Справа № 153/758/22
Провадження № 22-ц/801/1885/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Швець Р. В.
Доповідач:Якименко М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2022 рокуСправа № 153/758/22м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача: Якименко М.М.,

суддів: Ковальчука О.В., Сала Т.Б.,

за участю секретаря судового засідання Луцишина О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та Державного підприємства «Добропіллявугілля-видобуток» на рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 02 вересня 2022 року, ухвалене суддею Ямпільського районного суду Вінницької області Швецем Р.В.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2022 року позивач ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ДП «Добропіллявугілля-видобуток» про визнання формулювання причини звільнення працівника неправильним та таким, що не відповідає чинному законодавству, стягнення заборгованості з виплати заробітної плати, стягнення вихідної допомоги при звільненні та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку зі звільненим працівником.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 07.04.2022 подала на ім`я в.о. генерального директора ДП «Добропіллявугілля-видобуток» заяву про звільнення за власним бажанням на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, у зв`язку із невиконанням адміністрацією підприємства законодавства про працю (несвоєчасна виплата заробітної плати) з виплатою вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку, згідно із ст. 44 КЗпП України.

07.04.2022 відповідачем видано наказ №95/К про звільнення позивача, де у п.1 зазначено: «Звільнити ОСОБА_1 таб.№2 головного бухгалтера Керівництво та апарат при керівництві Спеціального апарату управління ДП «Добропіллявугілля-видобуток» 07.04.2022 за власним бажанням ст. 38 КЗпП України. У п. 2 наказу №95/К від 07.04.2022 зазначено: «Здійснити остаточний розрахунок, виплатити компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки, що становить 29 календарних днів».

Позивач вказує, що відповідачем систематично не виконувались вимоги законодавства про працю (ст.115 КЗпП України) та колективного договору щодо строків виплати заробітної плати. Так, за листопад 2021 року заробітна плата фактично виплачена частинами: 15.12.2021 та 30.12.2021. За грудень 2021 року заробітна плата виплачена: 06.01.2022, 19.01.2022, 25.01.2022, 01.02.2022. За січень 2022 року заробітна плата виплачена: 14.02.2022, 03.03.2022, 11.03.2022, 14.03.2022, 16.03.2022, 22.03.2022, 29.03.2022. За лютий 2022 року заробітна плата виплачена: 29.03.2022,07.04.2022. За березень 2022 року заробітна плата виплачена у розмірі 40% від нарахованої суми, 08.04.2022, 20.05.2022.

Відповідач мав звільнити ОСОБА_1 у відповідності до поданої нею заяви про звільнення на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України та виплатити вихідну допомогу передбачену ст. 44 КЗпП України у розмірі передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Позивачем зроблено розрахунок вихідної допомоги (тримісячний середній заробіток) який становить 179 997 грн. 30 коп.

Наказ №95/К від 07.04.2022 відповідача та запис №46 від 09.04.2022 про звільнення позивача зроблений у трудовій книжці ОСОБА_1 є неправильним, оскільки відсутнє посилання на частину 3 статті 38 КЗпП України, а тому є таким, що не відповідає чинному законодавству.

Станом на час подання даного позову відповідач не здійснив із позивачем повний розрахунок у відповідності до положень ст. 116 КЗпП України, не надав їй письмове повідомлення про нараховані суми, належній при звільненні, перед виплатою зазначених сум. Спору між ОСОБА_1 та відповідачем щодо розміру нарахованої їй заробітної плати, розміру компенсації за невикористані нею дні щорічної відпустки не було та на час подання цього позову до суду немає. Відповідно ці суми є неоспорюваними і відповідач зобов`язаний був відповідно до трудового законодавства виплатити їх їй у день звільнення. Підприємство з часу звільнення позивача роботу не зупинило, а навпаки збільшило кількість працівників, кількість робочих змін та часи роботи та має на рахунках значні кошти. При цьому відповідач не виплатив їй належні суми при звільненні, а саме згідно довідки відповідача №16 від 20.06.2022 заборгованість по заробітній платі станом на 20.06.2022 становить 79 464 грн. 28 коп. Тому відповідач підлягає відповідальності за затримку розрахунку при звільнені, яка передбачена ч.1 ст.117 КЗпП України. Позивачем надано розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не проведеного з вини відповідача станом на 30 червня 2022 року, тобто за 59 днів, який становить 168 568 грн. 90 коп. = 59 днів х 2857 грн. 10 коп. (середній заробіток).

Вказані обставини стали підставою звернення до суду з даним позовом.

Відповідач на позовну заяву подав відзив, в якому вказує, що позовні вимоги не визнає та просить відмовити у позові. Вказував, що 08.04.2022 позивачу видано наказ про звільнення з 09.04.2022 з посади головного бухгалтера за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. Таким чином, з 08.04.2022 позивач була обізнана зі змістом наказу від 07.04.2022 року №95/К та вказаним у ньому формулюванням причини звільнення. Позивачем не дотримано встановленого строку звернення до суду за вирішенням спору в частині зміни формулювання причин звільнення, у зв`язку із чим, в задоволенні позовних вимог в цій частині належить відмовити за пропуском строку. В свою чергу, обов`язок роботодавця щодо виплати працівникові його середнього заробітку за ввесь час затримки по день фактичного розрахунку виникає виключно за наявності вини роботодавця. Крім того, затримка розрахунку при звільнені з позивачем виникла не з вини роботодавця, а внаслідок дії обставин непереборної сили (введення воєнного стану в Україні), внаслідок чого розрахунок розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не повинен охоплювати період починаючи з 24.02.2022 по день закінчення воєнного стану. На день звільнення позивача з посади головного бухгалтера відповідача заборгованість із заробітної плати складала за березень 2022 року у сумі 41 142,02 грн., за квітень 2022 року у сумі 8 879,72 грн. (інші нараховані виплати у квітні 2022 року складалися з компенсації невикористаної частини відпустки в сумі 55 780, 34 грн.). Всі належні позивачу виплати при звільненні здійснювалися відповідачем одночасно з виплатою заробітної плати іншим працівникам підприємства, тобто без ознак дискримінації по відношенню до позивача.

Рішенням Ямпільського районного суду Вінницької області від 02 вересня 2022 року позов задоволено частково. Визнано формулювання причини звільнення ОСОБА_1 , зазначеної у наказі №95/к від 07 квітня 2022 року ДП «Добропіллявугілля-видобуток» та в трудовій книжці ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 запис за №46 від 09 квітня 2022 року - неправильним та таким, що не відповідає чинному законодавству. Змінено формулювання причини звільнення ОСОБА_1 , зазначеної у наказі №95/к від 07 квітня 2022 року ДП «Добропіллявугілля-видобуток» зі «за ст.38 КЗпП України (за власним бажанням)» на «за ч.3 ст.38 КЗпП України, за власним бажанням, у зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю». Зобов`язано відповідача внести зміни до трудової книжки позивача, а саме у розділ "Відомості про прийом роботу, переведення на іншу роботу чи про звільнення» запис №46 від 09 квітня 2022 року "звільнена за ст.38 КЗпП України (за власним бажанням) зазначивши про його недійсність та внести новий запис наступного змісту: «звільнена згідно з ч.3 ст.38 КЗпП України, за власним бажанням, у зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю». Стягнуто з відповідача на користь позивача вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку в сумі 179 997, 03 грн. В решті позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо судових витрат.

Додатковим рішенням суд були вирішено питання про судові витрати. Стягнуто з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7500 грн. Це рішення сторонами не оскаржується.

З вказаним рішенням суду позивач та відповідач не погодились та оскаржили його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , посилаючись на неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду в частині відмовлених позовних вимог та ухвалити нове про задоволення позовних вимог. Також просить стягнути з відповідача судові витрати.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що затримка розрахунку при звільнені з позивачем тривала не з вини відповідача, а внаслідок форс-мажорних обставин, зокрема через військову агресію Російської Федерації проти України, оскільки вказані обставини не звільняють від відповідальності за порушення умов договору.

В апеляційній скарзі відповідач ДП «Добропіллявугілля-видобуток» просило рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволені позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не було повністю досліджено всіх наявних доказів та не враховані всі істотні обставини справи. Позивач звернулася з позовом з пропуском строку, а саме через два з половиною місяці, а повинна була відповідно ч. 1 ст. 233 КЗпП України в місячний строк з дня вручення наказу про звільнення. Зокрема, доводи апеляційної скарги в основному зводяться до обставин викладених у відзиві на позов, якому суд першої інстанції не дав належної правової оцінки.

На апеляційну скаргу позивача ДП «Добропіллявугілля-видобуток» подало відзив, в якому просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення.

В свою чергу позивач також подала відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення.

Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та її представника, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг та в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, дослідивши матеріали та обставини справи, суд зазначає наступне.

За змістомст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду в частині відмовлених позовних вимог не відповідає.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 17 листопада 2020 року працювала у ДП «Добропіллявугілля-видобуток» головним бухгалтером (а.с.12).

07.04.2022 ОСОБА_1 подала заяву про звільнення за власним бажанням, у зв`язку з невиконанням адміністрацією підприємства законодавства про працю (несвоєчасна виплата заробітної плати) за ч.3 ст.38 КЗпП України, з виплатою вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку, згідно ст. 44 КЗпП України з 09.04.2022 (а.с.11).

Згідно наказу №95/К від 07.04.2022 ОСОБА_1 звільнено 09 квітня 2022 року за власним бажанням ст.38 КЗпП України. У п. 2 наказу зазначено: «Здійснити остаточний розрахунок, виплатити компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки, що становить 29 календарних днів» (а.с.10), про що було внесено до трудової книжки.

ОСОБА_1 працювала у ДП «Добропіллявугілля-видобуток» на посаді головного бухгалтера з 17.11.2020 по 09.04.2022. Середній дохід на місяць за період з лютого 2022 року по березень 2022 року становить 59 999,01 грн. (а.с.15).

Відповідно до довідки №16 від 20 червня 2022 року виданої ДП «Добропіллявугілля-видобуток» встановлено, що заборгованість по заробітній платі ОСОБА_1 станом на 20 червня 2022 року становить 79 464 грн. 28 коп. за березень 2022 р. та за квітень 2022р.(а.с.16).

З копії довідки щодо перерахування заробітної плати ОСОБА_1 » встановлено, що в період з листопада 2021р. по квітень 2022р. ДП «Добропіллявугілля-видобуток» несвоєчасно та частинами виплачувало заробітну плату позивачу ОСОБА_1 (а.с. 65 зв.бік).

Відповідно до довідки щодо перерахування заробітної плати працівникам Спеціального Апарату Управління ДП «Добропіллявугілля-видобуток» в період з листопада 2021р. по квітень 2022р. ДП «Добропіллявугілля-видобуток» несвоєчасно та частинами здійснювало перерахування заробітної плати працівникам Спеціального Апарату Управління ДП «Добропіллявугілля-видобуток» (а.с. 65 зв.бік).

З інформації про основні виробничі показники по ДП «Добропіллявугілля-видобуток» за період з 01.03.2022 по 31.07.2022 вбачається, що виробничі показники ДП «Добропіллявугілля-видобуток» за вказаний період зменшились(а.с. 65).

Після відкриття провадження у справі 08.07.2022 позивачу відповідачем в повному обсязі добровільно виплачена заборгованість по заробітній платі у розмірі 79 464,28 грн. Отже судом зроблений висновок , що відповідна сума не підлягає стягненню з відповідача у судовому порядку, що не заперечується самим позивачем, тому вказана обставина в силу положень ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню.

Рішення в цій частині сторонами не оскаржується, а тому не перевіряється.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення вимог про визнання формулювання причини звільнення працівника неправильним та таким, що не відповідає чинному законодавству, так як подана позивачем заява від 07 квітня 2022 року містила чітку підставу для звільнення - ч.3 ст.38 КЗпП України, а відповідач самостійно змінив формулювання причини розірвання трудового договору, вказавши таку, як звільнення за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України, у зв`язку із чим порушено права позивача. Водночас, судом зобов`язано відповідача внести зміни до трудової книжки ОСОБА_1 . При цьому суд правильно зазначив, що відповідач не спростував факт порушення ним приписів трудового законодавства щодо своєчасної та повної виплати заробітної плати позивачу.

Також Вінницький апеляційний суд погоджується з тим, що в зв`язку з неправильним формулюванням причин звільнення ОСОБА_1 , остання має право на отримання від роботодавця невиплаченої вихідної допомоги в розмірі середньомісячного заробітку за три місяці в сумі 179997,03 грн. (59999,01 грн. х 3).

Апеляційна інстанція погоджується з такими висновками суду, оскільки вони не суперечать наявним матеріалам справи і зроблені у відповідності до вимог чинного законодавства України.

Приймаючи до уваги, що копію наказу про звільнення та трудову книжку ОСОБА_1 отримала 08.04.2022, звернувшись до суду з позовом 24.06.2022 та виходячи з положень п.1 Глави XIX « Прикінцевих положень» КЗПП України та постанови КМУ від 09.12.2020 № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої короновірусом SARS-CoV-2» , відповідно до яких строки, встановлені ст.233 КЗПП України продовжені на строк дії карантину, нею були дотримані строки звернення до суду. Про що правильно зазначив суд першої інстанції в своєму рішенні, з чим погоджується Вінницький апеляційний суд.

Відмовляючи в задоволенні вимог щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні суд свій висновок мотивував тим, що затримка розрахунку при звільненні з працівником (позивачем) тривала не з вини роботодавця (відповідача), а внаслідок форс-мажорних обставин, а саме військової агресії Російської Федерації проти України.

Колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції погодитись не може, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1ст. 81 ЦПК України та ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

ч.3 ст.10 Закону України « Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці , якщо доведе, що порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або інших обставин непереборної сили. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати.

Отже законодавець пов`язує звільнення від відповідальності роботодавця за умови доведення останнім, що таке порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або інших обставин непереборної сили.

Відмовляючи в позові в цій частині суд першої інстанції постався лише на існування правового режиму воєнного стану в Україні та форс-мажорних обставин , а саме військової агресії РФ проти України.

Поза увагою суду залишилось те, що відповідач, як роботодавець не довів суду , зокрема не надав належних доказів, що саме ці обставини стали перешкодою для своєчасного розрахунку з працівником-позивачем ОСОБА_1 . Зокрема це може бути зупинення роботи підприємства, відсутність коштів на рахунку тощо.

Приймаючи о уваги відсутність підстав для звільнення відповідача від відповідальності за затримку розрахунку зі звільненим працівником, підприємство в силу ст.117 КЗпП України має сплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнення за період з 09.04.22 по 30.06.22 в розмірі 168568,90 грн.( 2857,10 грн. х 59 днів).

Доводи апеляційної скарги позивача в цій частині є вагомими, а тому приймаються судом до уваги, оскільки вони спростовують висновки суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги відповідача ДП «Добропіллявугілля-видобуток» про те, що позивач звернулася до суду з позовом з пропуском строку, який визначений ч. 1 ст. 233 КЗпП України, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права, висновків суду не спростовують, а тому апеляційною інстанцією до уваги не приймаються.

Наведені в апеляційній скарзі доводи відповідача, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, порушив норми процесуального та матеріального права, його висновки не відповідають фактичним обставинам справи, що є підставою для скасування рішення в частині відмови в задоволенні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки з ухваленням в цій частині нового про задоволення позову в цій частині, в решті рішення слід залишити без змін.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Тому, слід стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати, а саме судовий збір за подачу позовної заяви у суд першої інстанції в розмірі 1685,69 гривень та судовий збір за апеляційний розгляд справи в сумі 2528,53 грн., виходячи з принципу пропорційності до задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.367, 374, 376, 382-384, 389 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Добропіллявугілля-видобуток» залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 02 вересня 2022 року в частині відмови в задоволенні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки скасувати та ухвалити в цій частині нове.

Зобов`язати Державне підприємство «Добропіллявугілля-видобуток» () нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКППУ: НОМЕР_2 ) середній заробіток за весь час затримки виплати відповідачем належних звільненому працівникові сум з дня його звільнення 09.04.2022 по день фактичного повного розрахунку із позивачем в сумі 168568,90 грн.

В решті рішення залишити без змін.

Стягнути з Державного підприємства «Добропіллявугілля-видобуток» на користь ОСОБА_1 судовий збір за подачу позовної заяви в розмірі 1685,69 гривень та за подання апеляційної скарги в розмірі 2528,53 гривень, а всього 4214,22 гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її постановлення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 24 листопада 2022 року.

Головуючий М.М. Якименко

Судді: О.В. Ковальчук

Т.Б. Сало