Номер провадження: 22-ц/813/628/22
Головуючий у першій інстанції Аліна С.С.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.11.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Цюри Т.В.,

суддів Гірняк Л.А., Сегеди С.М.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 27 вересня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

03 серпня 2020 року ОСОБА_1 звернулась до Суворовського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості. Свої вимоги аргументувала тим, що 15 березня 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено Договір оренди квартири АДРЕСА_1 на строк, з 15.03.2020 року до 15.03.2021 року. Однак, після припинення договору оренди відповідачем не було повернуто позивачці суму застави в розмірі 8000 грн. При цьому, жодних претензій з приводу неналежного виконання орендарем своїх обов`язків за договором від відповідача не надходило. Вказане стало підставою до звернення до суду із позовом (а.с.4-5).

27 вересня 2021 року рішенням Суворовського районного суду м. Одеси позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості залишено без задоволення (а.с.81-82).

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить суд рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 27.09.2021 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заставу у розмірі 8000 гривень, стягнути з ОСОБА_3 судові витрати.

На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від сторін не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

За змістом ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно приписів ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищенаведене, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи, як малозначна у зв`язку з її незначною складністю.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі є дата складення повного судового рішення.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам закону, з огляду на наступне.

Так, приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка ОСОБА_1 не надала суду письмових доказів про стягнення застави у розмірі 8 000 гривен, оскільки договором оренди повернення застави не передбачено, витрат на правову допомогу у розмірі 2700 гривен, про стягнення судового збору у розмірі 840,80 гривень, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що суд першої інстанції не повно дослідив наявні у справи докази та прийшов до передчасного висновку про відсутність підстав для задоволення позову, а тому апеляційний суд не погоджується із таким висновком районного суду та вважає за необхідним зазначити наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 15 березня 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено Договір оренди квартири АДРЕСА_1 на строк, з 15.03.2020 року до 15.03.2021 року.

Відповідно до п. 4.1. Договору оренди, орендна плата за використання квартири та майна складає у сумі 8000 гривен.

Відповідно до п.4.2. Договору оренди, орендна плата вноситься кожного 15- го числа останнього місяця.

Заставна сума у розмірі 8 000 гривен ( арк.сп.12);

Судом встановлено, що позивачкою у повному обсязі сплачено орендну плату за період, з 15.03.2020 року до 15.06.2020 року. Разом з тим за взаємною згодою сторін 02.06.2020 року договір оренди було достроково припинено. 02.06.2020 року позивачка ОСОБА_1 звільнила займане орендоване приміщення, а 03.06.2020 року передала відповідачці ключі від квартири.

02.07.2020 року позивачка ОСОБА_1 направила відповідачці ОСОБА_3 вимогу в порядку досудового врегулювання спору, щодо повернення суми застави. Вимога була вручена відповідачці особисто 04.07.2020 року, однак станом на день подання цієї позовної заяви жодної письмової відповіді не надійшло.

В судовому засіданні сама відповідачка ОСОБА_3 пояснила суду про те, що вона отримала від позивачки ОСОБА_5 завдаток у розмірі 8 000 гривен, як заставу за майно, яким користувалася позивачка ОСОБА_5 під час проживання (оренди) у квартирі відповідачки ОСОБА_3 , яке знаходиться в квартирі АДРЕСА_1 .

Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 ст.759 ЦК України визначено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно з ч.1 ст.810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.

Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Положеннями ч.1 ст.548 ЦК України визначено, що виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.593 ЦК України право застави припиняється у разі припинення зобов`язання, забезпеченого заставою.

Апелянт подаючи апеляційну скаргу наголошує на тому, що окрім передбаченої договором орендної плати за користування квартирою, позивачка також передала відповідачці додатково 8000 гривень в якості застави. Однак, як повідомляє апелянт, після припинення договору оренди відповідачкою не було повернуто суму застави і жодних претензій з приводу неналежного виконання орендарем своїх обов`язків за договором від відповідача не надходило.

Апеляційний суд приймає до уваги вказаний довід апеляційної скарги та звертає увагу на те, що відповідно до п.3.2. договору оренди строки оренди можуть бути змінені тільки за взаємною згодою сторін.

Як повідомляє позивач та не заперечує відповідач, договір було достроково припинено 02.06.2020 року та на момент припинення договору відповідачем не було повідомлено про будь-які наявні претензії щодо неналежного виконання договору. Крім того, як повідомляє ОСОБА_1 вона передала ключі від квартири ОСОБА_3 03.06.2020 року, що також, не заперечувалось останньою.

В свою чергу, як вбачається із наданих позивачем скріншотів повідомлень, відповідач, після звернення до неї з вимогою повернути суму застави, відмовилась повертати вказану суму та повідомила про неналежний стан квартири після виїзду з неї ОСОБА_1 і що саме за рахунок суми застави було відновлено жалюзі, штори, сплачено комунальні послуги.

Апеляційний суд наголошує на тому, що будь-яких доказів вказаного відповідачем надано не було. Також, апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідачка приймала участь в судових засіданнях та мала можливість надати всі необхідні відомості на підтвердження вказаних обставин.

Колегія суддів погоджується із доводом апеляційної скарги щодо того, що додаткові 8000 гривень передавались саме як застава, а не в якості плати за оренду, про що безпосередньо зазначено в договорі оренди.

Відповідно до ч.1 ст.593 ЦК України, у разі припинення права застави внаслідок виконання забезпеченого заставою зобов`язання заставодержатель, у володіння якого перебувало заставлене майно, зобов`язаний негайно повернути його заставодавцеві.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів прийшла до висновку, що сума 8000 гривень була сплачена позивачем в якості забезпечення виконання нею зобов`язань за договором оренди, а тому сплачена сума є заставою.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції прийшов передчасного висновку про відсутність правових підстав для повернення суми застави через те, що договір оренди не передбачає такого повернення. Однак, обов`язок повернення суми застави передбачений чинним законодавством і тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Зазначене вище свідчить про неповне встановлення судом першої інстанції фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, що в свою чергу призвело до порушення норм матеріального права та помилкового вирішення спору.

Доводи апеляційної скарги є обґрунтованими та заслуговують на увагу суду.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, як ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, які зроблені з порушенням та неправильним застосуванням судом норм матеріального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування з прийняттям нового рішення про задоволення позовних вимог.

Крім того, в суді першої інстанції позивач просила стягнути з відповідача витрати на правову допомогу .

Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).

За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу;2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України вбачається, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

Велика Палата Верховного Суду також вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19).

У даній справі правнича допомога надавалась позивачу адвокатом Краснопивцевим О.К. на підставі договору про надання правової допомоги №200701/1 (а. с. 6, 7 ) та додатку до зазначеного договору від 01.07.2020 року. Зазначеними договором та додатком визначено суму гонорару адвоката в розмірі 2700 грн., які сплачуються в день підписання договору та визначені за досудове врегулювання та представництво інтересів позивачки в суді.

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).

Аналогічна позиція висловлена Верховного Суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61?21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18).

Виходячи із викладеного, витрати на правову допомогу, яка надавалась ОСОБА_1 адвокатом Краснопивцевим О.К. на підставі договору про надання правової допомоги підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_3 в повному розмірі.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно із ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем було сплачено за подачу позову 840,80 грн. судового збору, що підтверджується квитанцією про сплату №59472 від 30.07.2020 року (а.с.3) та 1261,20 грн судового збору за подачу апеляційної скарги, що підтверджується квитанцією про сплату №12271 від 27.10.2021 року, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

З огляду на положення п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому постанова суду апеляційної інстанції оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 27 вересня 2021 року скасувати.

Прийняти постанову.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 8000 (вісім тисяч) грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 840 гривень 80 копійок судового збору за подання позовної заяви та 1261 гривню 20 копійок судового збору за подачу апеляційної скарги.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правову допомогу у розмірі 2270 гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 2022 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк