_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/947/809/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.10.2022

Київський районний суд м.Одеси в складі головуючого судді Бескровного Я.В., при секретарі Свистуновій Є.С. розглянувши справу за позовною заявою Садового товариства «Шляховик» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Державного реєстратора ДП «Одеський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» Самодурової Н.В., третя особа Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Косюк Олена Петрівна про визнання договорів недійсними та скасування записів про державну реєстрацію права,

ВСТАНОВИВ:

Садове товариство «Шляховик» в особі голови правління Гребенкіна В.В. звернулося до Київського районного суду м. Одеси з даним позовом, у якому, з урахуванням змін та доповнень, просило суд скасувати запис Державного реєстратора ДП «Одеський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» Самодурової Н. В. від 03 серпня 2017 року за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна: 101, про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) на садовий будинок (у подальшому дачний будинок), що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , 99/100 часток дачного будинку з господарськими спорудами, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Косюк О.П. 04 березня 2020 року, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці 999,78 кв. м; скасувати запис приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Косюк О. П. від 04 березня 2020 року за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна: 101, про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) на дачний будинок, 99/100 частки, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , 1/100 частки дачного будинку з господарськими спорудами, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Косюк О. П. 05 березня 2020 року, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці 999,78 кв. м; скасувати запис приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Косюк О. П. від 05 березня 2020 року за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна: 101, про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) на дачний будинок, 1/100 частку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Позов вмотивовано тим, що рішенням (індексний № 36500559) Державного реєстратора ДП «Одеський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» Самодурової Н. В. від 03 серпня 2017 року за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна: 101, проведено державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) на садовий будинок (у подальшому дачний будинок), що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Після зазначених дій були внесені зміни до Реєстру про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) без відповідної дозвільної (технічної) документації та зареєстровано право власності за ОСОБА_2 на дачний будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . При цьому ОСОБА_2 ніколи не був членом СТ «Шляховик», не мав права користування земельною ділянкою, яка останньому не виділялася, яка перебуває у користуванні садового товариства та відноситься до земель рекреаційного призначення, де заборонено будувати капітальні споруди.

Рішенням виконавчого комітету Київської райради депутатів трудящих від 06 травня 1969 року № 208 було об`єднано садові ділянки від № 99 до № 111 та від № 193 до № 201 в єдиний колектив садоводів «Шляховик». Протягом всього часу існування СТ «Шляховик» здійснює свою діяльність виключно в межах чинного законодавства, з дотриманням цільового призначення наданої в користування земельної ділянки.

04 березня 2020 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу 99/100 часток дачного будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Також 05 березня 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу 1/100 частки дачного будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Разом із тим, оскільки ОСОБА_2 ніколи членом СТ «Шляховик» не був, земельною ділянкою не володів і не користувався, будь-яких будівельних робіт не проводив і не міг проводити, отже, і не мав права власності на об`єкт продажу за договорами купівлі-продажу 99/100 та 1/100 часток дачного будинку від 04 березня 2020 року та 05 березня 2020 року. Укладання договорів купівлі-продажу часток вказаного дачного будинку між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 відбулося з метою приховування протиправних реєстраційних дій, а тому, як наслідок, спірні правочини підлягають визнанню недійсними.

В судовому засіданні представники позивача ОСОБА_5 та ОСОБА_6 позовні вимоги підтримали в повному обсязі та пояснили, що СТ «Шляховик» існує з 1969 року як об`єднання фізичних осіб з метою ведення садівництва. У безоплатному постійному користуванні перебуває земельна ділянка загальною площею 1.8 га., яка розподілена між членами садового товариства у розмірах до 3 соток. Користувачами земельної ділянки № НОМЕР_1 , були члени садового товариства ОСОБА_7 з 1992 року, ОСОБА_8 з 2006 року, ОСОБА_9 з 2020 року. Враховуючи вищевказане ОСОБА_2 взагалі невідома особа в СТ «Шляховик», яка не має та не мала жодного відношення до СТ «Шляховик», ніколи не був членом садового товариства, жодних будівельних робіт на земельних ділянках, які перебувають у користуванні товариства не проводив, в тому числі на земельній ділянці № НОМЕР_1 . Відповідач ОСОБА_1 з 2007 року після укладення договору геодезії займалася оформленням технічної документації для отримання державного акта на земельну ділянку. Після того як ОСОБА_1 отримала повний доступ до первинних документів садового товариства, від членів товариства почали надходити скарги на неправомірні дії ОСОБА_1 , яка за допомогою третіх осіб почала реєструвати протиправно право власності на земельні ділянки на третіх осіб. ОСОБА_1 ніколи не була членом садового товариства «Шляховик», жодних будівельних робіт не проводила. Довідку № 9 від 04 листопада 2007 року, на яку посилається ОСОБА_1 як на підставу набуття прва власності за ОСОБА_2 , садове товариство ніколи не видавало. На підставі вищенаведеного представники позивача зазначили, що з приводу підробки довідки, яка стала підставою для реєстрації права власності, було здійснено звернення до правоохоронних органів у 2020 році та відкрито кримінальну справу за вказаним фактом.

Враховуючи зазначене, представники позивача ОСОБА_5 та ОСОБА_6 зазначили, що дії ОСОБА_2 та ОСОБА_1 порушують право садового товариства як титульного володільця земельної ділянкою. Позивачі посилались на порушення права користування земельною ділянкою садового товариства, через протиправне набуття права власності на неіснуючий в природі садовий будинок та в подальшому дачний, який нібито розташований на земельній ділянці АДРЕСА_1 , що перебуває у постійному користуванні товариства. Внаслідок цього відбулось набуття права користування відповідачами земельною ділянкою АДРЕСА_1 у розмірі майже 10 соток у спосіб непередбачений законом та порядок встановлений статутом садового товариства.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання та на розгляд справи по суті не з`являвся, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином у порядку, визначеному чинним законодавством, відзив на позовну заяву не подав.

Відповідач ОСОБА_1 та її представник адвокат Андрушкевич Т.Д. у судовому засіданні позов не визнали, посилались на доводи викладені у відзиві на позовну заяву від 25.01.2021 у відповідності до якого ОСОБА_1 набула право власності на дачний будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , правомірно. При цьому вказує, що позивач СТ «Шляховик» не має відношення до земельної ділянки № НОМЕР_1 , так як рішенням виконкому Київської райради депутатів трудящих від 06 травня 1969 року №208 не встановлені межі. Про об`єднання садових ділянок на береговій смузі в районі дачі Ковалевського в єдиний колектив садівників «Шляховик» не відомо та не зрозуміло, чи перебуває спірна земельна ділянка у користуванні СТ «Шляховик». Посилаючись на зазначене, просили в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Відповідач державний реєстратор ДП «Одеський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» Самодурова Н. В. у судове засідання не з`явилася, про час, дату та місце розгляду справи повідомлена належним чином, відзив не подавала.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Косюк О. П., у судове засідання не з`явилась, про час, дату та місце розгляду справи повідомлена належним чином у порядку, визначеному чинним законодавством, про що свідчать відповідні поштові повідомлення про вручення судових повісток, які містяться в матеріалах цивільної справи, жодних заяв, повідомлень не надавала.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 пояснила, що вона була членом СТ «Шляховик» з 2006 року, у її користуванні перебувала земельна ділянка № НОМЕР_1 , останні декілька років вона не відвідувала та не обробляла земельну ділянку у зв`язку зі станом здоров`я та віддаленим місцем проживання. З ОСОБА_2 та ОСОБА_1 особисто не знайома, земельну ділянку № НОМЕР_1 нікому не передавала, вказані особи ніколи та ніяких будівельних робіт на земельній ділянці № НОМЕР_1 не проводили і не могли проводити. Всі споруди, які розміщені на території земельної ділянки № НОМЕР_1 , були побудовані попереднім власником ОСОБА_7 . У 2020 році ОСОБА_10 подала заяву про вихід із членів СТ «Шляховик» на корись іншої особи.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_11 пояснив, що він є членом кооперативу з початку 2003р., його земельна ділянка межує з земельною ділянкою АДРЕСА_1 . Йому відомо, що ОСОБА_8 була членом кооперативу ОСОБА_12 і за нею закріплена земельна ділянка № НОМЕР_1 . В подальшому ОСОБА_4 побудувала якийсь будиночок приблизно 3х3 метри. А ні ОСОБА_2 , а ні ОСОБА_1 ніколи не були членами товариства. ОСОБА_2 йому невідомий, він не знає цю особу. Хоча в дійсності на території товариства ОСОБА_1 проводила відповідні роботи із землеустрою. Останні роки земельна ділянка № НОМЕР_1 перебувала без належного догляду і він останні роки постійно скошував траву.

Свідок ОСОБА_13 у судове засідання не з`явився, надав нотаріально посвідчені пояснення, однак враховуючи вимоги ст.69 та параграфу 2 ЦПК України, суд не приймає такі пояснення як доказ.

14 жовтня 2022 року у судове засідання представник ОСОБА_1 адвокат Андрушкевич Т.Д. не з`явилася, повідомлялися належним чином, жодних заяв, клопотань не надходило. Суд визнає її неявку неповажною, та вважає за можливе ухвалити рішення у відсутність сторін, що не з`явилися в судове засідання у відповідності до ст.223 ЦПК України.

Суд заслухавши пояснення сторін, покази свідків, дослідивши письмові докази, приходить до наступного.

Судом достеменно встановлено та підтверджено матеріалами справи, що рішенням виконавчого комітету Київської райради депутатів трудящих від 06 травня 1969 року № 208 було об`єднано садові ділянки від № 99 до № 111 та № 193 до № 201 в єдиний колектив садоводів «Шляховик».

