Справа № 368/1270/21
Рішення

Іменем України

"27" червня 2022 р. м. Кагарлик Київської області

Кагарлицький районний суд Київської області в складі:

Головуючий - суддя Закаблук О.В.

При секретарі - Балацька В.В.

За участі:

Позивач - ОСОБА_1 .

Свідок - ОСОБА_2

- розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні майном, припинення права користування житловим будинком та зняття з реєстрації, суд, -

В С Т А Н О В И В :

29.12.2021 року на адресу Кагарлицького районного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні майном, припинення права користування житловим будинком та зняття з реєстрації, в прохальній частині якої позивачка просить суд винести рішення, на підставі якого:

- визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що стратила право на користування житловим будинком із зняттям з реєстрації, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ;

- стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , судові витрати.

Свої позовні вимоги позивачка ОСОБА_1 в мотивуальній частині позовної заяви обгрунтовує наступними фактичними обставинами справи та нормами права:

- ОСОБА_1 (далі - Позивач) є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 22.08.2006 року, посвідченого державним нотаріусом Кагарлицької районної державної нотаріальної контори Курило Я.О. та зареєстрованого в реєстрі під № 2-1678.

Право власності Позивача на вищевказаний житловий будинок підтверджується також витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 25.09.2006 р. № 11943248, що додається до цієї заяви.

Отже, Позивач є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

У будинку Позивача зареєстрована, але не проживає ОСОБА_3 (далі - Відповідач), які є невісткою Позивача.

Відповідач не проживає за місцем реєстрації з 15.11.2020 року, що підтверджується довідкою, виданою виконавчим комітетом Кагарлицької міської ради Київської області від 07.12.2021 року.

У зв`язку з тим, що Відповідач більше року не проживає у будинку Позивача, Позивач вважає, що Відповідача має бути визнано такою, що втратила право користування житловим будинком та знято з реєстрації з наступних підстав.

Частиною першою статті 383 Цивільного кодексу У країни та статтею 150 Житлового кодексу Української PCP закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 статтею 150 Житлового кодексу Української PCP передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також частина перша статті 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 статтею 150 Житлового кодексу Української PCP до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ч. 1 ст. 386 Цивільного кодексу України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Виходячи з вказаних положень Конституції України та Цивільного кодексу України, Позивач як власник майна має право безперешкодно користуватись та розпоряджатися своєю власністю та таке право гарантується державою. Тобто, у разі порушення прав власника держава, в особі судів, забезпечує захист права власності.

Відповідно до частини першої статті 405 Цивільного кодексу України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Власник визначає яке житлове приміщення вони мають право займати. Відповідно до ч,2 цієї статті член сім`ї власника житла втрачає право на користування иим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно зі статтею 72 Житлового кодексу УРСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Отже, член сім`ї власника житла, який більше одного року без поважних не проживає в ньому, втрачає право користування цим житлом.

Відповідно до вказаних вище норм закону, при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності.

Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є факт непроживання нею у житловому приміщенні без поважних причин протягом визначеного строку, тобто свідома поведінка особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.10.2018 у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК Української PCP, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні протягом встановленого строку та відсутність на це поважних причин.

Отже, право на користування житлом за членами сім`ї власника приміщення зберігається протягом одного року (ст. 405 ЦК України).

Факт непроживання членів сім`ї власника будинку у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин є підставою для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування житлом (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України).

На підставі наведеного слід дійти висновку, що оскільки Відповідач більше одного року без поважних причин не проживає за місцем реєстрації. її може бути визнано такою, що втратила право користування житловим будинком, що належить на праві власності Позивачу.

Статтею 391 Цивільного кодексу України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушено право та з яких підстав.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 1 Конвенції захищається право особи мирно володіти своїм майном.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві».

Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обгрунтування.

Отже, принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, свідчать про те, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Згідно зі статтею 109 Житлового кодексу УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду(частини перша, друга цієї статті).

Слід зазначити, що зняття з реєстрації Відповідача відповідатиме вимогам законності, буде виправданим та переслідуватиме легітимну мету, оскільки факт непроживання члена сім`ї у житловому приміщенні без поважних причин більше одного року є встановленою законодавством підставою для визнання особи такою, що втратила право користуватися цим житловим приміщенням.

Право Відповідача на користування житловим будинком є похідним від права власності Позивача. Тому, право Позивача, як власника будинку, є пріоритетним над правом Відповідача та підлягає першочерговому захисту.

При цьому, оскільки Відповідач має інше місце проживання, її права не будуть порушені та надання Відповідачу іншого жилого приміщення в порядку ст. 109 Житлового кодексу УРСР не вимагається.

Отже, наявні усі підстави для визнання Відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття її з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Враховуючи вищевикладене, керуючись постановою ст. 41 Конституції України, ст. ст. 15, 16, 317, 319, 321, 386, 391, 405 Цивільного кодексу України, ст. ст. 4, 174 - 175 Цивільного процесуального кодексу України, - позивач просить задовольнити вимоги, викладені в прохальній частині її клопотання.

29.12.2021 року автоматизованою системою документообігу суду на підставі п. 15.4) Перехідних Положень ЦПК України для слухання даної справи був визначений суддя Кагарлицького районного суду Закаблук О.В., присвоєно справа № 368/1270/21, провадження № 2/368/235/22.

21.02.2022 року Кагарлицьким районним судом на підставі ст.ст. 175, 177, 185, 187, 258, 260 ЦПК України винесено ухвалу, на підставі якої відкрито провадження, прийнято процесуальне рішення про проведення слухання справи в порядку загального позовного провадження, призначено справу до підготовчого судового засідання на 12 год. 00 хв. 25.03.2021 року.

25.03.2022 року справа була знята з розгляду в зв`язку з введенням військового стану в Україні, призначено підготовче судове засідання на 14 год. 00 хв. 08.06.2022 року.

В підготовчому судовому засіданні, яке відбулося 08.06.2022 року, позивачка ОСОБА_1 позов підтримала, просила його задовольнити, вважала за можливе провести підготовче судове засідання без участі відповідачки ОСОБА_3 , інших клопотань не заявляла.

В підготовче судове засідання, яке відбулося 08.06.2022 року, відповідачка ОСОБА_3 не з`явилася, хоча повідомлялася судом належним чином про день, час та місце слухання справи.

Відповідачка ОСОБА_3 не надіслала на адресу Кагарлицького районного суду Київської області відзив на позовну заяву в строки, які вказані в резолютивній частині ухвали суду про відкриття провадження у справі, відповідачка не надіслала на адресу суду питсьмових заяв про слухання справи без її участі, про відкладення справи, а тому неявку відповідачки ОСОБА_3 в підготовче судове засідання, яке відбулося 08.06.2022 року, - суд визнав неповажною, та, відповідно, - такою, яка не перешкоджала проведенню підготовчого судового засідання.

08.06.2022 року Кагарлицьким районним судом Київської області проведено підготовче судове засідання в даній справі (без участі відповідачки), по результатам проведення якого судом на підставі положень п. 3 ч. 2 ст. 200 ЦПК України винесено ухвалу про закриття підготовчого судового засідання, та призначено справу до слухання по суті (основний судовий розгляд) на 09 год. 00 хв. 27.06.2022 року.

В судовому засіданні, яке вібулося 27.06.2022 року, позивачка ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити.

Обгрунтовувала свою правову позицію обставинами та нормами права, які вказані в мотивувальній частині її позовної заяви, та які судом викладено вище.

В судовому засіданні, яке відбулося 27.06.2022 року, свідок ОСОБА_2 дала наступні показання:

- вона проживає поруч (будинки навпроти) з позивачкою ОСОБА_1 , тобто, - є її сусідкою.

Вона давно знає позивачку ОСОБА_4 , а також знає і відповідачку, - ОСОБА_3 ..

Неприязних відносин ні з позивачкою, ні з відповідачкою, - немає.

ОСОБА_3 колись була невісткою позивачки.

ОСОБА_3 жила з сином позивачки. У відповідачки є малолітня дитина.

Проте, вже як більше року відповідачка ОСОБА_3 не проживає в будинку, який належить ОСОБА_1 , так як вона покинула сволго чоловіка, покнула свою малолітню дитину і проживає зараз хоч і в цьому ж селі, але в іншому будинку з іншим чоловіком.

Зазначає, що знає сім`ю ОСОБА_1 давно, знала молоду сім`ю ОСОБА_3 , та стверджує, що відповідачку ОСОБА_3 ніхто не виганяв з будинку ОСОБА_1 , просто відповідачка ОСОБА_3 знайшла іншого чоловіка та на даний час проживає з ним як одна сім`я.

В судове засідання, яке відбулося 27.06.2022 року, відповідачка ОСОБА_3 не з`явилася, хоча повідомлялася судом належним чином про день, час та місце слухання справи.

Відповідачка ОСОБА_3 не надіслала на адресу суду відзив на позовну заяву в строки, які вказані в резолютивній частині ухвали суду про відкриття провадження у справі, відповідачка не надіслала на адресу суду письмових заяв про відкладення слухання справи, чи про слухання справи у її відсутність.

Враховуючи вищевикладені обставини справи, суд визнав неявку відповідачки ОСОБА_3 в судове засідання, яке відбулося 27.06.2022 року, - неоважною, та, відповідно, - такою, - що не перешкоджала розгляду справи по суті.

Суд, вислухавши позивачку, яка позов підтримала, вислухавши свідка, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку щодо задоволення позову, - шляхом винесення заяоного рішення, обгрунтовуючи своє рішення наступним.

Підсудність.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 9 ст. 28 ЦПК України позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, пред`являються за місцезнаходженням майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійного його заняття (роботи).

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, з довідки, яка видана 28.01.2022 року відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області, - відповідачка по справі, - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Окрім того, як вбачається з матеріалів справи, - відповідачка по справі, - ОСОБА_3 фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно, враховуючи місце реєстрації відповідача та положення ч. 1 ст. 27, ч. 9 ст. 28 ЦПК України, дана справа підсудна Кагарлицькому районному суду Київської області, як суду першої інстанції загальної юрисдикції.

Фактичні обставини справи, встановлені в судовому засіданні.

Позивачем по даній справі є фізична особа, - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженка село Кадомка Кагарлицького району Київської області, громадянка України, паспорт громадянки України серії НОМЕР_1 , виданий 22 січня 1997 року Кагарлицьким РВ ГУ МВС України в Київській області, РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідачем по даній справі є фізична особа, - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженка село Великі Озера Дубровицького району Рівненської області, громадянка України, паспорт громадянки України серії НОМЕР_3 , виданий 28 січня 2003 року Рокитнівським РВ УМВС України в Рівненській області, РНОКПП: НОМЕР_4 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Між сторонами по справі (позивачем та відповідачем) виник спір немайновго характеру за наступних обставин.

Позивачка ОСОБА_1 є власником житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , - на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, від 22.08.2006 року, посвідченого державним нотаріусом Кагарлицької районної державної нотаріальної контори Курило Я.О. та зареєстрованого в реєстрі під № 2-1678.

Право власності Позивача на вищевказаний житловий будинок підтверджується також витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 25.09.2006 р. № 11943248, копія якого міститься в матеріалах справи.

За адресою, належного Позивачу домоволодіння на реєстраційному обліку перебуває також Відповідачка, - ОСОБА_3 , що підтверджується довідкою, яка видана 28.01.2022 року відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області, яка міститься в матеріалах справи.

Факт непроживання відповідачки ОСОБА_3 понад рік в житловому будинку, який на праві приватної власності належить позивачці, - ОСОБА_1 , - підтверджується наступними доказами:

- довідкою про склад сім`ї № 174, яка видана 07.12.2021 року виконавчим комітетом Кагарлицької міської ради Київської області, в якій зазначено, що ОСОБА_3 (невістка позивачки) зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , але не проживає в ньому;

- довідкою № 175, яка видана 07.12.2021 року виконавчим комітетом Кагарлицької міської ради Київської області, в якій зазначено, що ОСОБА_3 дійсно зареєстрована по АДРЕСА_1 , але не проживає за даною адресою з 15.11.2020 року.

Отже, Відповідачка ОСОБА_3 фактично не проживає за місцем реєстрації, не пов`язана з Позивачкою ОСОБА_1 сімейними відносинами, а реєстрація відповідачки ОСОБА_3 в належному Позивачці ОСОБА_1 будинку суперечить інтересам позивачки, як власника вказаного будинку.

Таким чином, суд вважає, що Позивачка ОСОБА_1 правомірно звернулася до суду з даним позовом про визнання втрати Відповідачкою ОСОБА_3 права користування жилим приміщенням, яке розміщене за адресою: АДРЕСА_1 , та зняття відповідачки ОСОБА_3 з реєстрації за вказаною адресою.

Застосування судом норм права до даного спору:

- Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватись та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

- Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

- Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, припинення правовідношення.

Відповідно до наведених норм матеріального права, ЦК України передбачає захист порушеного права позивача у судовому порядку і визначає шлях поновлення цього права.

- Згідно ч. 1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Суд наголошує, що позивачка ОСОБА_1 є законним власником вказаного житлового будинку. Її право власності на вказане майно підтверджується належними правовстановлюючими документами.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

З огляду на зазначене, Позивачці ОСОБА_1 належить право володіння, користування та розпорядження житловим будинком, що розташований за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У зв`язку з тим що, Позивачка ОСОБА_1 є одноособовим власником вказаного житлового будинку, вона має всі, передбачені законом, права вимагати усунення будь-яких обмежень її права власності.

Частиною першою ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме : подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи), які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Проте, Позивач і Відповідач більше не є однією сім`єю, не підтримують шлюбних відносин, не мають спільного господарства, а тому Відповідач у контексті наведеного, є сторонньою людиною для Позивача.

Разом з цим, згідно з положеннями ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у Постанові від 14 серпня 2019 року по справі № 702/101/18, право на проживання колишнього члена сім`ї розглядається як сервітут, який припиняється судом за позовом власника житлового приміщення при наявності обставин, які мають істотне значення.

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Відповідно до ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Такою підставою був факт укладення шлюбу між сином позивачки та відповідачкою, та проживання однією сім`єю Позивачки з Відповідачкою (як невістка та свекруха).

Наразі шлюб між Позивачем і Відповідачем фактично розірвано, а тому сервітут підлягає скасуванню через втрату сімейного зв`язку та відсутності інших підстав для збереження за Відповідачкою права користування житловим будинком, що належить Позивачці на праві власності одноособово.

Позивачка є власником житлового будинку, який є її особистою приватною власністю, а тому, з огляду на наведене, право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч. 2 ст. 406 Цивільного кодексу України.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у складі колегії суддів Другої цивільної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16 січня 2019 року в справі № 243/7004/17-ц (провадження №61-25371св18) та постанові від 14 серпня 2019 року в справі № 702/101/18 (провадження №61-42856св18).

Таким чином, право Відповідачки ОСОБА_3 на користування житловим будинком Позивачки ОСОБА_1 слід припинити та зняти відповідачку з реєстрації.

Реєстрація та зняття з реєстрації місця проживання здійснюється органом реєстрації, яким відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є виконавчий орган сільської, селищної або міської ради, сільський голова (у разі якщо відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено), що здійснює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набуло законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Цією статтею передбачено й порядок зняття з реєстрації, що є компетенцією органів реєстрації місця проживання та місця перебування осіб, а не суду.

Таким чином, якщо судом буде вирішено питання про визнання Відповідача таким, що втратив право користування житловими приміщенням, це є підставою для зняття органами реєстрації місця проживання та місця перебування осіб, відповідача з реєстрації відповідно до Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні".

Відповідно до положень Цивільного кодексу України у разі створення перешкод у користуванні власністю Позивач може звернутися до суду з вимогою про вчинення дій необхідних для відновлення порушеного права власності, а саме усунення перешкод в користуванні майном та визнання Відповідача такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, та зняттям його з реєстрації.

Проживання та реєстрація Відповідачки ОСОБА_3 у будинку перешкоджає Позивачці ОСОБА_1 у володінні та розпорядженні її власністю. Зокрема, на даний час Позивачка ОСОБА_1 не може отримати субсидію по сплаті комунальних послуг, оскільки в будинку зареєстрована Відповідачка ОСОБА_3 , а тому при призначені Позивачці ОСОБА_1 права на субсидію, Відповідачка ОСОБА_3 також рахується як зареєстрована в будинку, що виключає можливість отримання Позивачкою ОСОБА_1 субсидії, чи отримання такої субсидії в значно меньшому розмірі.

Таким чином, Відповідачку ОСОБА_3 слід визнати такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, та зняти її з реєстрації за вказаною адресою.

Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Судові витрати.

Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову, - на відповідача.

Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

В матеріалах справи міститься квитанція № 119035480 від 15 грудня 2021 року, з якої вбачається, що позивачкою ОСОБА_1 при подачі позовної заяви було сплачено кошти в сумі 908 (дев`ятьсот вісім) грн. 00 коп.

Відповідно, - враховуючи вищевикладені обставини справи та норми процесуального права (що стосуються судових витрат), слід стягнути з відповдачки ОСОБА_3 на користь позивачки ОСОБА_1 судові витрати в сумі 908 грн. 00 коп., - сплачених коштів позивачкою при подачі позовної заяви у виді судового збору.

Враховуючи вищевикладене, керуючись постановою Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 р. «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», ст. 41 Конституції України, ст. ст. 13, 15, 16, 317, 319, 321, 386, 391 Цивільного кодексу України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», п. 2 ч. 1 ст. 258, 259, 263 - 265, 268 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні майном, припинення права користування житловим будинком та зняття з реєстрації, - задовольнити.

Усунути перешкоди у користуванні майном ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки село Кадомка Кагарлицького району Київської області, громадянки України, паспорт громадянки України серії НОМЕР_1 , виданий 22 січня 1997 року Кагарлицьким РВ ГУ МВС України в Київській області, РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом визнання припиненим сервітуту, а саме, - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженки село Великі Озера Дубровицького району Рівненської області, громадянки України, паспорт громадянки України серії НОМЕР_3 , виданий 28 січня 2003 року Рокитнівським РВ УМВС України в Рівненській області, РНОКПП: НОМЕР_4 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , на користування житловим будинком та зняття її з реєстрації за адресою: АДРЕСА_3 .

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженки село Великі Озера Дубровицького району Рівненської області, громадянки України, паспорт громадянки України серії НОМЕР_3 , виданий 28 січня 2003 року Рокитнівським РВ УМВС України в Рівненській області, РНОКПП: НОМЕР_4 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки село Кадомка Кагарлицького району Київської області, громадянки України, паспорт громадянки України серії НОМЕР_1 , виданий 22 січня 1997 року Кагарлицьким РВ ГУ МВС України в Київській області, РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , кошти в сумі 908 (дев`ятьсот вісім) грн. 00 коп., - судових витрат, - судового збору, сплаченого при поданні позовної заяви.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку на підставі ч. 1 ст. 352 ЦПК України.

Апеляційна скарга на рішення суду на підставі ч. 1 ст. 354 ЦПК України подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Згідно ч. 1 ст. 355 ЦПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Згідно п. 15.5) Перехідних Положень ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справи витребовуються на надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У разі порушення порядку подання апеляційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з моменту проголошення до Київського Апеляційного суду через Кагарлицький районний суд Київської області, а учасниками процесу, які не були присутні під час проголошення рішення, - протягом тридцяти днів з моменту отримання копії рішення.

Суддя: О.В. Закаблук