Справа № 462/5938/21 Головуючий у 1 інстанції: Ліуш А.І.
Провадження № 22-ц/811/1718/22 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - судді Ніткевича А.В.

суддів - Бойко С.М., Копняк С.М.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи в приміщенні Львівського апеляційного суду у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 14 червня 2022 року в складі судді Ліуша А.І. у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, -

встановив:

У серпні 2021 року позивачка ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 30 травня 2013 року між нею та відповідачем укладено шлюб. 21 листопада 2016 року рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області у справі №450/2158/16-ц, шлюб між ними розірвано. У період перебування у шлюбі позивачка разом із відповідачем за спільні кошти придбали автомобіль марки «Hyundai Sonata 2.01 16V GLS», чорного кольору, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 . Після розірвання шлюбу 21 листопада 2016 року даний автомобіль залишився у користуванні відповідача.

04 вересня 2020 року Регіональним сервісним центром ГСЦ МВС у Львівській області надана відповідь №31/13-ж-45/Аз, з якої позивачці стало відомо, що 28 жовтня 2014 року у ВРЕР ДАІ з обслуговування Яворівського, Городоцького та Мостиського районів при ГУМВС України у Львівській області за ОСОБА_1 зареєстрований транспортний засіб «Hyundai Sonata 2.01 16V GLS», чорного кольору, 2008 року випуску, згідно довідки-рахунку ВІА 835483 від 28 жовтня 2014 року, виданої ТзОВ "АВТОВСІМ". 09 березня 2017 року у TCЦ 8041 м. Київ транспортний засіб «Hyundai Sonata 2.01 16V GLS», чорного кольору, 2008 року випуску, що був зареєстрований за ОСОБА_1 перереєстрований на іншу особу, згідно договору 8041/2017/362133 від 09 березня 2017 року, укладеного у ТСЦ.

Вважає, що даний автомобіль придбано у шлюбі і такий є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а відтак є власністю позивачки та відповідача. Проте користувався відповідач таким майно після розірвання шлюбу одноособово, а згодом самочинно перереєстрував автомобіль «Hyundai Sonata 2.01 16V GLS», чорного кольору, 2008 року випуску на іншу особи, без згоди позивачки.

Просила стягнути з відповідача в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя грошову компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля марки «Hyundai Sonata 2.01 16V GLS», чорного кольору, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , що попередньо становить 107 040,00 грн.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 14 червня 2022 року позов задоволено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, грошову компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля «Hyundai Sonata 2.01 16V GLS», чорного кольору, 2008 року випуску, НОМЕР_2 , у розмірі 91626 гривень 50 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1070 гривень 40 копійок сплаченого судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_1 у дохід держави 762 гривні 13 копійок судового збору.

Рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_1 . В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду базується на припущеннях, ухвалене з порушенням як норм матеріального так і процесуального характеру.

В обґрунтування вимог покликається на те, що суд при винесенні рішення не вірно трактував вимоги ч.1 ст. 261 ЦК України, згідно яких перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права, натомість суд зазначив про початок перебігу строку позовної давності з моменту, коли особа довідалась про відчуження відповідачем автомобіля, що суперечить вимогам ч. 1 ст. 261 ЦК України.

Вважає, що позивачка звернулась до суду із пропуском строку позовної давності та не зверталась до суду із письмовою вимогою про поновлення строку позовної давності. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною є підставою для відмови у позові.

Звертає увагу на те, що автомобіль «Hyundai Sonata 2.01 16V GLS», чорного кольору, 2008 року випуску був зареєстрований за відповідачем, однак не був придбаний. Окрім того, в довідці регіонального центру ГЦС МВС відсутній номер автомобіля, який був зареєстрований за ОСОБА_1 , проте суд зробив припущення, що ТЗ зазначений в довідці має ідентифікаційний номер НОМЕР_2 .

Зазначає, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки в позовних вимогах ОСОБА_2 просила стягнути лише грошову компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля, що попередньо становить 107040,00 грн., проте суд самостійно визначив, що автомобіль є спільною сумісною власністю, про що не просила позивачка.

Зауважує, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, що беззаперечно свідчать про придбання, саме купівля-продажу автомобіля подружжям під час шлюбу, на підставі яких можна було б посилатися на презумпцію спільності права власності.

Просить скасувати рішення Залізничного районного суду м. Львова від 14 червня 2022 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

20 вересня 2022 року від сторони позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу.

Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою апеляційне провадження.

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК України).

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду першої інстанції з вимогами щодо стягнення заборгованості за кредитним договором, сумарний розмір якої не перевищує ста прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Враховуючи наведене, справа призначена для розгляду апеляційним судом в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

При цьому, згідно із ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, відтак колегія суддів інформувала учасників справи про час і день розгляду справи, шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення виходячи із такого.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому підлягають до задоволення.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 30 травня 2013 року до 21 листопада 2016 року, який рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області розірвано.

За час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі позивачка разом з відповідачем придбали автомобіль марки «Hyundai Sonata 2.01 16V GLS», чорного кольору, 2008 року випуску, НОМЕР_2 .

Після розірвання шлюбу транспортний засіб залишився у володінні та користуванні відповідача.

Із наданої 04.09.2020 Регіональним сервісним центром ГЦС МВС у Львівській області відповіді №31/13-ж-45/Аз, на адвокатський запит, встановлено, що 28.10.2014 у ВРЕР ДАІ з обслуговуавання Яворівського, Городоцького та Мостиського районів при ГУМВСУ України у Львівській області за ОСОБА_3 був зареєстрований транспортний засіб «Hyundai Sonata 2.01 16V GLS», чорного кольору, 2008 року випуску, згідно із довідкою-рахунок ВІА 835483 від 28.10.2014 року, виданої ТзОВ «АВТОВСІМ».

09.03.2017 у ТСЦ 8041 м. Київ транспортний засіб «Hyundai Sonata 2.01 16V GLS», чорного кольору, 2008 року випуску, що був зареєстрований за ОСОБА_1 , перереєстрований на іншу особу, згідно договору 8041/2017/362133 від 09.03.2017, укладеного у ТСЦ.

Звертаючись до суду з означеним позовом ОСОБА_2 свої доводи зводила до того, що спірний автомобіль «Hyundai Sonata 2.01 16V GLS», чорного кольору, 2008 року випуску, був придбаний під час перебування у шлюбі за спільні кошти, а тому такий є спільним майном подружжя, відтак підлягає поділу. Однак з врахуванням його відчуження, просила стягнути 1/2 частку вартості транспортного засобу.

Частиною 1 ст.60СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ч. 2 ст. 60 Сімейного кодексу України, кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічно норма викладена у частині 3 ст. 368 ЦК України, за якою майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як роз`яснено у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає розподілу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, згідно із ч.1 ст. 61 СК України, може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості під час розгляду справи. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

З огляду на наведені положення закону діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, якщо воно набуте ними за час шлюбу, визнання ж такого майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка потребує доведення.

Проаналізувавши наявні у справі докази та відповідні їм доводи сторін, колегія суддів акцентує увагу на тому, що автомобіль марки «Hyundai Sonata 2.01 16V GLS», чорного кольору, 2008 року випуску набутий відповідачем у період перебування сторін у шлюбі, відтак є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки інших умов, окрім, що відповідне майно має бути придбане в шлюбі для надання йому статусу спільного сумісного, законодавець, згідно із ст. 60 СК України не вимагає.

Колегія суддів звертає увагу на те, що право власності на транспортний засіб виникає з моменту його державної реєстрації, а не з моменту передачі автомобіля за договором купівлі-продажу. Такого висновку дійшов КЦС ВС від 30 жовтня 2019 року у своїй постанові від 30.10.2019 по справі № 683/2694/16-ц.

Відповідно до ч. 1 ст. 328, ч. 4 ст. 334 ЦК право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

З урахуванням наведених норм, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що автомобіль «Hyundai Sonata 2.01 16V GLS», чорного кольору, 2008 року випуску не був придбаний, а був лише зареєстрований за відповідачем.

Норми статей 57, 60 СК України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18).

При цьому, відповідачем під час розгляду справи не було надано жодного доказу на спростування презумпції права спільної сумісної власності подружжя на придбане в період шлюбу майно, хоча відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України це його обов`язком.

Встановивши, що автомобіль марки «Hyundai Sonata 2.01 16V GLS», чорного кольору, 2008 року випуску придбаний позивачем та відповідачем у період шлюбу за спільні кошти подружжя, суд першої інстанції прийшов правильного висновку, що даний автомобіль є об`єктом спільної сумісної власності сторін та відноситься до неподільних речей.

В свою чергу, колегія суддів звертає увагу, що дружина і чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 Сімейного Кодексу України).

Розірвання шлюбу, відповідно до ст. 68 СК України, не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте під час шлюбу.

Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частини перша, четверта статті 65 СК України).

Згідно із ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Неподільні речі, яким є автомобіль, не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Позивачка вказувала на те, що відповідач здійснив відчуження автомобіля після розірвання шлюбу, про що їй стало відомо із наданої 04.09.2020 Регіональним сервісним центром ГЦС МВС у Львівській області відповіді на адвокатський запит. Кошти від реалізації автомобіля, який було придбано у шлюбі та який є спільною сумісною власністю подружжя, позивачка не отримала.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц зроблено висновок, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Згідно з висновком експерта №543-Е від 28 березня 2022 року ринкова вартість автомобіля марки «Hyundai Sonata 2.01 16V GLS», чорного кольору, 2008 року випуску, KMHEU41AR9A628383 станом на 28 березня 2022 року становить 183 253,00 грн.

Колегія суддів звертає увагу на те, що позивачка вжила всіх можливих заходів для доведення ринкової вартості даного автомобіля, хоча при зверненні до суду покликалась на дійсну його вартість, тоді як відповідач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження вартості відчуженого ним транспортного засобу на час вирішення спору, а також не спростував визначену ринкову вартість автомобіля позивачем.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц та від 4 червня 2019 року у справі № 916/3156/17.

Враховуючи вищенаведені обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необхідності стягнення з відповідача в порядку поділу спільного майна подружжя грошову компенсацію ринкової вартості автомобіля «Hyundai Sonata 2.01 16V GLS», чорного кольору, 2008 року випуску, НОМЕР_2 у розмірі 91 626 грн. 50 коп., оскільки встановлено, що даний автомобіль є об`єктом спільної сумісної власності подружжя через набуття його у власність у період спільного проживання сторін у зареєстрованому шлюбі, презумпція спільності набуття цього автомобіля у власність відповідачем не спростована, при цьому саме це майно відчужене без згоди іншого подружжя і не доведено використання отриманих грошових коштів в інтересах сім`ї.

Безпідставними є покликання апелянта на те, що позивачем пропущено строк позовної давності, враховуючи таке.

Згідно із статтями 256, 257 та 261 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які підтверджували б заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Таким чином, визначальним у вирішенні питання про початок перебігу позовної давності є день, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права.

Аналогічні висновки зроблені у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15, а також постановах Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 759/12058/15-ц, провадження № 61-495св18, від 21 березня 2018 року у справі № 576/2447/15-ц, провадження № 61-8081св18, від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц, провадження № 61-19445св18.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Під час розгляду справи встановлено, що позивачка дізналася про порушення свого права саме 04.09.2020, коли отримала відповідь Регіонального сервісного центру ГЦС МВС у Львівській області, із змісту якої стало відомо про те, що спірний автомобіль перереєстрований на іншу особу 09.03.2017. При цьому, будь-якої домовленості щодо поділу даного майна після розірвання шлюбу між сторонами не існувало. До суду з означеним позовом позивачка звернулась 16 серпня 2021 року, тобто в межах строку позовної давності.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 14 червня 2022 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 08 листопада 2022 року.

Головуючий А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк