Єдиний унікальний номер судової справи: 488/5413/14-ц
Номер провадження: 22-ц/812/559/22 Суддя - доповідач апеляційного суду: Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 жовтня 2022 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Крамаренко Т.В.,

суддів: Бондаренко Т.З., Темнікової В.І.,

із секретарем судового засідання - Ткаченко Н.Ю.,

за участю прокурора - Волкожи С.В., представника відповідача - Бортика Р.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 22 квітня 2021 року, ухвалене під головуванням судді - Лазаревої Г.М. в приміщенні того ж суду по справі за позовом прокурора Корабельного району м. Миколаєва в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації, Державного підприємства «Миколаївське лісове господарство» до Миколаївської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог - ОСОБА_4 , Виконавчий комітет Миколаївської міської ради про визнання незаконними та скасування рішень органу місцевого самоврядування, визнання недійсним договору купівлі-продажу, державного акту та витребування земельної ділянки,

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2014 року прокурор Корабельного району міста Миколаєва в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації (далі - Миколаївська ОДА) та Державного підприємства «Миколаївське лісове господарство» (далі - ДП «Миколаївське лісове господарство») звернувся до суду з позовом, який уточнив у процесі розгляду справи, до Миколаївської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання незаконними та скасування рішень органу місцевого самоврядування, визнання недійсними договору купівлі-продажу і державного акту, витребування земельної ділянки.

Позов обґрунтовано тим, що пунктом 75 розділу I рішення Миколаївської міської ради від 01 жовтня 2009 року № 38/30 ОСОБА_2 було надано дозвіл на складання проекта землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1 000 кв. м за рахунок земель міста, не наданих у власність чи користування, з метою передачі її у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд по АДРЕСА_1 .

Пунктами 33 та 33.2 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради від 25 червня 2010 року № 47/51 було затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 1 000 кв. м за рахунок земель ДП «Миколаївське лісове господарство» для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 .

На підставі вищевказаних рішень ОСОБА_2 отримала державний акт серії ЯЛ № 904550 від 19 серпня 2010 року на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :05:031:0047. В подальшому на підставі договору купівлі-продажу від 01 вересня 2010 року ОСОБА_2 відчужила зазначену земельну ділянку на користь ОСОБА_3 , яка 22 грудня 2010 року отримала державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 611624, а за договором купівлі-продажу від 17 жовтня 2014 року № 1653 відчужила вказану земельну ділянку ОСОБА_1 .

Спірна ділянка відноситься до земель державного лісового фонду та була передана у власність ОСОБА_2 без її вилучення в належного користувача - ДП «Миколаївське лісове господарство» з порушенням встановленої процедури зміни її цільового призначення, без узгодження з органом виконавчої влади з питань лісового господарства та без проведення державної експертизи проекту землеустрою.

У серпні 2014 року Прокуратурою Корабельного району міста Миколаєва було проведено перевірку дотримання вимог земельного законодавства Миколаївською міською радою, за результатами якої встановлено факт незаконної передачі у власність земельних ділянок державного лісового фонду загальною площею 6,1 га в урочищі «Жовтневе», після чого прокуратурою розпочато кримінальне провадження № 0000074., а тому позовна давність для звернення до суду з цим позовом пропущена з поважних причин.

Враховуючи викладене, прокурор Корабельного району міста Миколаєва просив: визнати поважними причини пропуску позовної давності та поновити її; визнати незаконним та скасувати пункт 75 розділу I рішення Миколаївської міської ради від 01 жовтня 2009 року № 38/30; визнати незаконним та скасувати пункти 33, 33.2 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради від 25 червня 2010 року № 47/51; визнати недійсним виданий ОСОБА_2 державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 904550 від 19 серпня 2010 року, який було зареєстровано у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 80; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 01 вересня 2010 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ; витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1 земельну ділянку площею 1 000 кв. м, кадастровий номер :05:031:0047, розташовану по АДРЕСА_1 та передати її у власність держави в особі Миколаївської ОДА з передачею у постійне користування ДП «Миколаївське лісове господарство».

Миколаївська міська рада та ДП «Миколаївське лісове господарство» подали до суду заяви, за змістом яких підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити.

ОСОБА_3 подала заперечення на позов, в якому зазначила, що позовні вимоги прокурора є необґрунтованими, а його доводи про те, що спірна земельна ділянка відноситься до земель лісового фонду, користувачем якої є ДП «Миколаївське лісове господарство», не підтверджено належними доказами. Зазначена земельна ділянка розташована в межах території Корабельного району міста Миколаєва і на час прийняття оскаржуваних рішень Миколаївської міської ради не було здійснено розмежування земель державної та комунальної власності в межах міста Миколаєва. Тому відповідно до вимог частини першої пункту 12 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України (далі - ЗК України) в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, Миколаївська міська рада мала всі повноваження щодо розпоряджання спірною земельною ділянкою. Незаконність набуття ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку не було встановлено судовим рішенням, тому відсутні підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу цієї земельної ділянки. Крім того, допущені органом місцевого самоврядування порушення закону не можуть бути підставою для повернення державі майна, яке нею правомірно набуто у власність. Під час прийняття Миколаївською міською радою рішень від 01 жовтня 2009 року № 38/30 та від 25 червня 2010 року № 47/51 були присутні помічники прокурора міста Миколаєва, і прокурор мав право здійснити перевірку правомірності прийняття зазначених рішень з власної ініціативи. Тому при зверненні з цим позовом прокурор пропустив позовну давність, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

17 грудня 2014 року до суду надійшло клопотання ОСОБА_4 про залучення його до участі у справі як третю особу, мотивоване тим, що він є представником тимчасової комісії щодо перевірки законності відведення земельних ділянок громадянам для будівництва житлових будинків у рекреаційній зоні урочища «Маяк».

Ухвалою Корабельного районного суду міста Миколаєва від 22 січня 2015 року, внесеною до журналу судового засідання, до участі у справі залучено ОСОБА_4 як третю особу.

В подальшому за клопотанням прокурора Корабельного району міста Миколаєва ухвалою Корабельного районного суду міста Миколаєва від 15 серпня 2017 року до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, залучено Виконавчий комітет Миколаївської міської ради.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Останнім рішенням Корабельного районного суду міста Миколаєва від 22 квітня 2021 року позов задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано пункт 75 розділу I рішення Миколаївської міської ради від 01 жовтня 2009 року № 38/30. Визнано незаконним та скасовано пункти 33, 33.2 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради від 25 червня 2010 року № 47/51. Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_1 у власність держави в особі Миколаївської ОДА земельну ділянку площею 1 000 кв. м, кадастровий номер :05:031:0047, розташовану по АДРЕСА_1 . В задоволенні вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки та державного акту на право власності на земельну ділянку відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що Миколаївська ОДА та ДП «Миколаївське лісове господарство» не наділені наглядовими чи контрольними функціями з перевірки законності рішень Миколаївської міської ради, тому вони не могли довідатися про порушення свого права до проведення в серпні 2014 року відповідної перевірки прокуратурою Корабельного району міста Миколаєва. За таких обставин прокурор не пропустив позовну давність для звернення до суду з цим позовом. Спірна земельна ділянка державного лісового фонду була передана у власність ОСОБА_2 для цілей, не пов`язаних з веденням лісового господарства і використання лісових ресурсів, без узгодження з органом виконавчої влади з питань лісового господарства та без проведення державної експертизи проекту землеустрою, що свідчить про зміну її цільового призначення з порушенням вимог чинного законодавства. Тому оспорювані прокурором пункти рішень Миколаївської міської ради підлягають визнанню незаконними та скасуванню. Відповідно до правових висновків Верховного Суду України, викладених в постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, не є ефективним способом захисту права власника. Тому позовні вимоги прокурора Корабельного району міста Миколаєва про визнання недійсними договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки та державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого ОСОБА_2 не підлягають задоволенню у зв`язку з тим, що такі вимоги не є належним способом захисту прав власника спірної земельної ділянки.

Не погодившись із рішенням суду ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на його незаконність просив його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

У відзивах на апеляційну скаргу прокурор Корабельного району м. Миколаєва та Миколаївська обласна державна адміністрація просили рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 23 червня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 22 квітня 2021 року - без змін.

Постановою Верховного Суду від 02 лютого 2022 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Бортика Р.О. задоволено частково.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 22 квітня 2021 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 23 червня 2021 року в частині вирішення позовних вимог прокурора Корабельного району міста Миколаєва, заявлених в інтересах ДП «Миколаївське лісове господарство» скасовано, позов у цій частині залишено без розгляду.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 22 квітня 2021 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 23 червня 2021 року в частині вирішення позовних вимог прокурора Корабельного району міста Миколаєва в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації до Миколаївської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_4 , Виконавчий комітет Миколаївської міської ради про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 01 вересня 2010 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 904550 від 19 серпня 2010 року, виданого ОСОБА_2 залишено без змін.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 22 квітня 2021 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 23 червня 2021 року в частині вирішення позовних вимог прокурора Корабельного району міста Миколаєва в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації до Миколаївської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_4 , Виконавчий комітет Миколаївської міської ради про визнання незаконними та скасування пункту 75 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради від 01 жовтня 2009 року № 38/30, пунктів 33, 33.2 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради від 25 червня 2010 року № 47/51 скасовано і ухвалено в цій частині нове рішення, яким відмовлено в задоволенні вказаних позовних вимог.

Постанову Миколаївського апеляційного суду від 23 червня 2021 року в частині вирішення позовних вимог прокурора Корабельного району міста Миколаєва в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації до Миколаївської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_4 , Виконавчий комітет Миколаївської міської ради про витребування з незаконного володіння ОСОБА_1 у власність держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації земельної ділянки площею 1 000 кв. м, кадастровий номер :05:031:0047, розташованої по АДРЕСА_1 , скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Направляючи на новий розгляд справу до суду апеляційної інстанції в частині вимог щодо витребування у відповідача ОСОБА_1 земельної ділянки Верховний Суд вказав про необхідність з`ясування наявності або відсутності підстав для застосування ст. 388 ЦК України з урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду.

Відповідно до ст. 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Заслухавши суддю - доповідача, вислухавши представника відповідача, прокурора, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону рішення в оскаржуваній частині в повній мірі відповідає.

З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що згідно з пунктом 75 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради від 01 жовтня 2009 року № 38/30 ОСОБА_2 було надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1 000 кв. м. за рахунок земель міста, не наданих у власність чи користування, з метою передачі її у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд по АДРЕСА_1 .

Відповідно до пунктів 33, 33.2 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради від 25 червня 2010 року № 47/51 було затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 1 000 кв. м. за рахунок земель ДП «Миколаївське лісове господарство» для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 .

На підставі вищевказаного рішення Миколаївської міської ради від 25 червня 2010 року № 47/51 ОСОБА_2 отримала державний акт серії ЯЛ № 904550 від 19 серпня 2010 року на право власності на земельну ділянку площею 0,1 га, кадастровий номер :05:031:0047, розташовану по АДРЕСА_1 . Вказаний державний акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 80.

01 вересня 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Ласурією С. А., зареєстрований в реєстрі за № 2178.

На підставі вищевказаного договору купівлі-продажу ОСОБА_3 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 611624 від 22 грудня 2010 року, який був зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 83.

В подальшому за договором купівлі-продажу від 17 жовтня 2014 року ОСОБА_3 відчужила спірну земельну ділянку на користь ОСОБА_1 , у зв`язку з чим до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено запис № 7375199 про право власності ОСОБА_5 на вказану земельну ділянку.

За наявними в матеріалах справи ситуаційним планом та експлікацію земельних угідь, картографічними матеріалами, листом Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання «Укрдержліспроект» Державного агентства лісових ресурсів України від 04 вересня 2014 року № 299, абрисом кварталу 43 Миколаївського лісництва судами встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером :05:031:0047 була надана ОСОБА_2 за рахунок земель ДП «Миколаївське лісове господарство» (квартал 43), і в установленому законом порядку вона не була виключена із земель лісового фонду.

Крім цього, листом ДП «Миколаївське лісове господарство» від 25 вересня 2014 року № 553 прокурора Корабельного району міста Миколаєва було повідомлено, що підприємство не надавало свій висновок про погодження проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки лісового фонду ОСОБА_2 .

Отже наведене свідчить про те, що спірну земельну ділянку було передано Миколаївською міською радою у власність ОСОБА_2 без її вилучення в належного користувача - ДП «Миколаївське лісове господарство» та фактично із зміною її цільового призначення.

Згідно з частиною першою статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави (частина перша статті 14 Конституції України).

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 19 ЗК України в редакції, чинній на час прийняття оспорюваних рішень Миколаївської міської ради від 01 жовтня 2009 року № 38/30 та від 25 червня 2010 року № 47/51, землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Частинами першою, другою статті 84 ЗК України в редакції, чинній на час прийняття оспорюваних рішень Миколаївської міської ради від 01 жовтня 2009 року № 38/30 та від 25 червня 2010 року № 47/51, передбачено, що у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, державних органів приватизації відповідно до закону.

Згідно з абзацом першим пункту 12 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України в редакції, чинній на час прийняття оспорюваних рішень Миколаївської міської ради від 01 жовтня 2009 року № 38/30 та від 25 червня 2010 року № 47/51, до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзацах другому та четвертому цього пункту) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради з урахуванням вимог абзацу третього цього пункту, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Частинами першою-третьою статті 1 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» в редакції, чинній на час прийняття оспорюваних рішень Миколаївської міської ради від 01 жовтня 2009 року № 38/30 та від 25 червня 2010 року № 47/51, визначено, що виконавчу владу в областях, районах, районах Автономної Республіки Крим, у містах Києві та Севастополі здійснюють обласні, районні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації. Місцева державна адміністрація є місцевим органом виконавчої влади і входить до системи органів виконавчої влади. Місцева державна адміністрація в межах своїх повноважень здійснює виконавчу владу на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, а також реалізує повноваження, делеговані їй відповідною радою.

Пунктами 1, 2 частини першої статті 21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» передбачено, що місцева державна адміністрація розробляє та забезпечує виконання затверджених у встановленому законом порядку програм раціонального використання земель, лісів, підвищення родючості ґрунтів, що перебувають у державній власності; розпоряджається землями державної власності відповідно до закону.

Згідно з пунктом 5 статті 31 Лісового кодексу України (далі - ЛК України) в редакції, чинній на час прийняття оспорюваних рішень Миколаївської міської ради від 01 жовтня 2009 року № 38/30 та від 25 червня 2010 року № 47/51, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації у сфері лісових відносин у межах своїх повноважень на їх території передають у власність, надають у постійне користування для нелісогосподарських потреб земельні лісові ділянки площею до 1 гектара, що перебувають у державній власності, на відповідній території, а також у межах міст республіканського (Автономної Республіки Крим) та обласного значення та припиняють права користування ними.

Відповідно до частин першої, другої, п`ятої, шостої статті 149 ЗК України в редакції, чинній на час прийняття оспорюваних рішень Миколаївської міської ради від 01 жовтня 2009 року № 38/30 та від 25 червня 2010 року № 47/51, земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень. Районні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) сільськогосподарського використання; б) ведення водного господарства, крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті; в) будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, лікарень, підприємств торгівлі тощо), крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті. Обласні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами п`ятою, дев`ятою цієї статті.

До земель державної власності, які не можуть передаватися у приватну власність, належать, зокрема, землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом (пункт «ґ» частини четвертої статті 84 ЗК України).

Отже, за змістом наведених положень закону, вилучення спірної земельної ділянки державної власності, що віднесена до земель лісогосподарського призначення та перебуває у постійному користуванні ДП «Миколаївське лісове господарство», і передання у приватну власність такої ділянки належало до повноважень Миколаївської ОДА.

Згідно з абзацом першим частини першої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Порядок безоплатної приватизації громадянами земельних ділянок визначений статтею 118 ЗК України.

Відповідно до частин шостої, дев`ятої статті 118 ЗК України в редакції, чинній на час прийняття оспорюваного рішення Миколаївської міської ради від 25 червня 2010 року № 47/51, громадяни зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та висновки конкурсної комісії (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Згідно з абзацом сьомим статті 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації» обов`язковій державній експертизі підлягають проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок особливо цінних земель, земель лісогосподарського призначення, а також земель водного фонду, природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення.

Статтею 50 Закону України «Про землеустрій» в редакції, чинній на час прийняття оспорюваних рішень Миколаївської міської ради від 01 жовтня 2009 року № 38/30 та від 25 червня 2010 року № 47/51, передбачено, що проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі надання, передачі, вилучення (викупу), відчуження земельних ділянок. Порядок складання проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно з частинами першою, третьою статті 57 ЛК України в редакції, чинній на час прийняття оспорюваних рішень Миколаївської міської ради від 01 жовтня 2009 року № 38/30 та від 25 червня 2010 року № 47/51, зміна цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства, провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земельних ділянок у власність або надання у постійне користування відповідно до ЗК України. Зміна цільового призначення земельних лісових ділянок здійснюється за погодженням з органами виконавчої влади з питань лісового господарства та з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центральних органів виконавчої влади з питань лісового господарства та охорони навколишнього природного середовища.

Частинами першою, другою та четвертою статті 20 ЗК України в редакції, чинній на час прийняття оспорюваних рішень Миколаївської міської ради від 01 жовтня 2009 року № 38/30 та від 25 червня 2010 року № 47/51, передбачено, що віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства.

Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для: визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною; притягнення до відповідальності відповідно до закону громадян та юридичних осіб, винних у порушенні порядку встановлення та зміни цільового призначення земель (стаття 21 ЗК в редакції, чинній на час прийняття оспорюваних рішень Миколаївської міської ради від 01 жовтня 2009 року № 38/30 та від 25 червня 2010 року № 47/51).

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) зазначено, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 85, 86), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 38), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19, пункт 34), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 74) та інших.

Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

За загальним правилом, закріпленим у статті 387 ЦК України, власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

Отже, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, суди повинні були встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власників у силу обставин, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, зокрема чи з їхньої волі вибуло це майно з їх володіння. Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, то наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна із чужого володіння.

Такі правові висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц.

Як встановлено на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі - продажу від 17 жовтня 2014 року ОСОБА_3 відчужила спірну земельну ділянку на користь ОСОБА_1 за реєстровим номером 1653, у зв`язку з чим до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено запис № 7375199 про право власності ОСОБА_5 на вказану земельну ділянку, а відтак останній є зареєстрованим володільцем нерухомого майна.

Отже, як зазначено спірна земельна ділянка вибула з володіння власника держави - в особі Миколаївської ОДА поза його волею то суд дійшов вірного висновку про витребування спірної земельної ділянки від добросовісного набувача - ОСОБА_1 на підставі ст. 388 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що неможливо витребувати у відповідача земельну ділянку як добросовісного набувача, оскільки відбувається втручання у право на мирне володіння майном всупереч гарантій у статті 1 Першого протоколу до Конвенції не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц зазначено, що відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: 1) виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; 2) викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), пункти 166 - 168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;

- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, легітимна мета такого втручання може полягати в контролі за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або в забезпеченні сплати податків, інших зборів або штрафів;

- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними із цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності.

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки - встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії (див., зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (провадження № 14-317цс19, пункти 40 - 43)).

Можливість віндикації майна, його витребування від особи, яка незаконно або свавільно заволоділа ним, має нормативну основу в національному законодавстві. Зокрема, пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України передбачений такий спосіб захисту, як відновлення становища, яке існувало до порушення, а статтею 387 ЦК України передбачено право власника на витребування майна із чужого незаконного володіння. Зазначені положення є доступними для заінтересованих осіб, чіткими, а наслідки їх застосування - передбачуваними.

Віндикація майна, його витребування в особи, яка незаконно або свавільно порушила чуже володіння, має легітимну мету, яка полягає в забезпеченні права інших осіб мирно володіти своїм майном. Така мета відповідає загальним інтересам суспільства.

Повернення державі земельної ділянки, незаконно відчуженої фізичній особі органом місцевого самоврядування, переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоб таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом земельної ділянки - належністю її до земель лісогосподарського призначення.

Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що у спорах стосовно земель лісогосподарського призначення, прибережних захисних смуг, інших земель, що перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси, зокрема, у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, частина перша статті 50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт «а» частини першої статті 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України), та через інші законодавчі обмеження. Заволодіння приватними особами такими ділянками всупереч чинному законодавству, зокрема без належного дозволу уповноваженого на те органу, може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля.

Має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

Водночас не вбачається порушення справедливого балансу в разі витребування майна від недобросовісного набувача без будь-якої компенсації. Протилежний підхід стимулював би неправомірне та свавільне заволодіння чужим майном та фактично передбачав би винагороду за порушення законодавства і прав інших осіб. Крім того, недобросовісне заволодіння чужим майном не відповідає критерію мирного володіння майном.

Як встановлено, спірна земельна ділянка належить до земель державного лісового фонду, перебувала в користуванні ДП «Миколаївське лісове господарство», а її передача у власність ОСОБА_2 відбулася з порушенням вимог законодавства, за відсутності у Миколаївської міської ради повноважень на розпорядження цією земельною ділянкою, у зв`язку з чим вона вибула з володіння власника - держави - поза його волею.

Враховуючи, те, що заволодіння приватними особами земельними ділянками лісогосподарського призначення всупереч чинному законодавству, зокрема без належного дозволу уповноваженого на те органу, може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля, а відтак, загальний інтерес у контролі за використанням земельної ділянки за цільовим призначенням для гарантування безпечності довкілля та непогіршення екологічної ситуації у цій справі переважає приватний інтерес відповідача у збереженні права на земельну ділянку.

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року права №359/3373/16-ц, володіння приватними особами лісовими ділянками цілком можливе, оскільки вони можуть мати такі ділянки на праві власності. Так, відповідно до частини першої статті 8, частини першої статті 9 ЛК України у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності; у комунальній власності перебувають ліси в межах населених пунктів, крім лісів, що перебувають у державній або приватній власності. Згідно зі статтею 10 ЛК України ліси в Україні можуть перебувати у приватній власності; суб`єктами права приватної власності на ліси є громадяни та юридичні особи України. Відповідно до статті 12 ЛК України громадяни та юридичні особи України можуть безоплатно або за плату набувати у власність у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств замкнені земельні лісові ділянки загальною площею до 5 гектарів; ця площа може бути збільшена в разі успадкування лісів згідно із законом; громадяни та юридичні особи можуть мати у власності ліси, створені ними на набутих у власність у встановленому порядку земельних ділянках деградованих і малопродуктивних угідь, без обмеження їх площі; ліси, створені громадянами та юридичними особами на земельних ділянках, що належать їм на праві власності, перебувають у приватній власності цих громадян і юридичних осіб.

Відповідно до частини п`ятої статті 1 ЛК України лісові ділянки можуть бути вкриті лісовою рослинністю, а також постійно або тимчасово не вкриті лісовою рослинністю (внаслідок неоднорідності лісових природних комплексів, лісогосподарської діяльності або стихійного лиха тощо). До не вкритих лісовою рослинністю лісових ділянок належать лісові ділянки, зайняті незімкнутими лісовими культурами, лісовими розсадниками і плантаціями, а також лісовими шляхами та просіками, лісовими протипожежними розривами, лісовими осушувальними канавами і дренажними системами.

Отже, в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак таких земельних ділянок (якщо такі ознаки наявні) особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що земельна ділянка є лісовою земельною ділянкою. Це може свідчити про недобросовісність такої особи і впливати на вирішення спору, зокрема про витребування лісової земельної ділянки, але не може свідчити про неможливість володіння (законного чи незаконного) приватною особою такою земельною ділянкою.

Тому Велика Палата Верховного Суду підтверджує свій висновок про те, що вимога про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з незаконного володіння (віндикаційний позов) в порядку статті 387 ЦК України є ефективним способом захисту права власності. Такий висновок випливає з постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 368/1158/16-ц (провадження № 14-140цс18), на яку посилається Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, постанов Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц (провадження № 14-96цс18), від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, розділ 1.5.4).

Як вбачається з матеріалів справи, спірна земельна ділянка розташована в урочище «Жовтневе», яка заліснена деревами, а відтак відповідач, проявивши розумну обачність, міг і повинен знати про те, що земельна ділянка, яку він набуває у власність є лісовою земельною ділянкою, а тому не може вважтися добросовісною, який знав та міг знати про набуття ним майна всупереч закону (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року справа №200/606/18).

Що стосується висновків суду про те, що прокурор не пропустив строк позовної давності для звернення до суду, то колегія погоджується з таким висновком виходячи з наступного.

За положеннями статті 261 ЦК перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як встановлено саме Миколаївська ОДА була наділена правами щодо розпорядження спірною земельною ділянкою. Між тим, надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки, передачі цієї земельної ділянки та подальше її відчуження на підставі цивільно-правових угод відбувалося без відома Миколаївської ОДА, а відтак остання не була учасником спірних правовідносин.

Про порушення свого права, як стверджує Миколаївська ОДА довідалася лише у серпні 2014 року за наслідками прокурорської перевірки, протилежних доказів матеріали справи не містять.

Посилання представника відповідача на обізнаність про порушено право у 2010 році, оскільки управління культури Миколаївської ОДА надало погодження щодо розробки проекту виділення спірної ділянки, не заслуговують на увагу виходячи з того, що вказаний орган не наділений повноваженнями щодо розпорядження спірною земельною ділянкою, таким органом є лише Миколаївська ОДА.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованих висновків суду, а тому апеляційна скарга на підставі ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду, в оскаржуваній частині щодо задоволення вимог прокурора про витребування з незаконного володіння ОСОБА_1 у власність держави в особі Миколаївської ОДА земельної ділянки площею 1000 кв.м., кадастровий номер :05:031: 0047, розташованої по АДРЕСА_1 яке ухваленням з додержанням норм матеріального та процесуального права - залишенню без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 22 квітня 2021 року в частині задоволення позову прокурора Корабельного району міста Миколаєва в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації до Миколаївської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог - ОСОБА_4 , Виконавчий комітет Миколаївської міської ради про витребування з незаконного володіння ОСОБА_1 у власність держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації земельної ділянки площею 1000 кв.м., кадастровий номер :05:031: 0047, розташованої по АДРЕСА_1 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Т.В. Крамаренко

Судді: Т.З. Бондаренко

В.І. Темнікова

Повний текст постанови складено 24 жовтня 2022 року.