Справа № 201/9914/21
Провадження № 2/201/722/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

06 жовтня 2022 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Демидової С.О.,

з секретарем судового засідання Галко С.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору купівлі - продажу недійсним ,-

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позиції позивача

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 29 вересня 2021 року звернулося ТОВ «Кредитні ініціативи» з позо вом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору купівлі - продажу недійсним, в якому просили визнати недійсним договір купівлі - продажу серія та номер 4637 посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В. укладений 05 жовтня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

В обґрунтування позовних вимог позивачі посилалась на те, що 20 травня 2008 року між ЗАТ «Альфа- Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № SME0013034

Відповідно до п. 1 кредитного договору, у порядку та згідно з умовами кредитного договору надає позичальнику кредит в розмір 39 372,30 доларів США на строк користування 72 місяці зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 17 % річних, а позичальник зобов`язується повернути наданий кредит сплатити проценти та комісії за кредитом у встановлений кредитним договором у повному обсязі

Між кредитором та позичальником було досягнуто домовленість, що чергові платежі в рахунок виконання основного зобов`язання мають вноситись позичальником не пізніше 19 числа кожного місяця , починаючи з місяця наступного за місяцем надання позичальнику грошових коштів в якості кредиту.

Кредитор взяті на себе зобов`язання за кредитним договором в повному обсязі надавши позичальнику грошові кошти в розмірі обумовленому кредитним договором. Проте позичальником було допущено порушення умов кредитного договору , а саме позичальником невиконувалось основне зобов`язання у строки обумовленні кредитним договором . У зв`язку з чим кредитор був вимушений звернутися до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська для захисту своїх прав порушених позичальником .

30 вересня 2009 року ТОВ «Кредитні ініціативи» та ПАТ «Альфа-Банк» уклали договір факторингу предметом якого є право грошової вимоги, до боржників у тому числі і до ОСОБА_1 у відповідності до п. 1.3 договору від 30 вересня 2009 року право грошової вимоги вважається відступленим фактору в день підписання між фактором та клієнтом цього договору .

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 листопада 2016 року у справі № 201/7146/16 задоволено позовні вимоги товариства про стягнення заборгованості за кредитним договором.

22 жовтня 2020 року приватним нотаріусом Івано - Франківського міського нотаріального округу Личуком Т.В. було вчинено виконавчий напис нотаріуса, зареєстрований в реєстрі за № 4757.

30 листопада 220 року приватним виконавцем Щигарцевим І.В. було відкрито виконавче провадження № 63771597 з примусового виконання виконавчого напису нотаріуса № 4757. В ході виконавчого провадження № 63771597 приватним виконавцем Щигарцевим І.В. було встановлено, що 05 жовтня 2017 року боржником було здійснено відчуження належного йому на праві власності нерухомого майна, а саме кв. АДРЕСА_1 .

З інформаційної довідки № 269054359 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно , Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, а саме: кв. АДРЕСА_1 , вбачається що 05 жовтня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі - продажу серії та номер 4637 посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В.

Після відчуження спірного майна боржником грошові кошти на виконання основаного зобов`язання направленні не були.

На момент відчуження спірного майна, а саме 05 жовтня 2017 року позичальнику достеменно було відомо про наявність невиконаного зобов`язання за кредитним договором № SME0013034, наявність не виконаного рішення суду по справі № 201/7146/16 винесеного 09 листопада 2016 року.

Наявність даних обставин свідчить про те, що відчуження спірного майна було здійснено з метою приховання спірного майна від звернення стягнення в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № SME0013034 , яка сформувалась в результаті неналежного виконання позичальником умов кредитного договору №SME0013034 .

Такі дії позичальника які виразились у відчужені спірного майна після винесення судового рішення про стягнення заборгованості, після винесення судового рішення про стягнення заборгованості однозначно є недобросовісними, оскільки направленні на ухилення від виконання зобов`язань за кредитним договором SME0013034 та створення умов, які перешкоджають банку задовольнити свої грошові вимоги щодо позичальника та зниження платоспроможності позичальника. Тому просили суд визнати договір купівлі - продажу недійсним (а.с.1-5).

Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 29 вересня 2021 року указана позовна заява передана для розгляду судді Демидовій С.О. (а.с.28-29).

Згідно із вимогами ч. 6 ст. 187 ЦПК України суддя звернувся до відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Дніпропетровській області щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача (а.с. 30-31).

До суду 18 жовтня 2021 року надійшла інформація про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідача (а.с.32-33).

Ухвалою судді від 19 жовтня 2021 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору купівлі - продажу недійсним (а.с. 34-35).

28 березня 2022 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 50-51).

Представник позивача в судове засідання не з`явився 06 жовтня 2022 року надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності на задоволенні позовних вимог наполягав про винесення заочного рішення не заперечував.

Відповідачі в судове засідання не з`явилися, клопотань і відзиву на позовну заяву суду не надавали, про дату та час розгляду справи повідомлені належним чином.

Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК.

Фактичні обставини встановленні судом

20 травня 2008 року між ЗАТ «Альфа- Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № SME0013034 (а.с. 6-8).

Відповідно до п. 1 кредитного договору, у порядку та згідно з умовами кредитного договору надає позичальнику кредит в розмірі 39 372,30 доларів США на строк користування 72 місяці зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 17 % річних, а позичальник зобов`язується повернути наданий кредит сплатити проценти та комісії за кредитом у встановлений кредитним договором у повному обсязі

Між кредитором та позичальником було досягнуто домовленість, що чергові платежі в рахунок виконання основного зобов`язання мають вноситись позичальником не пізніше 19 числа кожного місяця , починаючи з місяця наступного за місяцем надання позичальнику грошових коштів в якості кредиту.

30 вересня 2009 року ТОВ «Кредитні ініціативи» та ПАТ «Альфа-Банк» уклали договір факторингу предметом якого є право грошової вимоги, до боржників у тому числі і до ОСОБА_1 у відповідності до п. 1.3 договору від 30 вересня 2009 року право грошової вимоги вважається відступленим фактору в день підписання між фактором та клієнтом цього договору (а.с.16-20) .

22 жовтня 2020 року приватним нотаріусом Івано - Франківського міського нотаріального округу Личуком Т.В. було вчинено виконавчий напис нотаріуса, зареєстрований в реєстрі за № 4757(а.с.12).

30 листопада 220 року приватним виконавцем Щигарцевим І.В. було відкрито виконавче провадження № 63771597 з примусового виконання виконавчого напису нотаріуса № 4757(а.с.13-14).

В ході виконавчого провадження № 63771597 приватним виконавцем Щигарцевим І.В. було встановлено, що 05 жовтня 2017 року боржником було здійснено відчуження належного йому на праві власності нерухомого майна, а саме кв. АДРЕСА_1 . З інформаційної довідки № 269054359 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно , Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, а саме: кв. АДРЕСА_1 , вбачається що 05 жовтня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі - продажу серії та номер 4637 посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В. (а.с.15).

Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного представником позивача, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною першою статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (частина третя статті 203 ЦК України).

Статтею 204 ЦК України презюмується правомірність правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною 1 ст. 626 ЦК України встановлено, що договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 ст. 627 ЦК України, також встановлено свободу договору, з посиланням на ст. 6 зазначеного Кодексу із зазначенням того, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Стаття 629 ЦК України встановлює, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 656 ЦК України, предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав. Предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

При цьому, Верховний Суд у своїй постанові від 31.03.2021 року у справі № 201/2832/19 зазначив, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме собою невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

При цьому, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 ЦПК України).

Разом з тим, якщо наміру обох сторін договору не виконувати договір не встановлено, то правові підстави для визнання такого договору фіктивним відсутні. На цьому наголосив Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у справі № 331/8830/15-ц. КЦС ВС вказав, що в зазначеній справі суд першої інстанції, дослідивши обставини, які передували укладенню оспорюваного договору купівлі-продажу, не встановив обставин, які б підтверджували фіктивність правочину, дійшов правильного висновку, що волевиявлення сторін правочину було спрямовано на припинення права власності у попереднього власника квартири та виникнення такого права у нового власника, що відповідає правовій природі договору купівлі-продажу.

Отже, для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Власне невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин; якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний (постанова КЦС ВС у справі № 607/15555/17-ц)

Рішенням Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною першою статті 81ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд позбавлений можливості самостійно збирати докази.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено що оспорюваний договір купівлі-продажу від 05 жовтня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований в реєстрі за номером 4637 посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В., право власності на спірну квартиру перереєстровано за ОСОБА_2 .

Позивачем не було надано суду жодного належного, допустимого та достовірного доказу на підтвердження того що укладення спірного договору не відповідало дійсній волі відповідачів, що оскаржуваний ним договір купівлі-продажу вчинявся під впливом обману з боку відповідачів, що відповідачами неправильно сприймалися фактичні обставини правочину, що вплинуло на їх волевиявлення.

Суд звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права відповідача ОСОБА_2 , як власника квартири захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23.02.2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Разом із тим, аналізуючи питання обсягу дослідження доводів позивача суд враховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 року у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які позивач посилався як на підставу своїх вимог, суд дійшов висновку про необхідність відмовити у визнанні недійсним договору купівлі-продажу від 05 жовтня 20177 року .

Судові витрати розподілити на підставі ст. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 13, 76-78, 81, 141, 263 - 265, 280-284, 355 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору купівлі - продажу недійсним відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідач має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення суду може бути оскаржене позивачем протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська.

Повний текст рішення виготовлено 17 жовтня 2022 року

Суддя С.О. Демидова