Справа № 462/4285/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 листопада 2022 року Залізничний районний суд м. Львова у складі:

головуючого судді Галайко Н. М.,

з участю секретаря судового засідання Любінець В. Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м. Львові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності за набувальною давністю,

встановив:

Позовні вимоги.

ОСОБА_1 , 18.08.2022 року звернулася до Залізничного районного суду м. Львова з позовом до відповідача, у якому просить визнати за собою у порядку набувальної давності право власності на належну ОСОБА_2 1/4 ідеальну частку квартири АДРЕСА_1 , а сукупно з урахуванням власної частки позивача у цьому ж майні на 2/4 або 1/2 такого.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що згідно з свідоцтвом про право власності на квартиру № НОМЕР_1 від 08.10.2005 року, витягом про державну реєстрацію права власності на цю нерухомість від 06.10.2012 року позивачу у справі, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище - ОСОБА_5 ) належить на праві спільної сумісної власності квартира АДРЕСА_1 . Частки співвласників у речовому праві на цю нерухомість не визначені. Квартира набута у спільну сумісну власність шляхом реалізації її мешканцями гарантованого ст. 65-1 ЖК України права на приватизацію державного житлового фонду. Зазначає також, що з 2007 року ОСОБА_2 виселилася з згаданої вище квартири, у зв`язку з переїздом на постійне місце проживання до м. Кривий Ріг. З того часу вона не володіє, не користується та не проживає у цьому помешканні, не несе витрат, з якими пов`язане його утримання. Час вибуття відповідача вбачається з довідки колишнього роботодавця у м. Кривий Ріг про те, що ОСОБА_2 з 20.12.2007 року на постійній основі працювала у вказаному вище населеному пункті. Натомість позивач увесь цей час безперервно відкрито володіє та користується усією квартирою, одноосібно несе тягар її утримання, ставиться до цього майна із турботою, притаманною дійсному власникові. У зв`язку з вищенаведеним просить позов задовольнити.

Рух справи в суді.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 26.09.2022 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено проводити у порядку загального позовного провадження. З метою виконання вимог ч. 1 ст. 189 ЦПК України розпочато підготовче провадження у справі. Призначено підготовче судове засідання (а.с. 22).

Протокольною ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 14.11.2022 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті.

Позиція сторін по справі.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилася, хоча належним чином була повідомлена про дату, час та місце проведення судового засідання, про причини неявки суд не повідомила.

Уповноважений представник позивача ОСОБА_1 адвокат Солдатенко А. В. у судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання, про причини неявки суд не повідомив, однак 01.11.2022 року подав до суду письмову заяву, у якій просить розглядати справу без його участі, вимоги позовної заяви підтримав, також долучив додатки до заяви.

Окремо суд зазначає, що уповноважений представник позивача ОСОБА_1 адвокат Солдатенко А. В. до своєї заяви долучив заяву ОСОБА_2 (без зазначення дати) про визнання позову повністю із зазначенням у ній про те, що на спірну квартиру чи її частку не претендує та не вважає своїм майном. Також, аналогічні заяви додані від ОСОБА_3 (без зазначення дати), у якій остання підтримала позов у повному обсязі, справу просить розглядати за її відсутності, від ОСОБА_4 (без зазначення дати), у якій остання підтримала позов, справу просить розглядати за її відсутності, зазначено, що вона фактично мешкає за межами України, від ОСОБА_1 (без зазначення дати), у якій просить розглядати справу за її відсутності.

Однак, суд не приймає до уваги зазначені типові заяви від усіх учасників справи, подані адвокатом Солдатенко А. В. у якості додатків до своєї заяви, оскільки у такого відсутні повноваження на подання таких заяв. Встановити волю учасників справи неможливо, оскільки такі заяви подані ними не особисто, повноваження адвоката на подання заяв від їх імені суду не надано.

Суд наголошує, що відповідно до ч. 4 ст. 62 ЦПК України повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Ордер долучений до матеріалів справи серії ВС № 1030082 виданий адвокатським об`єднанням «Солдатенко, Лукашик та Партнери» на надання правничої (правової) допомоги лише Бузенюк О. А.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Звернення до суду з використанням правничої допомоги інших осіб при реалізації права на справедливий суд (ст. 131-2 Конституції України, ст. 10 Закону України «Про судоустрій і статус суддів») передбачає надання до суду належних доказів дійсної волі особи, що є учасником справи, на уповноваження іншої особи щодо надання правничої допомоги. Такі докази повинні виключати будь-які сумніви стосовно справжності та чинності такого уповноваження на момент вчинення певної процесуальної дії, а також стосовно охоплення такої дії дійсним колом повноважень представника, що делеговані йому особою, яка реалізує право на справедливий суд. Представник повинен демонструвати повагу до суду, підтверджуючи наявність повноважень на представництво, а також не позбавляти довірителя права знати про дії представника, зокрема, стосовно звернення з заявою до суду.

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 14.03.2018 року у справі № 910/23346/16, чітка та передбачувана вимога ст. 131-2 Конституції України щодо належного представництва особи в суді є складовою частиною забезпечення ефективного захисту процесуальних прав кваліфікованою особою, функціонування системи правосуддя, відповідає гарантованому ст. 59 Конституції України праву на професійну правничу допомогу та не є обмеженням права на доступ до суду. Як зазначено у вказаній постанові, у разі відсутності довіреності з вичерпним переліком повноважень, правомочність адвоката як представника щодо підписання документів від імені свого довірителя, повинна підтверджуватись домовленістю сторін у договорі про надання правової допомоги, який засвідчує існування між клієнтом та адвокатом домовленості стосовно наданих йому повноважень чи шляхом окремого визначення такої дії у договорі.

З системного аналізу наведених норм вбачається, що повноваження представника позивача, яким є адвокат, повинні бути підтверджені оригіналом ордеру виданого на ведення справи в суді або довіреністю. При цьому ордер на відміну від довіреності не вказує обсяг повноважень, наданих адвокату. Право на подання позову не є тотожним праву представника на підписання від імені позивача позовної заяви.

Відповідно до п. 11 Положення про ордер на надання правничої (правової) допомоги (нова редакція) ордер, встановленої цим Положенням форми, є належним та достатнім підтвердженням правомочності адвоката на вчинення дій в інтересах клієнта. Згідно з п. 12.8 вказаного Положення ордер містить реквізити щодо, зокрема обмеження повноважень, якщо такі передбачені договором про надання правничої (правової) допомоги.

Тобто, зазначення на ордері застереження «Договором про надання правової (правничої) допомоги повноваження адвоката не обмежуються», не передбачені нормами чинного законодавства, та не свідчать про право представника на підписання заяви від імені позивача.

Отже, повноваження адвоката, зокрема, у даному випадку, повинно підтверджуватись домовленістю сторін у договорі про надання правової допомоги, який засвідчує існування між клієнтами та адвокатом домовленості стосовно об`єму наданих йому повноважень, шляхом окремого визначення такої дії у договорі.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 18.10.2018 року у справі № 811/1507/18 від 29.05.2019 року у справі № 202/5348/18.

Треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 у судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про дату, час та місце проведення судового засідання, про причини неявки суд не повідомили.

Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу у їх відсутність оскільки у матеріалах справи є достатньо необхідних доказів про права та обов`язки сторін, їх взаємовідносини для ухвалення судом законного та об`єктивного рішення.

Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зі змісту ст. 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази повинні відповідати ознакам належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність достатності.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Встановлені судом фактичні обставини справи.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно свідоцтва про право власності на квартиру № НОМЕР_1 від 08.04.2005 рокуквартира АДРЕСА_1 на праві спільної сумісної власності належить ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а.с. 8). Зазначене також стверджується копією Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 7287331 від 19.05.2005 року (а.с. 9)

Довідкою ЛКП «Левандівка» № б/н від 28.07.2022 року стверджується, що за адресою: АДРЕСА_2 (особовий рахунок НОМЕР_2 ) заборгованість за житлово-комунальні послуги станом на 28.07.2022 року відсутня (а.с. 7).

Довідкою ТзОВ «Епіцентр К» № 113 від 10.06.2022 року стверджується, що ОСОБА_5 дійсно працювала продавцем непродовольчих товарів відділу «Покриття для підлоги, плитки» у гіпермаркеті «Епіцентр К» у м. Кривий Ріг з 20.12.2007 року (згідно наказу про прийом № 48/Кр-п від 20.12.2007 року), звільнилася 17.09.2009 року за угодою сторін (а.с. 10).

Мотиви прийняття рішення судом.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що перебуває у власності двох або більше осіб належить їм на праві спільної сумісної власності.

Згідно з ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Відповідно до ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Згідно ст. 372 ЦК України майно, яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Вирішуючи вимоги про визнання права власності на частку квартири за набувальною давністю, суд виходить з наступного.

Суд звертає увагу, що відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Згідно зі ст. 344 ЦК України при вирішенні спорів щодо набуття права власності на майно за набувальною давністю враховуються строк володіння майном, характер цього володіння, обставини, за яких виникло володіння, а також юридичний статус спірного майна.

Інститут набувальної давності визначає такий спосіб набуття права власності на майно, відповідно до якого це право виникає вперше і незалежно від права попереднього власника, тобто ґрунтується не на попередній власності чи відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 ЦК України, а саме у разі тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном як своїм власним.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 01.08.2018 року у справі №201/12550/16-ц, що підтверджується також Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14.05.2019 року у справі № 910/17274/17.

Із матеріалів справи вбачається, що позов заявлений саме за ст. 344 ЦК України, однак правові підстави та умови для застосування положень ст. 344 ЦК України щодо визнання за позивачем права власності за набувальною давністю відсутні, оскільки інститут набувальної давності ґрунтується на сукупності обставин, визначених ст. 344 ЦК України.

Враховуючи, що позивач достовірно знала, щоспіввласник квартири (частки якої не визначені), однак зазначає, що просить визнати за нею право власності за набувальною давністю на належну ОСОБА_2 1/4 ідеальну частку квартири АДРЕСА_1 , а сукупно з урахуванням власної частки позивача у цьому ж майні на 2/4 або 1/2 такого відомий, та така не відмовлялась від свого права власності на належне їй майно, а тому до даних правовідносин положення ст. 344 ЦК України не застосовуються, і позивач не може вважатися володільцем, який добросовісно заволодів спірним майном.

Отже враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на 1/4 ідеальну частку квартири АДРЕСА_1 , а сукупно з урахуванням власної частки позивача у цьому ж майні на 2/4 або 1/2 такогоу порядку набувальної давності.

Судові витрати по справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що у задоволенні позовної вимоги про визнання права власності на частку квартири за набувальною давністю відмовлено, тому судовий збір у розмірі 4 800 грн. 00 коп. (а.с. 1) не підлягає стягненню з відповідача та відшкодуванню позивачу.

Керуючись ст. 10, 12, 13, 81, 89, 141, 258, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності за набувальною давністю відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене у апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Львівського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_3 , паспорт серії НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_3 );

Відповідач: ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_4 );

Третя особа: ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_5 , адреса: АДРЕСА_3 );

Третя особа: ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_6 , адреса: АДРЕСА_5 ).

Текст рішення складено 14.11.2022 року.

Суддя/підпис/

Згідно з оригіналом.

Суддя: Н. М. Галайко