ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
Провадження № 2/201/796/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2022 року м.Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Федоріщева С.С.,

за участю секретаря судового засідання Максимової О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , треті особи Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Петренко Катерина Володимирівна, Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Батова Тетяна Сергіївна про визнання договору недійсним та визнання права власності в порядку спадкування за законом, -

ВСТАНОВИВ:

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , треті особи Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Петренко Катерина Володимирівна, Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Батова Тетяна Сергіївна про визнання договору недійсним та визнання права власності в порядку спадкування за законом.

З урахуванням уточнень позовних вимог, позивачка ОСОБА_1 просить суд:

1.Визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від 07 травня 2021 року, реєстровий номер 619, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Петренко Катериною Володимирівною;

2. Визнати за ОСОБА_4 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 .

Окрім того, просить розподілити судові витрати між сторонами відповідно до вимог ст.ст.141, 142 ЦПК України.

В обґрунтування своїх позовних вимог Позивачка посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер її батько ОСОБА_5 , 1964 р народження, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_1 від 07.04.2021 року, який постійно проживав за адресою: АДРЕСА_2 . Факт того, що Позивачка є донькою спадкодавця підтверджується копією свідоцтва про народження серія НОМЕР_2 від 02.03.1987 року. Після смерті, батька, Позивачка успадкувала спадкове майно у вигляді 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 . Зазначену квартиру було придбано подружжям ОСОБА_5 та Відповідачки-1 ОСОБА_2 30.04.2003 року за догово ром купівлі-продажу, ВАК №187723, реєстр №2098, 18.04.2003 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Іщенко Н.Д., що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухомке майно №266768773 від 21.07.2021 року. 25.06 2021 року Позивачка звернулася до приватного нотаріуса Дзера О.С. Львівського міського нотаріального округу з метою нотаріального посвідчення заяви про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право власності в порядку спадкування, але отримала відмову з мотивів, що спадкову справу вже було відкрито приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Батовою Тетяною Сергіївною, заяву про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право власності в порядку спадкування було направлено поштою приватному нотаріусу Дніпровського міського нотаріального округу Батовій Тетяні Сергіївні. Свідоцтво про право на спадщину Позивачці видано не було, відмова була мотивована тим, що спадкове майно вже було відчужено на користь Відповідача-2 ОСОБА_3 , який є сином Відповідачки-1 ОСОБА_2 за договором дарування квартири АДРЕСА_1 , укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 07 травня 2021 року, реєстровий номер 619, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Петренко Катериною Володимирівною. Спірну квартиру було придбано на ім`я Відповідачки-1 ОСОБА_2 під час шлюбу з ОСОБА_5 , а тому згідно зі статтею 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, який діяв на час її придбання, є спільним сумісним майном подружжя в рівних частках. Під час укладання договору дарування 07.05.2021 року Відповідачка-1 ОСОБА_2 не повідомила нотаріусу, що спірну квартиру було придбано в шлюбі з ОСОБА_5 . Існування договору дарування спірної квартири АДРЕСА_1 перешкоджає отриманню свідоцтва про право власності в порядку спадкування та отриманню спадщини Позивачкою взагалі, внаслідок чого договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 07 травня 2021 року, реєстровий номер 619, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Петренко Катериною Володимирівною, підлягає визнанню недійсним.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 жовтня 2021 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі. Роз`яснено відповідачам право подати відзив на позов, заперечення на відповідь на відзив, а позивачу відповідь на відзив.

Від представника Відповідачки-1 та Відповідача-2 адвоката Бабенко Олени Олександрівни до суду надійшов відзив, в якому Відповідачі заперечували проти задоволення позову, вважали спірну квартиру роздільним майном подружжя, таким що належить особисто Відповідачці-1, обґрунтовували свою позицію документами та фактами.

Представник Відповідачів та Відповідачі заперечували факт набуття у спільну сумісну власність спірної квартири АДРЕСА_1 , вважали її придбаною за гроші матері Відповідачки-1.

По справі допитані свідки, з боку Відповідачки-1, які підтвердили факт придбання спірної квартири в 2003 році через декілька днів після продажу квартири, що належала матері Відповідачки-1 ОСОБА_2 : ОСОБА_6 (близька подруга Відповідачки-1), ОСОБА_7 (подруга Відповідачки-1), ОСОБА_8 (тітка Відповідача-2). При цьому свідки з боку Відповідачки-1 пояснили, що спадкодавець ОСОБА_5 весь час, що вони його знали, не працював, але отримував пенсію з 50 років як чорнобилець, водив машину, возив Відповідачку на дачу або до друзів, але дома нічого корисного не робив, за їх думкою весь час перебування у шлюбі знаходився на утриманні Відповідачки-1.

Представник Позивачки адвокат Балашов Сергій Володимирович зазначив, що показання свідків з боку Відповідачки не свідчать про те, що спірна квартира є роздільним майном подружжя, таким що належить особисто Відповідачці-1, оскільки воно є набутим в порядку ст.22 Кодексу про шлюб та сім`ю за оплатним договором купівлі-продажу, укладеним 18.04.2003 р. та зареєстрованого 30.04.2003 р., що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №266768773 від 21.07.2021 р.

Представник Відповідачів зазначив, що показання свідків, розписки та договори, надані до матеріалів справи свідчать про те, що спадкодавець ОСОБА_5 весь час, що знаходився у шлюбі з Відповідачкою-1 не працював, доходу не отримував, знаходився на утриманні Позивачки-1, зазначене свідчить про те, що спірна квартира АДРЕСА_1 є особистою приватною власністю Відповідачки-1 і вона мала право розпоряджатися належним їй майном без згоди Позивачки чи інших осіб.

Позивачка та Відповідачі до суду не прибули, про дату та час розгляду справи повідомлялися належним чином.

Вислухавши представників сторін та свідків, дослідивши та оцінивши надані докази, у їх сукупності з увагою на їх належність, допустимість та достатність, проаналізувавши доводи, які викладені в позовній заяві і співставивши їх з матеріалами справи, суд встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини.

Судом встановлено, що 20 квітня 2002 року ОСОБА_5 та ОСОБА_9 уклали шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану виконкому Жовтневої районної ради м. Дніпропетровська, про що у Книзі реєстрації актів про одруження 20.04.2002 року було зроблено запис за №250. Після реєстрації шлюбу прізвище ОСОБА_10 було змінено на ОСОБА_11 .

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_1 від 07.04.2021 року.

Судом встановлено, що Позивачка ОСОБА_12 є рідною донькою померлого ОСОБА_5 від першого шлюбу та спадкоємцем першої черги за законом.

Судом також встановлено, що Відповідачка-1 ОСОБА_2 є дружиною померлого ОСОБА_5 і тому також є спадкоємцем першої черги за законом.

Під час шлюбу подружжям ОСОБА_5 та Відповідачки-1 ОСОБА_2 було придбано квартиру АДРЕСА_1 за догово ром купівлі-продажу, ВАК №187723, реєстр №2098, 18.04.2003 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Іщенко Н.Д., реєстрація права власності відбулася 30 квітня 2003 року, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухомке майно №266768773 від 21.07.2021 року.

Ретельно вивчивши показання свідків, надані письмові докази і документи, суд встановив факт набуття у спільну сумісну власність подружжям ОСОБА_5 та ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 . При цьому суд відхиляє твердження Відповідачів щодо набуття Відповідачкою-1 ОСОБА_2 у особисту приватну власність квартири АДРЕСА_1 і не визнає її роздільним майном подружжя, що належить особисто Відповідачці-1.

З урахуванням зазначених вище обставин встановлених судом, суд вважає, що Позивачкою доведено факт набуття спірної квартири АДРЕСА_1 саме подружжям ОСОБА_5 та ОСОБА_2 у спільну сумісну власність подружжя, оскільки належних та допустимих доказів факту дарування матір`ю Відповідачки-1 ОСОБА_2 грошових коштів, за які була придбана спірна квартира, лише їй, а не подружжю ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , не надано, навіть, якщо припустити, що ця квартира дійсно була придбана виключно за кошти, передані для цих цілей матір`ю Відповідачки-1 ОСОБА_2 . Водночас, суд наголошує на тому, що відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, судом також встановлено, між Відповідачкою-1 та Відповідачем-2 укладено договір дарування, реєстровий номер 619, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Петренко Катериною Володимирівною за яким ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_3 квартиру квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

В момент укладання договору дарування 07.05.2021 року Відповідач 1 (Дарувальник по договору) та Відповідач 2 (Обдарований по договору) усвідомлювали свої дії та діяли на підставі особистого волевиявлення та власної правосвідомості, але відсутність згоди іншого власника спірного майна та неправильне сприйняття сторонами фактичних обставин правочину, вплинуло на правові наслідки укладення спірного договору дарування. Водночас, під час укладання договору дарування 07.05.2021 року Відповідачка-1 ОСОБА_2 не повідомила нотаріусу, що спірну квартиру було придбано в шлюбі з ОСОБА_5 .

Цей факт суд теж бере до уваги при вирішенні даного спору.

Існування договору дарування спірної квартири АДРЕСА_1 перешкоджає отриманню свідоцтва про право власності в порядку спадкування та отриманню спадщини Позивачкою взагалі, внаслідок чого договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 07 травня 2021 року, реєстровий номер 619, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Петренко Катериною Володимирівною, підлягає визнанню недійсним.

Надаючи оцінку доводам Позивачки щодо визнання вказаного договору дарування недійсним, суд враховує наступне.

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону України «Про власність», стаття 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 статті 17, статті 18, пункт 2 статті 17 Закону України «Про власність»).

Частиною другою статті 112 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. Аналогічне положення містить і частина перша статті 368 чинного Цивільного кодексу України.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб необхідно вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, внаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв`язку з цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, необхідно встановити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Сам факт перебування у незареєстрованих шлюбних відносинах без установлення обставин ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною із сторін.

Тільки в разі встановлення судом таких обставин положення частини першої статті 17 Закону України «Про власність» будуть правильно застосовуватися.

Вказані правові висновки викладені Верховним Судом України у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15.

Таким чином, спеціальне правило, що належить застосувати суду для оцінки правових наслідків набуття майна членами однієї сім`ї, міститься в частині першій статті 17 Закону України «Про власність», що втратив чинність згідно із Законом України від 27 квітня 2007 року № 997-V.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Пунктом 1 розділу VII Прикінцевих положень Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року.

На правовідносини, які виникли між сторонами з приводу набуття спільного майна й продовжили існувати після 01 січня 2004 року, поширюється дія СК України.

Абзацом першим частини другої статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно з частиною першою статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв`язку з викладеним в разі придбання майна хоча й за особисті кошти одного з подружжя, це майно може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки майно було придбано на потреби сім`і

Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 20 січня 2020 року у справі № 61-361178св18.

Позивачка, звертаючись до суду із позовом про визнання недійсними договору дарування від 07 травня 2020 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , одночасно посилалася на декілька різних підстав недійсності правочину.

Згідно зі статтею 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України (в редакції чинній на час придбання спірної квартири) майно, нажите подружжям за час шлюбу є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіти, користуватися і розпоряджатися цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

У частині першій статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За частинами першою, другою статті 369 ЦК України співвласники майна, що є в спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Смерть одного з членів подружжя не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про отримання спадщини та поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.

Відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя - на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, провадження № 14-325цс18).

Тобто якщо майно, яке є спільною частковою власністю, відчужене без згоди іншого співвласника або з порушенням прав спадкоємця померлого співвласника, наявні підстави для визнання такого правочину недійсним відповідно до частини першої статті 203, частини першої статті 205 ЦК України.

Щодо права власності:

Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Частина 1 статті 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів.

Відповідно до статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 317 ЦК України закріплено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження майном. На зміст права власності не впливають місце проживання та місцезнаходження майна.

Частиною 1 ст.321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

При цьому Європейський суд з прав людини в зміст поняття майна включає і поняття «правомірні очікування»/«законні сподівання» вчиняти певні дії. Зокрема, у рішеннях по справах «Броньовські проти Польщі» (Broniowski v. Poland), заява №31443/96, «Сук проти України», заява №10972/05, «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо встановлено, що поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Питання, що має бути розглянуто, полягає у тому, чи надавали заявнику обставини справи, розглянуті в цілому, право на інтерес, який по суті захищається статтею 1 Першого протоколу.

З огляду на викладене, суд доходить до висновку про те, що матеріалами справи доведено позовні вимоги щодо визнання майна спільною власністю подружжя, та з урахуванням позовних вимог у суду наявні підстави визнання права власності на частку у квартирі АДРЕСА_1 за Позивачкою в порядку спадкування за законом.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Судові витати розподілити в порядку ст. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.47,58,124 Конституції України, ст.ст.15, 16, 218, 220, 321, 368, 372, 379, 391, 383 ЦК України, ст.ст.57, 60, 61, 63, 66, 69, 70, 71 СК України, ст.ст.22,23,28,29 КШС України, ст.ст.10, 11, 15,57-64, 58, 60, 61, 88, 158, 159, 169, 212-215 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , треті особи Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Петренко Катерина Володимирівна, Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Батова Тетяна Сергіївна про визнання договору недійсним та визнання права власності в порядку спадкування за законом задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від 07 травня 2021 року, реєстровий номер 619, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Петренко Катериною Володимирівною;

В порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати за ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_3 ) право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 ) та ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_5 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) вартість судових витрат в розмірі 2000,00 гривень (дві тисячі гривень 00 копійок).

Апеляційна скарга на рішення може бути подана протягом 30 діб до Дніпровського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя С.С. Федоріщев