Справа № 346/3317/22
Провадження № 2/346/1329/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2022 р.м. Коломия

Коломийський міськрайонний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої - судді Третьякової І.В.

за участю секретаря - Дутчак Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Коломия в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Отинійської селищної ради Коломийського району Івано-Франківської області про визнання права власності на спадкове майно, -

У С Т А Н О В И В:

22 серпня 2022 року ОСОБА_1 , через свого представника адвоката Козак І.В., звернулася до суду з позовом, в якому зазначила, що домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 належало на праві власності колгоспному двору, головою якого був її батько ОСОБА_2 . Станом на 01 липня 1990р. в житловому будинку були зареєстровані та проживали ОСОБА_2 (голова двору), ОСОБА_3 (дружина), ОСОБА_1 (дочка). Вказані особи були членами колгоспного двору та відповідно кожному із них належало по 1/3 його частки. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_3 . Позивач являється єдиним спадкоємцем на майно померлих батьків, вчасно звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після кожного з них та отримала правовстановлюючі документи на належне їм нерухоме майно. Однак, отримати свідоцтво про право на спадщину на частки батьків в житловому будинку не змогла, оскільки нотаріус відмовив у його видачі, посилаючись на те, що будинок перебуває у спільній власності членів колгоспного двору і частки спадкодавців у спільному майні за їхнього життя виділені не були. За вказаних обставин, ОСОБА_1 просила визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 26 вересня 2022 року витребувано з Другої Коломийської районної державної нотаріальної контори копію спадкової справи 55/2012, заведеної після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

В судове засідання позивач не з`явилася, її представник подав до суду письмову заяву, в якій просив розглянути справу без їхньої участі. Позовні вимоги підтримують та просять їх задовольнити в повному обсязі з підстав, зазначених в позовній заяві.

Представник відповідача в судове засідання також не з`явився, письмовим клопотанням, яке надійшло до суду 23.09.2022р., селищний голова просив розглянути справу за їхньої відсутності.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та вважає за можливе їх задовольнити, виходячи з наступного.

З матеріалів справи судом встановлено, що згідно довідки, виданої Ліснохлібичинським старостинським округом Отинійської селищної ради Коломийського району, Івано-Франківської області від 29.06.2022р. №396, домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 відноситься до колгоспного двору. Станом на 01.07.1990 р. у будинку за вказаною адресою були зареєстровані та проживали: ОСОБА_2 1931р.н. (голова домогосподарства), ОСОБА_3 , 1936 р.н., (дружина) та ОСОБА_1 1973 р.н. (донька).

Згідно даних технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, виготовленого станом на 27.06.2022р. та виписки з інвентаризаційних матеріалів вбачається, що домоволодіння по АДРЕСА_1 складається з: житлового будинку літ «А» загальною площею 53 кв.м., житловою 41,5 кв.м., спорудженого 1961 р., літньої кухні літ. «Б» (1961р.), стайні літ «В» (1961р.), стодоли літ «Г» (1961р.), навісу літ «Д» (1961р.), вбиральні літ «Ж» (1961р.), навісу літ. «З», криниці №1, огорожі №2-3.

Належність житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами до колгоспного двору, головою якого був ОСОБА_2 також підтверджується наявним в матеріалах справи свідоцтвом на право власності на жилий будинок від 18 листопада 1987 року, виданого виконавчим комітетом Коломийської районної ради на підставі рішення №220 від 14.10.1987р.

Спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору.

Відповідно до частини першої статті 120 ЦК Української РСР у редакції 1963 року, яка була чинною до 1991 року, майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу).

Згідно із частиною другою статті 120 ЦК Української РСР у редакції 1963 року, колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться у користуванні, жилий будинок, продуктивну худобу, птицю та дрібний сільськогосподарський реманент.

Колгоспний двір визначався, як сімейно-трудове об`єднання осіб, всі або частина яких були членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

Наведене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 308/3775/14-ц.

Частиною першою статті 112 ЦК Української РСР у редакції 1963 року, передбачено, що майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам.

Виходячи зі змісту цієї статті, кожен член колгоспного двору є учасником спільної сумісної власності на все майно двору незалежно від того, чи брав він участь у його придбанні. Нетривале перебування працездатного члена колгоспного двору в складі двору або незначна участь працею та коштами у веденні господарства можуть бути підставою для зменшення його частини.

До аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 28 листопада 2018 року у справі № 688/21/17-ц.

Як роз`яснено у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме:

а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Отже, всі члени колгоспного двору, які були такими станом на 15 квітня 1991 року, мали право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору. До аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 22 січня 2019 року у справі № 713/1310/17-ц.

В даній справі судом встановлено, що станом на 15.04.1991р. позивач та її батьки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були членами колгоспного двору, а тому кожному із них належало по 1/3 частці в домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 виданого виконавчим комітетом Ліснохлібичинської сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 , актовий запис № 40.

Внаслідок смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина на належне йому майно.

На день відкриття спадщини після ОСОБА_2 правовідносини щодо спадкування врегульовуються положеннями книги шостої ЦК України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року.

Так, згідно зі статтями 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин (статті 1233, 1235 ЦК України).

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті (стаття 1223 ЦК України).

Згідно зі статтями 1268, 1269 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

З матеріалів копії спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_2 , яка була надана Другою Коломийською державною нотаріальною конторою на ухвалу про витребування доказів, судом було встановлено наступне.

11 травня 1998р. ОСОБА_2 склав заповіт, за яким все своє майно де б воно не було та з чого б не складалося і все те, що буде належати йому на день смерті, а також приватизовану ним земельну ділянку заповів ОСОБА_1 . Даний заповіт був посвідчений секретарем Ліснохлібичинської сільської ради, Коломийського району.

16 січня 2020р. ОСОБА_1 звернулася до Другої Коломийської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті батька.

Відповідно до ч.1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Частиною 3 ст. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Довідкою Ліснохлібичинської сільської ради від 14.03.2012р. №293 підтверджується, що на момент смерті ОСОБА_2 разом з ним була зареєстрована та проживала зокрема і його донька ОСОБА_1 , а відтак остання вважається такою, що прийняла спадщину в силу ч.3 ст. 1268 ЦК України.

В матеріалах спадкової справи також міститься заява ОСОБА_3 від 30.03.2012р. про відмову від прийняття спадщини, якою остання відмовилася від прийняття спадщини по закону, а саме обов`язкової частки, що залишилася після смерті її чоловіка ОСОБА_2 та не заперечує, щоб свідоцтво про право на спадщину на житловий будинок АДРЕСА_1 отримала донька ОСОБА_1 . Також, ОСОБА_3 вказала, що не претендує на 1/2 частку майна у власності подружжя і звертатись для виділу своєї частки не буде.

Таким чином, судом було встановлено, що єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_2 є його донька ОСОБА_1 , яка в порядку спадкування набула право власності на 1/3 частку в домоволодінні, що належала її батьку.

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_3 , про що виконкомом Ліснохлібичинської сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області складено відповідний актовий запис №13.

Згідно посвідченого секретарем виконкому Ліснохлібичинської сільської ради заповіту від 01.08.2003р., ОСОБА_3 все своє майно заповіла доньці ОСОБА_1 . Заповіт не змінювався і не скасовувався.

В довідці Ліснохлібичинської сільської ради від 22.01.2020р. №83 зазначено, що на момент смерті ОСОБА_3 в будинку по АДРЕСА_1 були зареєстровані та проживали: донька ОСОБА_1 та онук ОСОБА_4 .

Факт прийняття позивачкою спадщини після смерті матері підтверджується виданими на її ім`я свідоцтвами про право на спадщину за заповітом від 12.03.2020р., за якими ОСОБА_1 успадкувала:

- земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Ліснохлібичинської сільської ради, Коломийського району Івано-Франківської області, площею 0,6941 га. кадастровий номер :02:001:0144;

- земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Ліснохлібичинської сільської ради, Коломийського району Івано-Франківської області, площею 0,6648 га. кадастровий номер :02:001:0931.

Однак, оформити спадкові права на частки батьків в домоволодінні позивач не змогла, оскільки листом від 16 січня 2020р. №02-14/5 в.о. державного нотаріуса Другої Коломийської РДНК відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами. Відмову нотаріус обґрунтував тим, що дане майно належить членам колгоспного двору на праві сумісної власності і нотаріус не має змоги встановити всіх співвласників та їхні частки в зазначеному майні. Рекомендовано звернутися до суду.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

З урахуванням фактичних обставин, суд прийшов до висновку, що матеріалами справи було підтверджено належність житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 до майна колгоспного двору, співвласниками якого були ОСОБА_1 та її батьки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рівних частинах кожний по 1/3 частці. Після смерті останніх, позивач, як єдина спадкоємиця за складеними заповітами, успадкувала частку батька та матері, а тому набула одноосібного права власності на спірне майно.

Оскільки позивач не змогла оформити спадкові права на домоволодіння в нотаріальній конторі, суд вважає за можливе захистити її права в обраний нею спосіб, а тому задовольняє позов ОСОБА_3 в повному обсязі.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 15, 16, 316, 328, 392, 1216-1218, 1222, 1223, 1233-1236, 1247, 1268, 1296, 1297, п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» ст.. 4, 12, 13, 81, 141, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Івано-Франківського апеляційного суду безпосередньо або через Коломийський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 28 жовтня 2022 року

Суддя Третьякова І. В.