УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2022 року

м. Київ

справа № 352/969/19

провадження № 61-10680ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

суб`єкт, бездіяльність якого оскаржується, - головний державний виконавець Тисменицького відділу державної виконавчої служби в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Калинчук Наталія Ярославівна,

заінтересована особа - ОСОБА_2 ,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 5 жовтня 2022 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність головного державного виконавець Тисменицького відділу державної виконавчої служби в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області

Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції

(м. Івано-Франківськ) Калинчук Наталії Ярославівни, заінтересована особа - ОСОБА_2 ,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою, в якій просив:

- визнати неправомірною бездіяльність головного державного виконавця Тисменицького відділу державної виконавчої служби в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Калинчук Н. Я. у виконавчому провадженні № 67478453;

- зобов`язати головного державного виконавця Тисменицького відділу державної виконавчої служби в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Калинчук Н. Я. усунути порушення шляхом належного виконання рішення суду щодо усунення перешкод у спілкуванні з дітьми в порядку, передбаченому статтею 63, 641 Закону України «Про виконавче провадження».

Ухвалою Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 5 серпня 2022 року скаргу задоволено.

Визнано неправомірною бездіяльність головного державного виконавця Тисменицького відділу державної виконавчої служби в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Калинчук Н. Я. у виконавчому провадженні № 67478453.

Зобов`язано головного державного виконавця Тисменицького відділу державної виконавчої служби в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції

(м. Івано-Франківськ) Калинчук Н. Я. усунути порушення шляхом належного виконання рішення суду щодо усунення перешкод у спілкуванні з дітьми в порядку, передбаченому статтею 63, 641 Закону України «Про виконавче провадження».

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 5 жовтня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, ухвалу Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 5 серпня 2022 року скасовано і ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні скарги відмовлено.

Не погоджуючись з постановою Івано-Франківського апеляційного суду

від 5 жовтня 2022 року,ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати зазначене судове рішення і залишити в силі ухвалу Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 5 серпня 2022 року.

Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у

пунктах 2 і 3 частини першої статті 389 цього Кодексу, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).

Підставою касаційного оскарження постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 5 жовтня 2022 року,ОСОБА_1 визначаєнеправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вказує, що головним державним виконавцем Тисменицького відділу державної виконавчої служби в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції

(м. Івано-Франківськ) Калинчук Н. Я. порушено вимоги Закону України «Про виконавче провадження».

Підставою касаційного оскарження судового рішення заявник також вказує неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду

від 12 квітня 2021 року у справі № 638/12278/15-ц (провадження

№ 61-14491сво20) (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Згідно з положеннями частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга заявника є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначеного судового рішення.

Постановляючи ухвалу, Тисменицький районний суду Івано-Франківської області виходив з недотримання головним державним виконавцем Тисменицького відділу державної виконавчої служби в Івано-Франківському районі

Івано-Франківської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Калинчук Н. Я. вимог Закону України «Про виконавче провадження».

Суд першої інстанції вказав, що рішення суду про усунення перешкод у спілкуванні ОСОБА_1 з малолітніми дітьми у виконавчому провадженні № 67478453 не виконується. При цьому державний виконавець обмежився складенням актів щодо невиконання рішення суду, в яких посилається на те, що малолітні діти відмовляються спілкуватися з батьком.

За таких обставин вважав, що державний виконавець не вжив заходів, спрямованих на виконання судового рішення, тому наявні правові підстави для задоволення скарги.

З висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення скарги суд апеляційної інстанції не погодився з огляду на те, що судом першої інстанції допущено неправильне застосування норм матеріального права.

Скасовуючи ухвалу, апеляційний суд вказав, що судом першої інстанції не наведено обставин, які б свідчили про бездіяльність головного державного виконавця, не надано оцінки матеріалам виконавчого провадження.

За таких обставин апеляційний суд вважав, що головний державний виконавець діяв у межах та у спосіб встановлений законом.

Суд апеляційної інстанції за матеріалами справи встановив, що рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 29 липня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Усунено перешкоди у спілкуванні ОСОБА_1 з малолітніми дітьми ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , шляхом встановлення наступного порядку участі батька ОСОБА_1 у вихованні дітей:

- кожної неділі місяця з 10 години до 19 години за місцем проживання ОСОБА_1 за адресою:

АДРЕСА_1 , без обмеження місця прогулянок з можливістю поїздки до родичів;

- у дні народження дітей з 12 години до 16 години;

- протягом шкільних канікул для спільного відпочинку та оздоровлення дітей на території України - три доби у зимовий період та дванадцять діб у літній період.

У іншій частині позову відмовлено.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 21 жовтня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 29 липня 2021 року в частині встановлення порядку участі батька ОСОБА_1 у вихованні малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , змінено.

Визначено ОСОБА_1 час його участі у спілкуванні з дітьми кожної неділі місяця з 10 години до 15 години за місцем проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , без обмеження місця прогулянок з можливістю поїздки до родичів.

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

2 листопада 2021 року Тисменицьким районним судом видано виконавчий лист № 352/969/19, який стягувачем ОСОБА_1 направлено до виконання у Тисменицький відділ державної виконавчої служби в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ).

Постановою головного державного виконавця Тисменицького відділу державної виконавчої служби в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції

(м. Івано-Франківськ) Калинчук Н. Я. від 18 січня 2022 року відкрито виконавче провадження № 67478453.

Також суд апеляційної інстанції встановив, що 23 січня 2022 року, 6 лютого 2022 року та 13 лютого 2022 року головним державним виконавцем Тисменицького відділу державної виконавчої служби в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Калинчук Н. Я. складено акти щодо невиконання рішення суду, в яких зазначено, що діти відмовляються спілкуватися з батьком.

