Провадження № 2/127/2548/22
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.11.2022 року Вінницький міський суд Вінницької області
в складі: головуючого судді Федчишена С.А.,
при секретарі Підвисоцькій О.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служби у справах дітей Вінницької міської про визначення місця проживання малолітньої дитини та припинення стягнення аліментів,
встановив:
ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служби у справах дітей Вінницької міської про визначення місця проживання малолітньої дитини та припинення стягнення аліментів. Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 , перебував з відповідачкою ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбу з 18 липня 2009 року, який, 05 січня 2021 року, було розірвано, на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області за № 127/25952/20. У шлюбі у них народився діти, - син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після розірвання шлюбу, наші діти за спільною згодою, залишились проживати з відповідачем. Позивач, як батько, бере активу участь у вихованні дітей, їх розвитку, дозвіллі та завжди вчасно сплачую аліменти на їх утримання. Влітку, цього, 2022 року старший син, приїхав до позивача на канікули та в подальшому вирішив, що хоче проживати разом із ним на постійній основі. Поспілкувавшись з відповідачем, взявши до уваги думку та бажання сина, прийняли рішення, щоб він переїхав проживати до позивача, а молодша донька, залишилась проживати з відповідачкою. Оскільки, сину виповнилось 11 років, він має право самостійно висловлювати думку, щодо свого місця проживання, та позивач, як батько дитини, усвідомлюючи свою особисту відповідальність за виховання та піклування про дитину, створення для неї належних соціально-побутових умов проживання, збереження психічного та фізичного здоров`я вважаю за необхідне визначити місце проживання , спільної з відповідачкою дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за місцем проживання позивача: АДРЕСА_1 , де є всі належні для його життя та розвитку умови. 30 серпня 2021 року, Вінницьким міським судом Вінницької області, винесено рішення, згідно якого, з ОСОБА_1 , стягнуто на користь ОСОБА_2 , аліменти на утримання неповнолітніх дітей - сина ОСОБА_3 та доньки ОСОБА_4 , в розмірі 1/3 частки від усіх видів заробітку ( доходу ). З кінця липня 2022 року, син проживає із позивачем та знаходиться на його утриманні, а позивач продовжує сплачувати аліменти на його утримання - його матері, тому позивач, було запропоновано відповідачці забрати виконавчий лист з виконання. Однак, відповідач повідомила, щоб вимога, щодо припинення виплат аліментів, вирішувалась у судовому порядку. Позивач офіційно працевлаштований, має стабільний заробіток, позитивну характеристику з місця роботи, не має шкідливих звичок, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває, є фізично здоровою особою, має задовільні житлово - побутові умови, з 24 березня 2022 року, перебуває у шлюбі з ОСОБА_5 , з нами також проживають ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( діти від першого шлюбу дружини ) та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Дружини та діти мають гарні відносини, повагу та взаємопорозуміння з сином позивача. Позивач не перешкоджав та не має наміру у подальшому перешкоджати спілкуванню матері з дитиною. Просить визначити місце проживання, - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 ; Скасувати рішення Вінницького міського суду Вінницької області від ЗО серпня 2021 року у цивільній справі за №127/14965/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 в частині стягнення аліментів на утримання сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з моменту надходження цієї справи у провадження Вінницького міського суду Вінницької області.
Ухвалою суду від 15.09.2022року відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження.
В судовому засіданні позивач позов підтримав, просив задовольнити.
Відповідач в судовому засіданні позов визнала, не заперечувала щодо його задоволення.
Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову з наступних підстав.
При розгляді справи судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини.
Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 05.01.2021року розірвано.
Від даного шлюбу мають двох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .
Згідно виконавчого листа № 127/14965/21 виданого 19.10.2021року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітніх дітей сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частки всіх видів заробітку (доходів) відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, щомісячно, починаючи з 10 червня 2021 року і до досягнення повноліття старшою дитиною.
Відповідно до акту ТОВ «ЖЕО» № 15291 від 19.08.2022року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 проживає разом з ОСОБА_5 , ОСОБА_1 ,, ОСОБА_6 , ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно довідки КЗ «Вінницький ліцей №6» від 15.08.2022року № 01-12/200 ОСОБА_3 навчається в закладі в 6Г класі в 2022-2023 навчальному році.
Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Згідно зі ст.141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, розірвання шлюбу між батьками не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
За нормами ч.1 ст.160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.
Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Відповідно до частини 1 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.
Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини.
За змістом статті 31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини.
Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 р. (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
Зі змісту пункту 1 статті 9 Конвенції вбачається, що держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина 1 статті 3 Конвенції).
Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.
Із системного тлумачення частини 1 статті 3, статті 9 Конвенції про права дитини, частини 2, 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», статті 161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини.
Судом встановлено, та не заперечувалось сторонами те, що дитина на даний час залишилась проживати із батьком та ним створені всі умови для проживання та виховання сина, батько здійснює опіку над дитиною, доглядає її, та піклується про її стан здоров`я, духовний та моральний розвиток.
Згідно зі ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) у своєму рішенні від 01 липня 2017 року у справі "М.С. проти України" наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.
Отже, при розгляді справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо.
Принцип статті 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю лише у винятковій ситуації, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що випливає як зі змісту статті 141 Сімейного кодексу України, Так зі змісту Конвенції про права дитини, тим більш, що поняття «розлучення» не співпадає з поняттям «визначення місця проживання», оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, рівно як і батько дитини, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини батьки можуть реалізувати свої права шляхом домовленості між собою щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням.
Статтею 141 Сімейного кодексу України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Як встановлено в судовому засіданні спір між сторонами щодо місця проживання дитини відсутній. Дитина проживає разом з позивачем.
Згідно ч.4ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
Враховуючи, що дитина проживає з позивачем, забезпечена всіма необхідними умовами для життя, навчання та розвитку, суд приймає визнання позову відповідачем.
Судом встановлено, та не заперечувалось сторонами те, що дитина на даний час проживає із батьком та ним створені всі умови для проживання та виховання сина, батько здійснює опіку над дитиною, доглядає її, та піклується про її стан здоров`я, духовний та моральний розвиток.
Таким чином, аналізуючи в сукупності достовірно встановлені судом докази, враховуючи прихильність дитини до батьків, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, а також те, що відповідач не заперечує проти визначення місця проживання дитини з батьком, суд дійшов висновку, що є всі підстави для визначення місця проживання дитини з батьком. При цьому визначення місця проживання дитини з батьком не позбавляє матір права виховувати доньку, утримувати її та спілкуватися з нею, а батько не повинен чинити матері у цьому перешкод.
Відповідно до ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.2 ст. 188 Сімейного Кодексу України батьки можуть бути звільнені від обов`язку утримувати дитину тільки за рішенням суду.
Враховуючи викладене та те, що відповідач не заперечувала про те, що б припинити нарахування аліментів на сина ОСОБА_8 , суд вважає за необхідне позовні вимоги в цій частині задовольнити.
За клопотанням позивача судові витрати залишити за ним.
На підставі ст. 51 Конституції України, ст.ст. 141, 160,161 Сімейного кодексу України, керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 81-82, 200, 206, 211, 247, 263-265, 267-268, 273, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в :
Позов задовольнити.
Визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 .
Припинити нарахування аліментів визначених рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 30.08.2021року по цивільній справі №127/14965/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей, в частині стягнення аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 з дня набрання законної сили даного рішення суду.
Судові витрати залишити за позивачем.
Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. В разі проголошення вступної та резолютивної частини, в той же строк з дня складання повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Повне судове рішення складено 17.11.2022року.
ОСОБА_1 , АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_1 .

ОСОБА_2 , АДРЕСА_3 , ІПН НОМЕР_2 .

Служба у справах дітей Вінницької міської ради, м. Вінниця, вул. Соборна, 50, .

Суддя: