Справа № 638/9683/20
Провадження № 2/638/1431/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.11.2022 Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючої Штих Т. В.,

за участю секретаря Зайченко Р.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 третя особа Служба у справах дітей по Шевченківському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про виселення та вселення та зобов`язання вчинити певні дії,-

встановив:

15 липня 2020 року до Дзержинського районного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі по тексту Позивач) до ОСОБА_2 (далі по тексту Відповідач 1) про усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення в квартиру, до ОСОБА_3 (далі по тексту Відповідач 2) та ОСОБА_5 (далі по тексту Відповідач 3) про виселення із квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивачка просить - усунути перешкоди в користуванні власністю квартирою АДРЕСА_2 ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом вселення її разом з її опікуном - матерю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка зареєстрована за вказаною адресою, у зазначену квартиру; - Зобов`язати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , не чинити перешкоди ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_1 у користуванні квартирою, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та передати ключі від зазначеної квартири;- Виселити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 з квартири АДРЕСА_2 ;- Стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача сплачений судовий збір.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що шлюб між нею та ОСОБА_2 (Відповідач 1) був розірваний 23.11.2017 року. 10.08.2018 року, ними оформлено Договір дарування квартири двом неповнолітнім дочкам ОСОБА_8 та ОСОБА_6 . На момент укладання Договору дарування квартири та у подальшому нею та її неповнолітньою дочкою, власницею квартири - ОСОБА_8 не надавалась згода на користування квартирою іншим особам. Однак, наприкінці 2018 року, ОСОБА_2 разом з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 заселились в квартиру. При цьому ОСОБА_2 (Відповідач 1) перешкоджає проживати в квартирі позивачці ОСОБА_1 та малолітній ОСОБА_6 , та забороняє своєї дочці ОСОБА_8 пускати свою матір до квартири. ОСОБА_3 (Відповідач 2) створює несприятливі умови проживання в квартирі для її дочки ОСОБА_8 . Позивачка зазначила, що ОСОБА_2 змушує мешкати її дочку ОСОБА_8 з чужою для неї неповнолітньою ОСОБА_5 в одній кімнаті. Зазначила, що Відповідач 1 ОСОБА_2 порушує права неповнолітньої ОСОБА_9 , як власниці Ѕ частини квартири, не передав їй права управління майном у 14 років, як це передбачено законом та порушує права малолітньої ОСОБА_10 , позбавляючи її можливості вільно користуватись квартирою та проживати в ній разом з матерю. На думку позивача, такі дії відповідачів порушують її права та права її дітей.

Відповідно до ухвали від 07 вересня 2020 року провадження у справі відкрите. Розгляд справи постановлено проводити у загальному позовному провадженні.

07 жовтня 2020 року представник третьої особи надала пояснення з додатками.

09 жовтня 2020 року від ОСОБА_3 надійшов відзив на позовні вимоги, де вона просила відмовити у задоволенні позовних вимог.

09 жовтня 2020 року від ОСОБА_2 надійшов відзив з додатками на позовні вимоги, де він просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

26 жовтня 2020 року від сторони позивача надійшла відповідь на відзив, де позивачка просила прийняти до справи вказану відповідь на відзив.

03 листопада 2020 року надійшли заперечення на відповідь на відзив, де представник відповідачів просив відмовити у задоволенні позовних вимог та долучити докази до справи.

Відповідно до ухвали від 09 грудня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

19.01.2021 року позивачка надала до суду заяву, в якій позначила, що за час розгляду справи змінились персональні дані сторін, так « ОСОБА_8 » змінила прізвище на « ОСОБА_7 » та « ОСОБА_5 » (Відповідач 3) змінила прізвище та по батькові на « ОСОБА_4 », в зв`язку з чим, просить врахувати такі зміни при ухваленні рішення.

Ухвалою від 28 квітня 2021 року розглянуті клопотання сторін.

Позивачка та її представник підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити. Надані письмові пояснення та виступи у судових дебатах.

Відповідачі та їх представник проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі, з підстав викладених у відзиві та запереченнях до позову. Зазначили, на відсутність у позивача правових підстав для задоволення позовних вимог, так ОСОБА_2 проживає в даній квартирі з 2018 року, разом з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , та ОСОБА_8 . За цей час у квартирі був зроблений ремонт, здебільшого за кошти ОСОБА_3 . Між членами сім`ї склались дружні відносини. ОСОБА_2 вважає, що не утворює перешкоди для користування квартирою для ОСОБА_6 та вважає, що вона може проживати разом з ними без матері ОСОБА_1 , яка ніколи не проживала в спірній квартирі та не має на це прав. У судове засідання 10 листопада 2022 року не з`явились, надано заяву від 09 листопада 2022 року, надіслані поштою з адреси АДРЕСА_1 , де відповідачі зазначають прохання про відкладення розгляду справи, посилаючись на дію військового стану. Вказане клопотання не підлягає задоволенню, так як відповідачі знаходяться у м. Харків, не вказують причину неможливості прийняти участь у судовому засіданні особисто чи в режимі відеоконференції, а також не зазначають інших підстав для відкладення розгляду справи. Справа тривалий час не знаходить свого вирішення, ще й з причини відсутності відповідачів, які не повідомляють поважність причини відсутності.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору у судове засідання з`явилася, підтримала позовні вимоги в частині вселення ОСОБА_6 , разом з матерю ОСОБА_1 до квартири та в частині усунення перешкод у користуванні квартирою ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Суд, заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, вислухавши свідків, встановивши факти та відповідні їм правовідносини, оцінивши кожний доказ окремо та у їх сукупності та взаємозв`язку, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст.2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України.

Статтями 10, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За змістом ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд зокрема вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, квартира АДРЕСА_2 , складається з 3-х кімнат, житловою площею 44,5 кв.м., загальною площею 68,9 кв.м., на праві приватної спільної часткової власності у розмірі Ѕ частки квартири належить ОСОБА_6 та у розмірі Ѕ частки квартири належить ОСОБА_8 , на підставі Договору дарування, серія та номер: 1618, від 10.08.2018 року.

В квартирі АДРЕСА_2 , згідно Довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 31.07.2020 року, зареєстровані наступні особи: ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , щодо ОСОБА_2 інформація відсутня.

Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи від 05.10.2020 року, ОСОБА_3 , з 10.02.2007 року та ОСОБА_5 з 10.02.2007 року (Відповідач 2 та Відповідач 3), ОСОБА_11 зареєстровані за адресою АДРЕСА_3 .

Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи № 01-12053-2020 від 28.10.2020 року в зазначеній квартирі зареєстрована ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Згідно Акту обстеження умов проживання № 125 від 11.08.2020 року, в квартирі АДРЕСА_2 , проживають ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , та ОСОБА_3 , ОСОБА_5 (які зареєстровані за іншою адресою), за даною адресою, зареєстровані, але не проживають ОСОБА_6 та ОСОБА_1 .

Статтями 12, 13, 77 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити докази, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці данні встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко-і відеозаписів, висновків експертів.

Допитана у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_12 вказала, що вона є дочкою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрована та проживала в квартирі АДРЕСА_2 , співвласницею, якої вона є. У квартирі проживають її батько ОСОБА_2 , його дружина ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Між нею та батьком і його новою родиною склались дуже негативні та напруженні відносини. Зазначила, що батько обмежував її права у вільному користуванні квартирою, вона не мала повного комплекту ключів, вона була змушена мешкати в одній кімнаті ОСОБА_4 . Її батько ОСОБА_2 перешкоджав будь яким спробам її матері ОСОБА_1 навіть відвідати її. Не дозволяв запрошувати у гості дідуся та бабусю, або друзів. ОСОБА_3 зачиняла двері на ключ та не пускала її до квартири. Повного комплекту ключів від квартири в неї до теперішнього часу не має. У лютому 2021 року, вона не витримала тривалого психологічного тиску з боку ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та вимушена була на деякий час з`їхати, однак до цього часу потрапити до дому вона не може, бо ОСОБА_2 та ОСОБА_3 змінюють замки, зачиняють двері та не пускають її до дому. Для її молодшої сестри ОСОБА_6 не має місця у квартирі. Пояснила, що не надавала свої згоди на проживання в квартирі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , з нею не узгоджувались правила проживання їх у квартирі. Вважає, що її права і інтереси порушуються відповідачами.

Свідок ОСОБА_13 підтвердив, що гостях у вказаній квартирі він був зі своєю родиною в 2020 році. Вдома були четверо осіб - відповідачі та ОСОБА_14 . Вказав, що знає, що квартира була придбана за спільні кошти ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . В квартирі було прибрано, проте у дитячій кімнаті ліжка для третьої доньки не було. Вказав, що у родині були добрі стосунки, чому вони погіршилися йому не відомо. Що у подальшому ОСОБА_14 перестала мешкати йому відомо.

У суду є підстави для сумнівів у достовірності показів свідка ОСОБА_15 , яка є матір`ю відповідача ОСОБА_2 , яка повідомила, що вказана квартира куплена у 2012 році, у 2013 році там зареєструвалися. Кошти на придбання квартири були сина- ОСОБА_2 , які він отримав після продажу батьківської квартири. У подальшому позивачка виїхала у м. Рівне, а ОСОБА_14 відмовилась брати з собою. У подальшому син, його нова родина та ОСОБА_14 переїхали жити до вказаної спірної квартири. Потім приїхала позивачка та почалися сварки. Зазначила, що познайомилась з ОСОБА_3 у 2015 році, а серйозні стосунки у сина та ОСОБА_3 почалися з 2017 року. Свідку відомо, що на час розгляду справи ОСОБА_14 не мешкає у спірній квартирі.

Отже, судом на підставі вищенаведених доказів встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_12 є власниками квартири АДРЕСА_2 , де вони зареєстровані разом з матерю ОСОБА_1 . Однак, ОСОБА_6 та ОСОБА_1 не проживають в квартирі, що також не оспорюється відповідачами та підтверджується показаннями свідків.

Відповідно до ч.2 ст.18 ЗУ «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до ч. 2 ст.29 ЦК України фізична особа, яка досягла 14 років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла 10 років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає (ч. 4 ст. 29 ЦК).

Як встановлено судом на підставі безпосередньо досліджених в судовому засіданні доказів, на момент звернення позивача до суду мати неповнолітніх дітей та малолітня ОСОБА_6 в квартирі АДРЕСА_2 не проживають та квартирою не користуються.

ОСОБА_5 ( ОСОБА_4 ) не перейшла жити в квартиру як член сім`ї власника або наймача, а набула статусу дитини ОСОБА_2 вже після відкриття провадження по справі. При цьому ОСОБА_2 не є власником спірної квартири.

Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи від 05.10.2020 року, ОСОБА_3 , з 10.02.2007 року та ОСОБА_5 з 10.02.2007 року зареєстровані за адресою: АДРЕСА_3 .

Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи № 01-12053-2020 від 28.10.2020 року в зазначеній квартирі зареєстрована ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Таким чином, ОСОБА_5 ( ОСОБА_4 ) за фактом народження набула право користування квартирою АДРЕСА_4 і перехід її разом з матерю до іншого місця проживання (перебування) не позбавив її права користування жилим приміщенням за попереднім місцем проживання.

Судом встановлено, що при вселенні ОСОБА_3 разом з малолітньою донькою до спірної квартири, між нею та власниками квартири, їх офіційним представником матерю ОСОБА_1 , не було обумовлено, що вони набувають самостійного права користування спірною квартирою та не було угоди про порядок користування квартирою. Спільне господарство вони не вели. За таких обставин підстави для визнання за ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ( ОСОБА_5 ) права на користування жилим приміщенням та для подальшої реєстрації ОСОБА_4 у спірній квартирі без згоди власників відсутні. Доводи представника Відповідачів про те, що фактично для визнання права на проживання у житловому приміщенні пріоритетне значення має сам факт проживання в ньому, не заслуговують на увагу, оскільки визнання права проживання автоматично породжує право на реєстрацію місця проживання. Як встановлено, власники категорично заперечують щодо реєстрації та користування їх квартирою.

Відповідна позиція викладена у Постанові ВС у справі №731/34/17 від 02 вересня 2019 року, в якому зазначено, що право членів сім`ї власника будинку користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок. У своєму висновку Верховний суд зазначає, що згідно із частиною першою статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якої вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Позбавлення Позивачки та її дітей права користування та розпорядження належним їм на праві власності майном є непропорційним втручанням у конституційно закріплений принцип непорушності права приватної власності.

Частиною 3 статті 116 ЖК Української РСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідного ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

Такий саме висновок викладений у Постанові ВСУ від від 22 червня 2017 року у справі № 6-2010цс16, в якому зазначено, що відповідно до частини першої статті 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. У частині третій статті 116 ЖК Української РСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідного ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечується рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. ст. 316, 328 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись цим житловим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якої вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування житловим приміщенням у членів її сім`ї. На момент вселення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не були членами сім`ї власників квартири та на даний час також не є членами сім`ї власників.

Відповідно до ч.1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч.1 статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

На підставі ст.ст.316,317,319,321,328,387 ЦК України , ст. 109, 116 ЖК УРСР, та керуючись ст. т.10, 12, 13, 18, 81,141,259,263,264,265,280,282 ЦПК України, суд, -

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 третя особа Служба у справах дітей по Шевченківському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про виселення та вселення та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.

Вселити ОСОБА_1 та ОСОБА_6 до трьохкімнатної квартири АДРЕСА_2 .

Виселити ОСОБА_3 , ОСОБА_4 із трьохкімнатної квартири АДРЕСА_2 .

Зобов`язати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , не чинити перешкоди ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_1 у користуванні квартирою, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та передати їм ключі від зазначеної квартири.

Стягнути з ОСОБА_2 ІПН НОМЕР_1 , ОСОБА_3 з кожного і рівних частинах судовий збір в розмірі однієї тисячі шістсот вісімдесят однієї гривни 60 копійок по 840 гривень 80 копійок з кожного на користь ОСОБА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Відповідно ч.3ст.354 ЦПК Українистрок на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другійстатті 358 цього Кодексу.

Повний текст рішення складено 10 листопада 2022 року.

Суддя Т.В. Штих.