З долученого ОСОБА_1 до матеріалів справи відеозапису судом апеляційної інстанції встановлено, що при зустрічах син відмовляється від спілкування з батьком, не йде на контакт.

Поняття «суд, встановлений законом» стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність (див. mutatis mutandis, рішення Європейського суду з прав людиниу справі «Сокуренко і Стригун проти України» («Sokurenko and Strygun v Ukraine») від 20 липня 2006 року, заяви № 29458/04 та № 29465/04, § 24).

Згідно зі змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції відповідає.

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Пунктом 9 частини третьої статті 129 Конституції України визначено, що до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, установлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Відповідно до частини першої статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (стаття 1 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Перелік обов`язків і прав виконавців, обов`язковість вимог виконавців визначені статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження».

Виконання рішення про встановлення побачення з дитиною полягає у забезпеченні боржником побачень стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішенням. Державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником цього рішення у час та місці побачення, визначених рішенням,

а у разі якщо вони рішенням не визначені, то перевірка здійснюється у час та місці побачення, визначених державним виконавцем (частини третьої

статті 641 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до частини третьої статті 641 Закону України «Про виконавче провадження» у разі невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт та виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі, визначеному частиною першою статті 75 цього Закону. У постанові зазначаються вимога виконувати рішення та попередження про кримінальну відповідальність.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини вимагає врахування поглядів дітей, ці погляди не обов`язково є незмінними, а заперечення дітей, які мають бути наділені належною вагою, не обов`язково є достатніми для подолання інтересів батьків, особливо в тому, щоб мати постійний контакт з їхніми інтересами з дитиною. Зокрема, право дитини висловлювати свої власні погляди не повинно тлумачитися як ефективне надання безумовного права вето дітям без будь-яких інших факторів, що розглядаються, а також проведення експертизи для визначення їх найкращих інтересів. Такі інтереси зазвичай диктують, що зв`язки дитини з сім`єю повинні зберігатися, за винятком випадків, коли це може шкодити його здоров`ю та розвитку (рішення у справі «А. В. проти Словенії» від 9 квітня 2019 року).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_2 не чинить перешкод у побаченні батька з дітьми, а відмова дітей від спілкування з батьком під час побачень не свідчить про невиконання матір`ю судового рішення без поважних причин, а відтак і не зумовлює вчинення державним виконавцем дій щодо прийняття постанови про накладення штрафу.

У діях головного державного виконавця Тисменицького відділу державної виконавчої служби в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції

(м. Івано-Франківськ) Калинчук Н. Я. суд апеляційної інстанції порушень Закону України «Про виконавче провадження» не встановив.

Вирішуючи скаргу, суд апеляційної інстанції правильно виходив з відсутності правових підстав для її задоволення, оскільки головний державний виконавець Тисменицького відділу державної виконавчої служби в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Калинчук Н. Я., здійснюючи виконавчі дії в межах виконавчого провадження, діяла відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 5 грудня 2018 року у справі № 904/7326/17 (провадження № 12-197гс18) вказано, що «право сторони виконавчого провадження на звернення зі скаргою до суду на підставі

статті 339 ГПК України пов`язане з порушенням прав такої сторони під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця».

У постанові Верховного Суду від 22 квітня 2020 року у справі № 641/7824/18 (провадження № 61-10355св19) зазначено, що «завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим».

Дослідивши наявні у матеріалах справи докази та перевіривши доводи скарги, суд апеляційної інстанції не встановив порушень прав ОСОБА_1 під час виконання судового рішення та вимог Закону України «Про виконавче провадження».

Вказаним спростовуються доводи заявника про те, що головним державним виконавцем Тисменицького відділу державної виконавчої служби

в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Калинчук Н. Я. порушено вимоги Закону України «Про виконавче провадження».

Посилання заявника на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2021 року у справі № 638/12278/15-ц

(провадження № 61-14491сво20), відхиляються касаційним судом, оскільки правовідносини у вказаній справі не є подібними з правовідносинами у справі № 352/969/19.

Верховний Суд наголошує, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 373/1281/16-ц (провадження № 14-128цс18) зазначено, що «під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин».

Велика Палата Верховного Суду вважала за потрібне конкретизувати вказаний правовий висновок, про що вказала у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20).

Конкретизація правового висновку полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

У справі № 638/12278/15-ц правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 404/8677/13-ц (провадження

№ 61-12077св19), касаційний суд конкретизував таким чином: а) виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду; б) будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини; дід має право на особисте спілкування з дитиною, а той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати йому спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини; в) саме збалансування наведених вище прав і гарантій має бути основою для належного виконання рішення суду про участь у спілкуванні дитини з дідом.

Також, слід зазначити, що у справі № 638/12278/15-ц судами встановлено, що державний виконавець закінчив виконавче провадження, при цьому не вчинив всіх, передбачених Законом України «Про виконавче провадження», заходів примусового виконання рішення суду, маючи таку можливість.

У справі № 352/969/19 головним державним виконавцем Тисменицького відділу державної виконавчої служби в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції

(м. Івано-Франківськ) Калинчук Н. Я. виконавче провадження не закінчено.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить із того, що у даній справі учасникам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованого та правильного висновку суду першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд.

Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення, касаційна скарга ОСОБА_1 на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 5 жовтня 2022 року є необґрунтованою, правильне застосування норм матеріального права та додержання норм процесуального права судом апеляційної інстанції є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судового рішення.

Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Оскільки постанова є законною і обґрунтованою, прийнятою з правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права й підстави для її скасування відсутні, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 5 жовтня 2022 року суд відмовляє.

Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 5 жовтня 2022 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність головного державного виконавець Тисменицького відділу державної виконавчої служби в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Калинчук Наталії Ярославівни, заінтересована особа - ОСОБА_2 .

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко

В. М. Ігнатенко

В. А. Стрільчук