Провадження № 2/463/723/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2022 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі:

головуючого судді - Леньо С.І.

з участю секретаря - Станько Р.О.

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього відповідача ОСОБА_5 , треті особи ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 про визнання частки в майні спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 , яка діє у власних інтересах і інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 , про визнання частини житлового будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , а саме 2/5 часток, що становлять 145,60 кв.м. загальної площі, 26,5 кв.м. житлової площі, від загальної площі будинку 360,4 кв.м. спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_10 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 . Також, в порядку поділу майна подружжя просить визнати за нею право власності на 1/5 частини цього житлового будинку.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що з 20.07.1984 по 11.05.2001 перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_10 . За час перебування у шлюбі набули майно, а саме житловий будинок АДРЕСА_1 загальною площею 360,4 кв.м., про що на ім`я чоловіка ОСОБА_10 21.07.1998 видано відповідне свідоцтво про право власності. Однак, вказане свідоцтво видано лише на частину будинку загальною площею 145,6 кв.м., і житлової площею 26,5 кв.м., а інша частина будинку залишилась незакінченою. Після розірвання шлюбу, а саме 05.08.2004 ОСОБА_10 зареєстрував шлюб із відповідачем та у них народився син ОСОБА_5 , а ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_10 помер. Оскільки майно, на яке відкрилась спадщина є спільним майном подружжя, звернулась до нотаріуса з заявою про видачу відповідного свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя. Нотаріус відмовила у видачі такого свідоцтва і тому право власності на зазначене майно просить визнати в судовому порядку. Введена в експлуатацію частина будинку площею 145,6 кв.м. становить 2/5 частки від будинку в цілому, внаслідок чого їй, як другому з подружжя, має належати 1/5 частки будинку, на яку і просить визнати право власності в порядку поділу майна подружжя.

Представник відповідача не погодилась та подала відзив на позовну заяву. Вказує, що позивач вправі вирішувати питання лише в частині узаконення будівництва, на яке видано правовстановлюючі документи і яке увійшло до складу спадщини. В подальшому, відзив також подано особисто відповідачем ОСОБА_2 , у якому остання наголошує, що ОСОБА_5 є неналежним відповідачем, оскільки до нього не перейшли права та обов`язки спадкодавця ОСОБА_10 . Просить в позові відмовити.

Інших заяв по суті справи, виключно в яких в силу вимог ч. 1 ст.174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору не було подано.

Разом з тим, відповідачем також подано заяву про застосування строку позовної давності, оскільки позов поданий по спливу майже двадцяти років з моменту розірвання шлюбу та крім цього, питання про поділ майна подружжя не порушувалось за час життя колишнього чоловіка позивача.

Позивач надала письмові заперечення проти заяви про застосування позовної давності, вважаючи такий строк не пропущеним, оскільки про порушення свого права дізналась після отримання постанови нотаріуса від 23.07.2020 про відмову у вчиненні нотаріальної дії.

Інформація про рух справи та процесуальні дії, вчинені судом в процесі її розгляду.

Позовна заява поступила до суду 10.12.2020.

Ухвалою судді Личаківського районного суду м. Львова від 15.01.2021 відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду за правилами загального позовного провадження. Визначено строк та черговість для подання заяв по суті справи.

Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив в п. 22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27 жовтня 2016 року, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції. Суд повинен встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з наданими іншою стороною зауваженнями або доказами та прокоментувати їх, а також представити свою справу в умовах, що не ставлять його в явно гірше становище vis-а-vis його опонента.

Суд забезпечив сторонам можливість ефективно представляти свою справу в суді. Справа слухалась у відкритому судовому засіданні, а сторони повідомлялись про дату, місце та час розгляду справи.

Інтереси сторін представляли адвокати, а відтак в силу вимог статті 221 ЦПК України суд звільнений від обов`язку роз`яснювати процесуальні права та обов`язки. Зрештою, разом з ухвалою про відкриття провадження учасникам справи направлялось інформаційне повідомлення про права та обов`язки (а.с.39).

Надалі, за відповідним клопотанням учасників справи суд також витребував матеріали спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_10 та матеріали інвентаризаційної справи, заведеної на будинок АДРЕСА_1 .

Перед тим як розпочати розгляд справи по суті суд провів підготовче засідання, в межах якого були виконані завдання підготовчого провадження. Крім того, суд розглянув абсолютно усі клопотання учасників справи, попередньо надавши можливість протилежній стороні висловитись з приводу таких клопотань.

Підготовче провадження закрито ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 07.12.2021. Справа призначена до судового розгляду по суті.

Відтак, суд у відповідності до вимог частини п`ятої статті 12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому що в силу частин другої, третьої та четвертої статті 83 ЦПК України, вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи.

Суд у відповідності до вимог частини сьомої статті 81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків.

Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (частина третя статті 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції.

Узагальнена позиція учасників справи.

Повноважний представник позивача під час виступу із вступним словом позовні вимоги підтримала. Дала пояснення, аналогічні мотивам позову та просить позов задоволити.

Відповідач та її повноважний представник під час виступу із вступним словом проти обґрунтованості позову заперечили з підстав, викладених у відзиві, а також враховуючи мотиви пропуску позивачем строку позовної давності. Просять в позові відмовити.

Треті особи в судове засідання не з`явились, хоча про дату, місце та час розгляду справи повідомлялись належним чином. ОСОБА_8 , ОСОБА_11 та ОСОБА_7 скерували до суду заяви про підтримання позову та розгляд справи у їх відсутності. Третя особа ОСОБА_6 причин неявки не повідомила.

Оскільки суд забезпечив можливість учасникам справи представити свою позицію, а строки для подання доказів завершились, суд вважає за можливе заслухати справу у відсутності осіб які не з`явились на підставі зібраних доказів, обсяг яких є достатнім для ухвалення законного та обґрунтованого рішення.

Позиція суду.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, матеріали інвентаризаційної справи, заведеної на будинок АДРЕСА_1 , належним чином засвідчені копії матеріалів спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_10 , оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог статті 264 ЦПК України суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Фактичні обставини справи.

Судом встановлено, що 20.07.1984 між позивачем та ОСОБА_10 зареєстровано шлюб, який розірвано 11.05.2001, в підтвердження чого до матеріалів справи долучено копії відповідного свідоцтва (а.с.15).

Після розлучення з позивачем ОСОБА_10 зареєстрував шлюб з відповідачем і у них народився син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що стверджується копіями відповідних свідоцтв, які долучені до матеріалів спадкової справи (а.с.10,10зв матеріалів спадкової справи).

Згідно свідоцтва про смерть, копія якого також долучена до матеріалів справи (а.с.16), ОСОБА_10 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до матеріалів спадкової справи, належним чином засвідчені копії якої долучені до цієї цивільної справи, з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_10 звернулись відповідач, яка діяла у власних інтересах та інтересах малолітнього сина ОСОБА_5 , ОСОБА_12 (батько), ОСОБА_8 (мати), ОСОБА_6 (донька), ОСОБА_7 (син). Відомості про отримання свідоцтва про право на спадщину в матеріалах спадкової справи відсутні.

За час перебування позивача у шлюбі з ОСОБА_10 рішенням Виконавчого комітету Винниківської міської ради народних депутатів № 438 від 21.10.1997 затверджено акт від 07.10.1997 про закінчення будівництва та введення в експлуатацію індивідуального будинковолодіння АДРЕСА_1 . Згідно цього акту в експлуатацію вводилась лише частина будинку, а саме підвальний та перший поверх будинку, які складаються з 1-ї житлової кімнати. Житлова площа становить 26,5 кв.м. Загальна 145,6 кв.м. Саме будівництво будинку, як вбачається, розпочато на підставі рішення Виконавчого комітету Винниківської міської ради народних депутатів № 205 від 19.04.1988 «Про надання земельної ділянки у безстрокове користування для будівництва спареного двоповерхового житлового будинку» (а.с.15-16 інвентаризаційної справи).

Оригінал Акту від 07.10.1997 про закінчення будівництва та введення в експлуатацію індивідуального будинковолодіння АДРЕСА_1 , а також належним чином засвідчена копія рішення Виконавчого комітету Винниківської міської ради народних депутатів № 438 від 21.10.1997 знаходяться в матеріалах інвентаризаційної справи, зведеної на будинок АДРЕСА_1 (а.с.23, 24 інвентаризаційної справи). Копія рішення № 438 від 21.10.1997 також долучена до матеріалів цивільної справи (а.с.29).

На підставі зазначених документів на ім`я ОСОБА_10 21.07.1998 видано відповідне свідоцтво про право власності на частину житлового будинку АДРЕСА_1 загальною площею 145,6 кв.м., житловою площею 26,5 кв.м. Оригінал зазначеного свідоцтва знаходиться в матеріалах інвентаризаційної справи, зведеної на будинок АДРЕСА_1 (а.с.25 інвентаризаційної справи). Його копія долучена до матеріалів цивільної справи (а.с.20).

Відповідно до цього свідоцтва ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» проведено державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, що стверджується відповідним витягом від 19.10.2005, оригінал якого знаходиться в матеріалах інвентаризаційної справи, зведеної на будинок АДРЕСА_1 (а.с.38 інвентаризаційної справи), а копія долучена до матеріалів цивільної справи (а.с.21).

Разом з тим, згідно матеріалів інвентаризаційної справи, а саме поверхового плану від 06.02.1997 та експлікації внутрішніх площ (а.с.7, 8, 9 інвентаризаційної справи) станом на лютий 1997 року будинок АДРЕСА_1 складався з підвалу та трьох поверхів, а його загальна площа становила 360,4 кв.м.

В подальшому, а саме 15.10.2005 ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» розробило технічний паспорт на будинок АДРЕСА_1 (а.с.22-28), згідно кого загальна площа будинку залишилась незмінною та становить 360,4 кв.м.

В подальшому, на підставі звернення позивача ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» провели обстеження спірного будинку, за наслідками чого встановлено, що станом на 20.10.2020 технічні характеристики будинку відповідають технічному паспорту від 15.10.2005, про що позивачу видано відповідну довідку, оригінал якої знаходиться в матеріалах цивільної справи (а.с.30).

Таким чином, будинок фактично збудований ще станом на лютий 1997 року, проте в експлуатацію введена лише його частина, яка у встановленому законом порядку не виділялась як окремий об`єкт цивільних прав.

Вважаючи, що частина будинку, яка введена в експлуатацію, є спільною сумісною власністю позивач, з метою поділу такої власності, звернулась до суду з цим позовом.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

Таким чином з огляду на факти справи, характер спірних правовідносин та предмет доказування, для задоволення вимог пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суд повинен вирішити, не стільки питання про наявність підстав для визнання спірного майна спільною сумісною власністю, скільки питання про ефективність обраного позивачем способу захисту.

Окремо суд розгляне подану відповідачем заяву про застосування строку позовної давності.

Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, судам слід виходити із його ефективності (стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), а це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України.

У частині другій статті 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів судом: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Порушені право чи інтерес підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним способом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Чинна на момент здачі частини будинку в експлуатацію стаття 22 КпШС України визначала, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

За змістом цієї норми, а також враховуючи положення статей 23, 28 КпШС України, статті 16 Закону України «Про власність», статей 112, 118 ЦК Української РСР (у редакції, чинній на час здачі частини будинку в експлуатацію) майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю і кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. Співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, при цьому вважається, що частки кожного із співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Отже, як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду справи № 307/3489/19 (постанова від 18.05.2022), спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом.

Згідно із частиною першою статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Відповідно до частини першої статті 29 КпШС України якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Таким чином, як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду справи № 307/3489/19 (постанова від 18.05.2022) набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

У цій же справі Верховний Суд також вказав, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Близьке за змістом положення міститься й у статті 60 СК України в редакції, чинній на даний час, за змістом якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому, під час розгляду іншої справи № 441/2083/18 (постанова від 01.09.2021) Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вказав, що конструкція норми статті 22 КпШС України, яка узгоджується з нормами статті 60 СК України, свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

У справі яка розглядається презумпція спільності права власності відповідачем, як одним із правонаступників ОСОБА_10 жодними доказами не спростована. Більше того, інші правонаступники ОСОБА_10 треті особи ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 підтримали позовні вимоги, тим самим підтвердивши презумпцію спільності майна подружжя.

Таким чином, реєстрація прав на частину спірного будинку лише на ім`я ОСОБА_10 не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_10 , та ОСОБА_4 .

Однак, будинок в цілому в експлуатацію не зданий, а його частина, яка здана в експлуатацію, у встановленому законом порядку не виділена, внаслідок чого такий будинок в цілому слід вважати об`єктом незавершеного будівництва.

Так, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28.10.2019 у справі № 308/2695/16-ц зазначено, що «системне тлумачення категорій «об`єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статей 350 та 351 ЦК України ) та «об`єкт незавершеного будівництва» (стаття 331 ЦК України) дає підстави для висновку, що об`єкт незавершеного будівництва є нерухомою річчю особливого роду, фізичне створення якої розпочате, але не завершене, що допускає встановлення відносно неї суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав у випадках та у порядку визначених цивільним законодавством.

Крім того, у постанові Верховного Суду України від 07.09.2016 року у справі № 6-47цс16 зроблено висновок, що «новостворене нерухоме майно набуває правового режиму житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. У разі неможливості поділу об`єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію».

Практично аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03.12.2018 у справі № 525/511/16-ц, від 20.02.2020 у справі № 496/6067/15-ц

Однак, у справі яка розглядається по відношенню до всього будинку в експлуатацію здано лише 2/5 його частин, а відтак, ступінь готовності будинку становить лише 40 % і при цьому, під час поділу цього майна вимога про виділення зданої в експлуатацію частини будинку не порушувалась, як і не порушувалась вимога про визначення окремих частин будинку, що підлягають наданню позивачу у власність, а також взагалі не надавались докази щодо ступеня готовності спірного будинку та наявності технічної можливості довести до кінця будівництво.

На думку суду, за наведених вище обстави, а також враховуючи положення чинного законодавства, яке не передбачає можливості існування окремого об`єкту нерухомості, яке лише частково введено в експлуатацію, задоволення позовних вимог не призведе до ефективного захисту прав позивача, оскільки матиме наслідком юридичну невизначеність приміщень та майна, право власності на які переходитиме до позивача.

Тому, суд в задоволенні позову відмовляє, роблячи при цьому висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не відповідає характеру порушеного права та не призведе до ефективного їх поновлення.

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80), від 5 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (пункт 61), № 522/2201/15-ц (пункт 62) та № 522/2110/15-ц (пункт 61), від 7 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (пункт 134)).

Оскільки у цій справі суд в позові відмовив по суті, заява відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності не застосовується.

Щодо судових витрат.

У зв`язку з відмовою в позові понесені позивачем судові витрати в силу вимог пункту другого частини другої статті 141 ЦПК України не підлягають відшкодуванню.

Клопотання про компенсацію судових витрат, а також доказів про такі витрати відповідач не подавала. Крім того, відповідач не наводила попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які вона понесла або очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Відповідно, суд не вбачає підстав для відшкодування таких витрат.

Аналогічною є позиція суду відносно третіх осіб, які також не повідомляли суд про розмір судових витрат, які вони очікують понести у зв`язку з розглядом справи та не надали відповідних доказів.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 12,77-82,141,223,263-265,268 ЦПК України, ст. ст. 3, 11, 15, 16, 331, 346 ЦК України, ст. ст. 22, 23, 28, 29 КШС України, суд -

в и р і ш и в:

В позові ОСОБА_4 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього відповідача ОСОБА_5 ( АДРЕСА_2 ), треті особи ОСОБА_6 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_2 ), ОСОБА_7 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_3 ), ОСОБА_8 ( АДРЕСА_2 ), ОСОБА_9 ( АДРЕСА_2 ) про визнання частки в майні спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на 1/5 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в порядку та строки передбачені ст. ст. 354, 355 ЦПК України, пп.15.5 п. 15 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду виготовлено 18.11.2022

Суддя: Леньо С. І.