Житомирський апеляційний суд
Справа №285/378/22 Головуючий у 1-й інст. Коцюба О.М.
Категорія 72 Доповідач Миніч Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2022 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого - судді: Миніч Т.І.

суддів: Павицької Т.М.,

Трояновської Г.С.

секретаря

судового засідання Кузьменко А.О.

з участю сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 21 вересня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Коцюби О.М.

у цивільній справі №285/378/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - орган опіки та піклування Новоград-Волинської міської ради про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, -

в с т а н о в и в:

У січні 2022 року позивач звернувся до суду з позовом. Просив позбавити батьківських прав відповідача відносно неповнолітніх дітей - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . В обґрунтування поданого позову зазначав, що 22.10.2019 року шлюб між ним та відповідачкою було розірвано. Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 , не маючи постійного місця проживання, постійно змінювала квартири і неналежно доглядала за дітьми. Часто гуляла, зловживала алкогольними напоями. За дітьми доглядали сусіди, годували їх. З червня 2019 року діти перебували на обліку в службі у справах дітей Новоград-Волинської міської ради, як діти, що проживають у сім`ї, яка опинилась у складних життєвих обставинах. В подальшому рішенням комісії з питань захисту прав дитини Деснянської районної державної адміністрації м.Києва дітей було повернуто позивачу на виховання та спільне проживання. На час розгляду справи діти проживають із позивачем та перебувають на його утриманні. Відповідач участі у вихованні дітей не бере.

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 21 вересня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - орган опіки та піклування Новоград-Волинської міської ради про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів - задоволено частково.

Відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в частині позбавлення батьківських прав.

Стягнуто із ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , аліменти на неповнолітніх дітей - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі по 1500,00 грн., але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на кожну дитину, щомісячно, з дня подання позовної заяви до суду, з 25.01.2022 року, до досягнення ними повноліття.

Стягнуто із ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , на користь держави судовий збір у розмірі 992,40 грн.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить вказане рішення суду в частині відмови в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції в цій частині незаконне та необґрунтоване, ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права. Зокрема вказує, що судом першої інстанції залишено поза увагою те, що у вересні 2020 року дочок доставлено до КНП «Київської міської дитячої клінічної лікарні №2», оскільки їх виявили в квартирі без догляду дорослих. Рішенням комісії з питань захисту прав дитини Деснянської районної державної адміністрації м.Києва дітей повернуто йому на виховання та спільне проживання. Тобто, негативна поведінка відповідачки по відношенню до доньок мала не одноразовий характер, а систематичний.

Зазначає, що відповідачка з вересня 2020 року взагалі не цікавилася дочками, зокрема, їх станом здоров`я, харчуванням, коштами. Про вказані обставини зазначив і орган опіки та піклування. Факт звернення відповідачки до поліції з вимогою, що позивач не пускає її до спілкування із дочками, мав місце після того як він звернувся до суду із вказаним позовом.

Рішення суду в частині вимог про стягнення аліментів не оскаржується. Тому його законність апеляційним судом не перевіряється.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_5 народилася ОСОБА_5 , а ІНФОРМАЦІЯ_6 - ОСОБА_6 . Їхніми батьками є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії НОМЕР_3 від 08.11.2016 року та серії НОМЕР_4 від 18.12.2018 року (а.с.3,4).

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області №285/2928/19 від 22.10.2019 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с.5-6).

Згідно з Висновком органу опіки та піклування Новоград-Волинської міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав, який затверджений рішенням Виконавчого комітету Новоград-Волинської міської ради №159 від 09.06.2021 року, визнано доцільним позбавити батьківських прав ОСОБА_2 щодо її дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а.с. 8-10).

Крім того, у судовому засіданні суду першої інстанції допитано у якості свідка майора ювенальної поліції ОСОБА_8 , який підтвердив, що до нього зверталася ОСОБА_2 із проханням допомогти побачити її дітей. Він телефонував ОСОБА_1 , який пояснив, що не дозволить зустрічі з дітьми, оскільки хвилюється за них.

Обгрунтовуючи висновки в частині вимог про позбавлення батьківських прав, суд першої інстанції правильно виходив з того, що статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

Згідно із статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки.

У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Статтею 141 СК України передбачено рівні права та обов`язки обох батьків щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України»).

Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.

Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька/матері, так і для дитини.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують,та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

У рішенні від 16 липня 2015 року справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Відповідно до частин п`ятої та шостої статті 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав не є обов`язковим для суду (частини 5, 6 ст. 19 СК України), від його висновку суд має право мотивовано відступити, такий висновок є доказом у справі, який підлягає дослідженню та оцінці судом.

Вказані положення викладено в постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року в справі № 753/2025/19.

В даному випадку судом першої інстанції, з метою спостереження за поведінкою сторін щодо виховання дітей, оголошувалась у справі перерва перед судовими дебатами на період з 13.07.2022 року до 21.09.2022 року. За вказаний період ОСОБА_2 вживала заходів щодо участі у вихованні дітей. Відповідач підтвердив, що ОСОБА_2 зустрічалася із дітьми, купувала їм подарунки, телефонувала.

Крім цього, відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні суду першої інстанції зазначила, що просила позивача ОСОБА_1 відкрити рахунок у банку для надання їй можливості надавати матеріальну допомогу, однак, ОСОБА_1 відмовив їй у цьому. Вказане також підтвердив сам позивач ОСОБА_1 .

Також, позивач ОСОБА_1 підтвердив той факт, що він умисно блокує номери телефонів відповідача з метою щоб вона не могла з ними зв`язуватись, оскільки, на його думку, мати негативно впливає на дітей.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 дійсно до 2021 року належно не доглядала за дітьми. Однак, як випливає з показів позивача, відповідача, свідка, відповідачка стала на шлях виправлення та намагається постійно покращувати своє відношення до дітей, намагається надавати допомогу дітям та постійно вживає заходів щоб з ними побачитись.

Враховуючи вищенаведене, висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Новоград-Волинської міської ради №159 від 09.06.2021 року про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відносно ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , не може бути покладено в основу рішення, а повинен оцінюватися в комплексі з іншими доказами по справі з метою забезпечення найкращих інтересів дітей. Крім того, у висновку не наведені переконливі аргументи, на підставі яких було прийнято рішення про застосування щодо відповідачки крайнього заходу - позбавлення її батьківських прав. Тому, висновок органу опіки та піклування не може бути беззаперечним доказом для підтвердження факту умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків та необхідності застосування до неї такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав. При цьому судом враховано, що такий висновок має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду.

Відповідно до роз`яснень, викладених в п.15 Постанови Пленуму ВСУ від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях того з батьків, який ухиляється від виконання своїх обов`язків з виховання дітей або зловживає своїми батьківськими правами, жорстоко поводиться з дітьми, шкідливо впливає на них своєю аморальною, антигромадською поведінкою.

У рішенні у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року(пункт 54 та пункт 58) наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки, факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком).

Судом взято також до уваги, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).

Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

Окрім того, апеляційний суд погоджується із висновком місцевого суду, що при дослідженні справи судом не знайдено достатніх підстав, які в сукупності можна розцінювати як ухилення від виховання відповідачкою своїх дітей на даний час. Відповідач ОСОБА_2 стала на шлях виправлення. Винної поведінки відповідачки, свідомого нехтування нею своїми обов`язками також позивачем суду не доведено.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду: від 08 травня 2019 року у справі № 409/1865/17-ц (провадження № 61-4022св19); від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц (провадження № 61-29266св18); від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19); від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19); від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20).

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для застосування до відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають.

Підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення апеляційний суд не вбачає, оскільки воно постановлено судом із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Разом з цим, апеляційний суд звертає увагу відповідача на недопустимість ігнорування своїх батьківських обов`язків та вчинення будь-яких дій, незалежно від їх характеру, які не відповідатимуть інтересам дітей і можуть завдати шкоди як фізичному так і психологічному здоров`ю.

Дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна рости під опікою і відповідальністю обох батьків, в атмосфері любові, поваги, моральної та матеріальної забезпеченості.

Тому апеляційний суд вважає необхідним цією постановою попередити відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дітей і покласти на органи опіки та піклування контроль за виконанням нею батьківських обов`язків.

Керуючись ст.ст.258,259,367,374,375,381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 21 вересня 2022 року залишити без змін.

Попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання дочок ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 народилася та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Покласти на Орган опіки та піклування Новоград-Волинської міської ради обов`язок контролю за виконанням нею батьківських обов`язків.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: Судді: