Справа №761/4263/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

05 вересня 2022 року м. Київ

Солом`янський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Козленко Г.О.;

за участя секретаря судового засідання Дубаніної О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить:

- стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ) заборгованість за договором позики від 21 жовтня 2019 року в сумі:

1) 79 284,29 дол. США - заборгованість по сумі кредиту;

2) 120 665, 32 грн - пеня за прострочення кредиту (36% річних);

3) 53 607, 74 грн - інфляційні втрати;

4) 10 055, 44 грн - 3% річних;

- стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ) судовий збір у сумі 11 350 грн.

В обґрунтування заявлених вимог вказував, що 21 жовтня 2019 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, за яким відповідачу надано грошові кошти у розмірі 88 800,00 дол. США, з зобов`язанням сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми заборгованості у тому разі, якщо Позичальник своєчасно не поверне суму позики. Кінцевий строк повернення боргу: 20 червня 2020 року. На день пред`явлення позову до суду відповідач борг не повернув та станом на 20.11.2020 згідно розрахунку позивача заборгованість за даним договором становить: 79 284,29 дол. США заборгованість по сумі Кредиту; 120 665,32 грн пеня за прострочення кредиту; 53 607,74 грн інфляційні втрати; 10 055,44 грн 3% річних.

Оскільки у добровільному порядку спірні правовідносини врегулювати виявилось неможливим, звернувся до суду з позовом.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики передано на розгляд до Солом`янського районного суду м. Києва за підсудністю.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики - залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків протягом п`яти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Після усунення стороною позивача недоліків, ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва відкрито загальне позовне провадження в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

Ухвалою суду було закрито підготовче провадження у даній цивільній справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. В матеріалах справи міститься заява представника позивача, відповідно до якої останній просив розглядати справу без участі його та позивача, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, у разі неявки відповідача в судове засідання не заперечував щодо ухвалення заочного рішення.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки суду не відомі.

Згідно вимог ст.280 ЦПК України, якщо відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання та не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Суд, відповідно до ст.ст.223, 280 ЦПК України вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних у ній матеріалів у відсутності відповідача, оскільки його неявка не перешкоджає ухваленню заочного рішення, проти чого не заперечував позивач.

Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов`язки сторін та те, що позивач проти заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч.1 ст.280 та відповідно до ч.1 ст.281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи.

Вивчивши матеріали справи, письмові докази, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин справи, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення, приходить до наступного висновку.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст.16 ЦК України).

Частиною 1 ст.2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч.ч.2, 3 ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності з ч.ч.1, 3 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, та на підставі наявних у справі доказів суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 21 жовтня 2019 року ОСОБА_2 позичив у позивача грошові кошти у розмірі 88 800,00 дол. США та зобов`язався повернути позику у строк до 20 жовтня 2020 року. Зазначене підтверджується укладеним між сторонами договором позики від 21.10.2018 року.

Даним договором позики (п.1.8) було встановлено, що у разі несвоєчасного повернення суми боргу позичальник зобов`язаний сплатити суму боргу за користування позикою по ставці 36% річних, з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми заборгованості.

На підтвердження отримання коштів за договором позики від 21.10.2019 відповідач написав на ім`я позивача розписку від 21.10.2019 про отримання коштів у сумі 88 800,00 долл.США.

Факт отримання коштів відповідачем не спростовано.

Однак, відповідач у порушення своїх зобов`язань за вказаним договором у встановлений строк позичені кошти не повернув. 11 грудня 2020 року ОСОБА_1 на адресу боржника було направлена претензія-вимога про погашення заборгованості за договором позики від 21 жовтня 2019 року, яка залишились відповідачем без задоволення.

Таким чином, за розглядом справи суд вбачає, що зобов`язання за договором позики від 21.10.2018 року відповідачем належним чином та у повному обсязі не виконані.

Вирішуючи спір суд виходить із наступного.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема, із договорів та інших правочинів.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

У відповідності з вимогами ст.ст.525, 526, 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, визначеному договором і одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Зобов`язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч.1ст. 598 ЦК України). Такі підстави зазначені у статтях 599-601, 604-609 ЦК України.

За відсутності інших підстав, передбачених договором або законом, зобов`язання припиняються його виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України). Належним є виконання зобов`язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.

Згідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Отже, позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Доказів цього з боку відповідача суду не надано.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України відсутня; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому, з огляду на положення ч.1 ст.1046 ЦК України, а також ч.1 ст.1048 ЦК України належним виконання зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Висновки про можливість ухвалення судом рішенні про стягнення боргу в іноземній валюті містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, від 16 січня 2019 рокуу справі № 373/2054/16-ц.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що факт безспірності підпадає під об`єктивний сумнів, стверджувати протилежне підстави відсутні, тобто позов є обґрунтованим.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Питання судового збору, суд вирішує в порядку ст.141 ЦПК України

На підставі викладеного, керуючись ст.ст..10, 11, 15, 16, 526, 530, 533, 536, 545, 612, 625, 626, 1046 - 1050 ЦК України, ст.ст.2, 4, 12, 13, 27, 76, 81, 95, 133, 141, 223, 247, 258-259, 263-265, 268, 353, 354, 496 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики - задовольнити.

Стягнути із ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ) заборгованість за договором позики від 21 жовтня 2019 року у розмірі 79 284, 29 дол. США; 120 665, 32 грн пеня за прострочення кредиту; 53 607, 74 грн інфляційні втрати; 10 055,44 грн 3% річних.

Стягнути із ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ) судовий збір у розмірі 11350 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, який його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня його отримання.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя - Г.О. Козленко