Справа № 161/7673/22
Провадження № 2/161/3038/22
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 листопада 2022 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

в складі:

головуючого - судді Рудської С.М.

при секретарі - Чигринюк В.С.

за участю:

представника позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення

В С Т А Н О В И В:

15.06.2022 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою на обгрунтування якої зазначив, що 02.02.2018 року між ним та відповідачкою ОСОБА_4 (далі - відповідач-1) було укладено шлюб, за час якого в інтересах сім`ї за спільні кошти ними придбано житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (далі - будинок). У даний будинок їх сім`я вселилася в жовтні 2020 року. У свою чергу, 14.06.2021 року ним було подано заяву про реєстрацію будинку, внаслідок чого 17.06.2021 року вказаний об`єкт нерухомого майна зареєстровано за матір`ю дружини - ОСОБА_5 (далі - відповідач-2). Вказую, що житловий будинок був придбаний за його спільні кошти разом з відповідачем-1, усі витрати пов`язані з його купівлею та утриманням титульний власник ніколи не здійснювала. Даний будинок є його єдиним житлом, де він зареєстрований з 02.08.2021 року. Крім того, що саме його кошти здійснювалися переобладнання та капітальний ремонт будинку, а також облаштування прилеглої території. Натомість, 24.04.2022 року відповідач-1 внаслідок конфлікту, який виник між ними з ініціативи останньої, змінила замок вхідних дверей будинку та не впустила його до свого помешкання. На неодноразові прохання не чинити перешкоди в користуванні будинком, ОСОБА_4 відповідала категоричними відмовами попри ту обставину, що у вказаному об`єкт нерухомого майна знаходяться його особисті речі. Враховуючи наведене, просить суд усунути йому перешкоди у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення у буд. АДРЕСА_1 , а також стягнути з відповідачів на свою користь судові витрати по справі.

18.08.2022 року представником відповідачів було подано до суду відзив на вищевказану позовну заяву (а.с. 41-46), в якому на обгрунтування заперечень проти позову зазначено, що дійсно, після виниклого між сторонами спору конфлікту, ОСОБА_3 24.04.2022 року забрав свої особисті речі, спільні кошти подружжя та залишив будинок. У свою чергу, жодних перешкод у користуванні будинком її довірителька позивачу не чинить. Спору з приводу поділу майна між сторонами по даний час не існувало та не існує. Поряд з тим, житловий будинок та земельна ділянки, на якому такий розташований, були придбані відповідачем-2 за особисті кошти. При вселенні позивача у будинок та реєстрації його місця проживання за вказаною адресою, останній членом сім`ї ОСОБА_5 не був, відповідач-2 ніколи у даному житлі не проживала, однак особисто здійснювала усю оплату комунальних послуг. Крім того, відсутність у позивача житла пов`язана з тим, що останній, як учасник ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, не реалізував своє право на позачергове забезпечення житловою площею. Враховуючи наведене, просить відмовити у задоволенні позову та у зв`язку з цим, покласти на позивача обов`язок по відшкодуванню витрат відповідачів на правничу допомогу.

26.08.2022 року від представника позивача надійшла на адресу суду відповідь на відзив на позовну заяву в якій зазначено наступне. Так, в обгрунтування своїх заперечень щодо позову, сторона відповідачів не надає жодних доказів, а доводи їх представника грунтуються виключно на її припущеннях та спотворення фактичних даних. Вказує, що представнику відповідача достеменно відомо про обставини життя сторін, проте остання свідомо вказує не правдиву інформацію. Враховуючи наведене, просить не брати до уваги доводи, викладені у відповіді на відзив, а його позовну заяву задовольнити (а.с. 64-72).

В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав з підстав, які викладені у позовній заяві та відповіді на відзив, просив їх задовольнити у повному обсязі. Додатково пояснив, що внаслідок конфлікту, який став причиною створення для позивача перешкод у користуванні будинком, останній змушений по даний час проживати на орендованій квартирі, оскільки власного житла у нього немає. При цьому, вселення його довірителя у спірне житлове приміщення відбулося як члена сім`ї його власника. На даний час у позивача немає доступу до будинку, оскільки у нього відсутні ключі від вхідних дверей, які відповідач-1 надавати йому відмовляється. Крім того, у вказаному житлі залишаються його особисті речі та речі, які мають правовий режим спільного майна подружжя.

Представник відповідачів у судовому засіданні заперечувала щодо задоволення позову посилаючись на обставини, які були викладені нею у відзиві на позовну заяву. Також наголосила, що позивач залишив будинок з власної ініціативи, будь-які перешкоди у вселенні та проживанні у спірному житловому приміщенні йому не чиняться.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 02.02.2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було зареєстровано шлюб, який рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17.08.2022 року в цивільній справі № 161/6299/22 було розірвано (а.с. 9, 80).

Як вбачається із будинкової книги для реєстрації громадян, які проживають в АДРЕСА_1 , у даному житловому приміщенні з 29.06.2021 року зареєстровано місце проживання ОСОБА_4 та з 02.08.2021 року - ОСОБА_3 (а.с. 11-13).

Вищевказаний житловий будинок перебуває у приватній власності ОСОБА_5 , про що свідчить відповідний витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 261980889 від 17.06.2021 року (а.с. 10).

Відповідач ОСОБА_5 є матір`ю відповідачки ОСОБА_4 , що жодною зі сторін не заперечується.

Судом також встановлено, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 як подружжям 22.04.2022 року виник конфлікт, внаслідок якого з 24.04.2022 року сторони даного спору припинили спільне проживання за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач ОСОБА_3 за місцем своєї реєстрації не проживає, а відповідач ОСОБА_4 продовжує проживати у даному житлі. Дана обставина сторонами визнається, а також про неї свідчить повідомлення Луцького РУП ГУНП у Волинської області № 141аз/50/01-2022 від 04.07.2022 року (а.с. 53.

В обгрунтування заявлених позовних вимог сторона позивача посилається на наявність перешкод у користуванні житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , які чинить ОСОБА_3 відповідач ОСОБА_4 , а сторона відповідача заперечує наявність таких перешкод.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Відповідно до положень ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (ч. 1 ст. 1 ЦК України).

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, юридичні факти, заподіяння матеріальної та моральної шкоди тощо, а також вони можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства (ст. 11 ЦК України).

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Таким чином, правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом (постанова Верховного Суду від 11.11.2019 року у цивільній справі 337/474/14-ц, провадження № 61-15813сво18).

Як було достовірно встановлено судом, що між сторонами дійсно виникли спірні правовідносини щодо усунення перешкод у користуванні житловим будинком, як нерухомим майном, власником якого є відповідачка ОСОБА_5 , оскільки реєстрація місце проживання ОСОБА_3 була проведена за час його перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , і яка, в свою чергу, є донькою власника житлового приміщення.

Згідно із ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї (ст. 64 ЖК УРСР).

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі ст. 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом.

Згідно із ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Встановлено, що позивач не є власником спірного будинку, у якому зареєстрований, при цьому шлюб з відповідачкою, яка є донькою власника такого, розірваний.

Наведене дає підстави для висновку про те, що сторони у справі не є сім`єю.

Відповідно до глави 32 ЦК України сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

Відповідно до ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду (ч. 1 ст. 402 ЦК України).

Право користування чужим майном може бути визначено й щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у ст. 405 ЦК України, в якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Разом з цим, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені ст. 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Натомість, судом достовірно встановлено, що за захистом своїх прав у відповідний спосіб, відповідачка ОСОБА_5 , як власник спірного будинку, не зверталася, судових рішень, які б набрали законної сили та підлягали обов`язковому виконанню, на час розгляду даної справи з цього приводу не було.

Разом з цим, відповідачка ОСОБА_5 вправі заперечувати право колишнього зятя на сервітутне користування спірним майном і таке право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна, у судовому порядку, з врахуванням відповідних обставин та доказів.

Однак, таким обставинам може бути надана оцінка, лише з врахуванням принципу диспозитивності цивільного процесу та у межах розгляду відповідних позовних вимог.

В свою чергу, відповідно до положень ст. ст. 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Аналіз наведених норм права свідчить про те, що для задоволення позовів про усунення перешкод у користуванні майном необхідна одночасна наявність двох підстав: позивачу мають належати права користування майна, щодо якого чиняться перешкоди, та внаслідок дій відповідача порушується право власника на користування відповідним майном.

Відповідно до приписів ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Положеннями ст.ст. 77, 78 ЦПК України щодо належності та допустимості доказів передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не приймає до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як беззаперечно встановлено судом, позивач ОСОБА_3 зареєстрований у будинку, який не є у його власності, відтак він має право на користування відповідним будинковолодінням.

Матеріалами справи стверджується і це не заперечується представником відповідачів про те, що між сторонами склалися напружені, фактично конфліктні відносини, які також призвели до розірвання між сторонами шлюбу, остання визнає, що позивач тривалий час не проживає у спірному будинку, який належить матері ОСОБА_4 - ОСОБА_5 .

Зокрема, у матеріалах справи наявне повідомлення правоохоронного органу щодо звернення ОСОБА_4 на службу «102» з приводу неправомірних дій, які вчиняються відносно неї ОСОБА_3 , однак, будь-яких процесуальних рішень (постанов) компетентних органів, які б свідчили про дійсність таких стороною відповідача в ході розгляду даного спору не надано.

Попри зазначене, дана обставина підтверджує наявність конфлікту, який став причиною обмеження позивача ОСОБА_3 у доступі до житла, в якому він зареєстрований.

Враховуючи наведене, суд вважає доведеним, що ОСОБА_3 має право вимагати від ОСОБА_4 та ОСОБА_5 усунення перешкод у користуванні будинком, зокрема, шляхом вселення, оскільки відповідачами створюються йому перешкоди у користуванні житловим будинком, у результаті чого він не може потрапити у будинковолодіння де проживав та де знаходяться його особисті речі, а також речі на які поширюється правовий режим спільної сумісної власності подружжя.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 26.09.2018 року у справі №306/2659/16-ц, застосування конкретного способу захисту права залежить як від захисту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Захист порушеного права має бути ефективним.

При цьому під ефективним засобом (способом) необхідний розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

За наведених обставин, суд приходить до висновку, що заявлені ОСОБА_3 вимоги до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення підлягають задоволенню у повному обсязі.

Крім того, на підставі ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, із відповідачів на користь позивача, у зв`язку із задоволенням позову, підлягає стягненню судовий збір в сумі 992,40 грн.

На підставі ст. 47 Конституції України, ст. 405 ЦК України, ст. 156 ЖК України, керуючись ст. ст. 10, 12, 13, 77-81, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення - задовольнити.

Усунути ОСОБА_3 перешкоди у користуванні житловим приміщенням шляхом його вселення у будинок АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 понесені ним судові витрати по сплаті судового збору в сумі 496 (чотириста дев`яносто шість) грн.. 20 коп. з кожної.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі складення рішення відповідно до ч. 6 ст. 259 ЦПК України - з дня складення рішення в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги на рішення суду всіма учасниками справи. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Позивач: ОСОБА_3 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_4 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_5 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 .

Повний текст рішення складений 22 листопада 2022 року.

Суддя Луцького міськрайонного

суду Волинської області С.М. Рудська