня 2019 року, індексний номер 47920669 від 24 липня 2019 року, 11:20:17, про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 за АТ «Дельта Банк». В іншій частині позову відмовив. Вирішив питання про розподіл судових витрат.

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що представник АТ «Дельта Банк» при зверненні до приватного нотаріуса Рогача В. М. із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_2 за АТ «Дельта Банк» не подав копії письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем боржникові ОСОБА_4 , яка є відмінною від іпотекодавців ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Крім того, в матеріалах реєстраційної справи немає оцінки предмета іпотеки на момент набуття його у власність іпотекодержателем.

Також суд дійшов висновку, що на спірну квартиру, площа якої не перевищує 140 кв. м і яка використовується як місце постійного проживання позивачки та є предметом іпотеки на забезпечення вимог за кредитним договором, укладеним в іноземній валюті, не може бути звернено стягнення шляхом реєстрації права власності за іпотекодержателем у зв`язку з дією на час реєстрації за банком права власності Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

З урахуванням наведеного суд дійшов висновку, що рішення про перехід права власності на належне ОСОБА_1 та ОСОБА_3 майно у власність АТ «Дельта Банк» було прийняте державним реєстратором всупереч нормам статей 35, 37 Закону України «Про іпотеку», Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», що є підставою для задоволення позову в частині вимог про визнання протиправним та скасування рішення приватного нотаріуса Рогача В. В. про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 за ПАТ «Дельта Банк».

Суд виходив з того, що ефективним та передбаченим законом способом захисту порушених прав позивачки є скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а вимоги позивачки про скасування записів про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Реєстрі прав власності на нерухоме майно задоволенню не підлягають, оскільки обраний спосіб захисту про скасування записів про право власності є неефективним у зв`язку з набранням чинності Законом України від 05 грудня 2019 року № 340-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», яким внесено зміни до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», яким з 16 січня 2020 року такого способу захисту порушених речових прав, як скасування запису про проведену державну реєстрацію права, не передбачено.

Вирішуючи позов у частині витребування нерухомого майна, спірної квартири, з чужого незаконного володіння на користь позивача ОСОБА_1 , суд виходив з того, що спірна квартира вибула з власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , а тому немає підстав для її витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 та передання її на користь ОСОБА_1 , оскільки спірна квартира не належить позивачці як одноосібному власнику.

Крім того, суд дійшов висновку, що позовна вимога про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності на квартиру не може бути звернена до приватного нотаріуса, якого позивачка також визначила відповідачем.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Київський апеляційний суд постановою від 28 червня 2022 року апеляційні скарги адвоката Гродовської О. П. як представника ОСОБА_2 та АТ «Дельта Банк» задовольнив частково. Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 16 листопада 2021 року в частині вимог до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Рогача В. В. скасував та в цій частині ухвалив нове рішення, яким у задоволенні позову відмовив. В решті рішення суду першої інстанції залишив без змін.

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що у приватного нотаріуса Київського нотаріального округу Рогача В. В. не було правових підстави для реєстрації за АТ «Дельта Банк» як іпотекодержателем права власності на спірне нерухоме майно.

Разом з тим апеляційний суд не погодився з висновками місцевого суду в частині визнання відповідачем у справі приватного нотаріуса Рогача В. В., оскільки позовна вимога про визнання рішення незаконним та скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно не може бути звернена до приватного нотаріуса, якого позивачка визначила відповідачем.

Короткий зміст касаційних скарг та їх узагальнені аргументи, позиції інших учасників справи

У липні 2022 року представник ОСОБА_1 - адвокат Касьяненко Д. Л. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати постанову Київського апеляційного суду від 28 червня 2022 року та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Підставою касаційного оскарження вказував те, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а, від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18, від 17 квітня 2018/ року у справі № 523/9076/16, від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15, від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17, від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16, від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16, від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17, від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15, від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15 та постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 336/5387/17.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції вийшов за межі апеляційного оскарження, оскільки у апеляційних скаргах не ставилося питання неналежності відповідачів, що були встановлені судом першої інстанції. При цьому апеляційний суд не звернув уваги на те, що суд першої інстанції встановив, що приватний нотаріус Рогач В. В. не є належним відповідачем у цій справі, а тому позов було задоволено частково лише до належних відповідачів.

У серпні 2022 року представник ОСОБА_2 - адвокат Гродовська О. П. подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 16 листопада 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 червня 2022 року в частині визнання протиправним та скасування рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Рогача В. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 19 липня 2019 року, індексний номер 47920669 від 24 липня 2019 року, 11:20:17, про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 за АТ «Дельта Банк» та в цій частині ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Як на підставу касаційного оскарження посилалася на те, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18, від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15 та постановах Верховного Суду від 116 грудня 2019 року у справі № 607/4911/16, від 18 грудня 2019 року у справі № 718/2468/18, від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15, від 13 червня 2018 року у справі № 645/5280/16.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не встановили, в чому саме полягала неправомірність дій державного реєстратора та/або банку при зверненні стягнення на предмет іпотеки шляхом реєстрації права власності на спірну квартиру, а також в чому полягало порушення прав позивача. Скарга містить доводи про те, що на адресу позивача надсилалося повідомлення про необхідність виконати вимоги щодо погашення заборгованості за кредитним договором, а Закон України «Про іпотеку» не визначає обов`язку іпотекодержателя надсилати повторні або додаткові (у разі збільшення зобов`язання) вимоги до іпотекодавця із попередженням про звернення стягнення на предмет іпотеки. Вказуючи на відсутність оцінки спірної квартири, суди не встановили, яким чином оцінка майна у спірних правовідносинах впливає на права позивача. Крім того, у скарзі заначено про те, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не поширюється на випадки звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог кредитора (відповідного застереження в іпотечному договорі).

У серпні 2022 року представник ОСОБА_1 - адвокат Касьяненко Д. Л. подав відзив на касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Гродовської О. П., в якому просив задовольнити касаційну скаргу подану в інтересах ОСОБА_1 , доводи, які ідентичні доводам його касаційної скарги.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 15 серпня 2022 року відкрито касаційне провадження за скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Гродовської О. П. та витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 01 вересня 2022 року відкрито касаційне провадження за скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Касьяненка Д. Л.

05 жовтня 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи

Апеляційний суд встановив, що 08 квітня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), який змінив назву на Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»), та ОСОБА_1 і ОСОБА_5 як майновими поручителями за зобов`язаннями ОСОБА_4 за кредитним договором про надання споживчого кредиту від 08 квітня 2008 року № 0 та за договором про надання споживчого кредиту від 08 квітня 2008 року № , укладеними між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 , був укладений договір іпотеки № 82181, за умовами якого в іпотеку банку передано квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 45,40 кв. м.

08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» і ПАТ «Дельта Банк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, за умовами якого до ПАТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги, зокрема за вказаним договором іпотеки.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 04 березня 2015 року у справі № 755/24750/14-ц відмовлено в задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , третя особа - ОСОБА_4 , про звернення стягнення на предмет іпотеки. Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що предмет іпотеки, на який позивач просить звернути стягнення, підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а тому не може бути примусово стягнутий (відчужений) без згоди власника. Згоди власника на звернення стягнення надано не було.

19 липня 2019 року приватний нотаріус Рогач В. В. здійснив реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 за АТ «Дельта Банк», номер запису про право власності 24566.

05 грудня 2019 року приватний нотаріус Шевченко І. Л. у зв`язку з відчуженням АТ «Дельта-Банк» спірної квартири ОСОБА_2 вчинила відповідні реєстраційні дії.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Зміст касаційних скарг з урахуванням принципу диспозитивності свідчить про те, що рішення судів попередніх інстанцій оскаржені тільки в частині задоволених позовних вимог, а тому переглядаються лише у частині вирішення цих вимог.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, перевіривши правильність застосування судами норм права в межах касаційних скарг, дійшов висновку, що касаційні скарги не підлягають задоволенню з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

У статті 525 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою (частина перша статті 546 ЦК України).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).

Частиною першою статті 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом; наступна іпотека - передання в іпотеку нерухомого майна, яке вже є предметом іпотеки за попереднім іпотечним договором; пріоритет - переважне право однієї особи відносно права іншої особи на те ж саме нерухоме майно; вищий пріоритет - пріоритет, встановлений раніше будь-якого іншого пріоритету стосовно одного й того ж нерухомого майна.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3 Закону України «Про іпотеку»).

Згідно з частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Статтею 37 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Договором іпотеки від 08 квітня 2008 року № 82181 передбачені способи звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема пунктом 5.2.1 визначено передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку».

Таким чином, вказаний договір, містить застереження, яке надавало банку право задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки у спосіб, встановлений Законом України «Про іпотеку».

Суди встановили, що ОСОБА_4 належним чином не виконувала умов кредитного договору, внаслідок чого утворилася заборгованість, а тому в АТ «Дельта Банк» виникло право на задоволення своїх вимог як іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки.

07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а (провадження № 11-474апп19) викладено правовий висновок про те, що обмеження, встановлені Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», поширюються не лише на випадки звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду, а й на позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, яким є реєстрація права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем на підставі відповідного застереження в іпотечному договорі.

Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту не виконання боржником умов кредитного договору.

Водночас Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без його згоди на відчуження у зв`язку з невиконанням умов кредитного договору.

З огляду на викладене предмет іпотеки, а саме нерухоме житлове майно, яке використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя, не може бути примусово стягнено на підставі Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у тому числі і шляхом реєстрації права власності за банком як забезпечення виконання позичальником/майновим поручителем умов кредитного договору, укладеного в іноземній валюті.

Такий правовий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20), від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а (провадження № 11-474апп19).

Висновки про те, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» підлягає застосуванню навіть у разі звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, містяться і в постановах Верховного Суду від 14 липня 2021 року у справі № 201/7014/18 (провадження № 61-7373св20), від 30 вересня 2021 року у справі № 127/15802/15-ц (провадження № 61-16395св20).

У справі, яка переглядається, встановлено, що предметом договору іпотеки, укладеного на забезпечення виконання умов кредитного договору, є квартира, площа якої не перевищує 140 кв. м. Ця квартира використовується ОСОБА_6 як місце постійного проживання, іншого житла позивачка не має.

З урахуванням наведеного місцевий суд, з висновками якого погодився і апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для скасування оспорюваного рішення суб`єкта державної реєстрації з огляду на те, що на спірну квартиру площею 45,40 кв. м, яка використовується позивачкою як місце постійного проживання, відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути здійснено примусове стягнення, в тому числі й шляхом реєстрації права власності за АТ «Дельта-Банк», як забезпечення виконання умов кредитного договору, укладеного в іноземній валюті.

Крім того, суди попередніх інстанцій встановили, що іпотекодержатель при зверненні до державного реєстратора для реєстрації прав та їх обтяжень на спірну квартиру на підставі іпотечного договору, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, не подав копії письмової вимоги боржниці - ОСОБА_4 , яка є відмінною від іпотекодавця, про усунення порушень, на підтвердження наявності факту завершення 30-денного строку з моменту отримання боржником, який є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя, що суперечить пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 в редакції, чинній на час реєстрації права власності за іпотекодержателем.

Вказані обставини також свідчать про порушення закону при реєстрації права власності на предмет іпотеки за АТ «Дельта-Банк».

У зв`язку з цим доводи касаційної скарги представника ОСОБА_2 - адвоката Гродовської О. П. про неправильне застосування судами норм матеріального права є безпідставними та зводяться до неправильного тлумачення заявником вищенаведених правових норм та необхідності переоцінки доказів у справі. Водночас суд касаційної інстанції є судом права, а не факту і згідно з вимогами процесуального закону не здійснює переоцінки доказів у зв`язку з тим, що це знаходиться поза межами його повноважень.

Ураховуючи конкретні обставини цієї справи, встановлені судами попередніх інстанцій, оскаржувані судові рішення не суперечать правовим висновкам, які зазначені в цій касаційній скарзі як підстава для відкриття касаційного провадження.

Перевіряючи доводи касаційної скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Касьяненка Д. Л. щодо незаконності скасування рішення місцевого суду в частині вирішення позовних вимог заявлених до державного реєстратора - приватного нотаріуса Рогача В. В., Верховний Суд виходить з такого.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Результат аналізу статті 51 ЦПК України свідчить, що належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом.

Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності відомостей про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 зробила висновок, що «[…] позовна вимога про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності на квартиру не може бути звернена до приватного нотаріуса, яку позивачка визначила співвідповідачем. Державний реєстратор, зокрема і приватний нотаріус, зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений. Встановивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (провадження № 11-377апп18) зазначено, що «спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно чи обтяження такого права за іншою особою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є цивільно-правовим. А тому вирішення таких спорів здійснюється за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін. Належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано».

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 13 січня 2021 року у справі № 753/905/18 (провадження № 61-12528св19).

У справі, що переглядається, зміст і характер відносин між учасниками справи, встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи підтверджують, що спір у позивачки виник з АТ «Дельта-Банк» та ОСОБА_2 щодо предмета іпотеки, а тому державний реєстратор - приватний нотаріус Рогач В. В. є неналежним відповідачем. Проте місцевий суд зазначеного не врахував та дійшов помилкового висновку про часткове задоволення вимог, пред`явлених до державного реєстратора, хоча за обставинами цієї справи у задоволенні вимог до нього належало відмовити через їх пред`явлення до неналежного відповідача.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Хоча апеляційні скарги відповідачів не містили доводів щодо неналежного суб`єктного складу відповідачів, однак установивши, що місцевий суд, частково задовольняючи позов, у резолютивній частині рішення зазначив відповідачем державного реєстратора - приватного нотаріуса Рогача В. В., суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про можливість виходу за межі доводів апеляційної скарги і скасування рішення місцевого суду в частині позовних вимог, заявлених до приватного нотаріуса, з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову в позові.

Враховуючи зазначене, доводи касаційної скарги представника позивача не свідчать про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення спору в оскаржуваній частині.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскаржувані судові рішення суду першої інстанції (у нескасованій частині) та апеляційного суду в задоволеній частині вимог позову відповідають вимогам закону, й підстав для їх скасування немає.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги представника ОСОБА_2 - адвоката Гродовської Олесі Павлівни та представника ОСОБА_1 - адвоката Касьяненка Дмитра Леонідовича залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 16 листопада 2021 року у нескасованій після апеляційного перегляду частині та постанову Київського апеляційного суду від 28 червня 2022 року в задоволеній частині вимог позову залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

М. Ю. Тітов