Земельна ділянка була розподілена між членами садового товариства «Шляховик». Садове товариство діє на підставі статуту, затвердженого загальними зборами садового товариства, порядок прийняття і вибуття членства садового товариства передбачено статутом садового товариства, які приймаються на загальних зборах садового товариства. Розподіл та закріплення земельних ділянок у користування за членами садового товариства, визначений статутом садового товариства (розділи 9-10 Статуту)

З 28 червня 1992 року користувачем земельної ділянки № НОМЕР_1 загальною площею 300 кв.м. була член СТ «Шляховик» ОСОБА_7 , що підтверджується витягом із протоколу загальних зборів СТ «Шляховик» від 28 червня 1992 року, поясненнями представників позивача, та показами свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_8 та ОСОБА_11 .

Рішенням правління СТ «Шляховик» від 03 грудня 2006 року, на підставі заяви ОСОБА_7 та заяви ОСОБА_8 , останню прийнято в СТ «Шляховик» та передано ОСОБА_8 у користування земельну ділянку № НОМЕР_1 , загальною площею 300 кв.м., що підтверджується випискою з протоколу засідання правління товариства від 03 грудня 2006 року, протоколом загальних зборів від 03 грудня 2006 року та рішенням президії ради об`єднання садових товариств при виконкомі Одеської міської ради народних депутатів Київської районної адміністрації від 28 грудня 2006 року.

Рішенням загальних зборів СТ «Шляховик» від 20 червня 2020 року задоволено заяву ОСОБА_8 від 23 листопада 2019 року та заяву ОСОБА_9 від 23 листопада 2019 року, земельну ділянку № НОМЕР_1 загальною площею 300 кв.м, закріплену за ОСОБА_8 , передано у користування ОСОБА_9 ; надано дозвіл ОСОБА_9 на будівництво та реконструкцію садового будинку, господарських споруд у межах земельної ділянки АДРЕСА_1 , загальною площею 300 кв.м., переданої в користування, що підтверджується нотаріально посвідченою заявою ОСОБА_8 від 23 листопада 2019 року, випискою з протоколу засідання правління СТ «Шляховик» № 6 від 23 листопада 2019 року, випискою з протоколу загальних зборів СТ «Шляховик» 20 червня 2020 року, які надавались в оригіналі для огляду представниками позивача і були досліджені судом в судовому засіданні.

В судовому засіданні були досліджені оригінали документів надані представником позивача ОСОБА_5 , щодо підтвердження членства в садовому товаристві ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , та виділ земельної ділянки № НОМЕР_1 , загальною площею 300 кв.м. у користування.

Відповідно до довідок СТ «Шляховик» від 25.08.2020 року, які підтверджують, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не є та ніколи не були членами садового товариства. Також те, що садове товариство «Шляховик» видавало довідку № 09 від 04.11.2007 р., про нібито членство в СТ «Шляховик» ОСОБА_2 ніколи не видавало. ОСОБА_2 ніколи не був і не є членом СТ «Шляховик». Питання щодо його участі в СТ «Шляховик» не розглядалось. Довідка № 09 від 04.11.2007 р. є підробленою.

Згідно довідок СТ «Шляховик» від 26.08.2020 року, які підтверджують, те що, ОСОБА_2 на території земельної ділянки № НОМЕР_1 , яка перебуває у користуванні Садового товариства «Шляховик» не будував будинки загальною площею 30 кв.м., які відмічені в технічному паспорті від 01.08.2017 р., під літерою «А» площею 15 кв.м. та літерою «Б» площею 15 кв.м.

Доказів здійснення будівельних робіт на території СТ «Шляховик» ОСОБА_2 суду не надано.

На земельній ділянці АДРЕСА_2 (дачні) будинки, які відмічені в технічному паспорті від 01.08.2017 р., під літерою «А» площею15 кв.м. та літерою «Б» площею 15 кв.м. , та дачний будинок площею 30 кв.м. ніколи не існував та на даний час відсутні.

Матеріали справи не містять, а відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не надані докази у спростування встановлених судом вищенаведених фактичних обставин, та не надані докази на підтвердження того, що ОСОБА_2 був членом садового товариства, користувачем земельної ділянки № НОМЕР_1 , загальною площею 10 соток, та нібито будування ним на зазначеній земельній ділянці садових (дачного) будинків, які відмічені в технічному паспорті від 01.08.2017 р., під літерою «А» площею15 кв.м. та літерою «Б» площею 15 кв.м., та дачний будинок площею 30 кв.м.

Судом встановлено, що земельні ділянки, якими користувалися члени садового товариства, за розміром є обмеженими, з урахуванням кількості членів товариства з розрахунку в середньому на одного члена від 300 до 500 кв. м.

Судом також встановлено, що на час здійснення державної реєстрації права власності за ОСОБА_2 на садові (дачний) будинки, які відмічені в технічному паспорті від 01.08.2017 р., під літерою «А» площею15 кв.м. та літерою «Б» площею 15 кв.м., та дачний будинок площею 30 кв.м., нібито розташовані на земельній ділянці площею 999, 78 кв.м. , та у подальшому при укладанні договорів купівлі-продажу від 04 березня 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на 99/100 часток дачного будинку, та від 05 березня 2020 року на 1/100 частини дачного будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , належного нібито ОСОБА_2 , природньо та фактично ані садових будинків відмічених під літерою «А» площею15 кв.м. та літерою «Б» площею 15 кв.м., а ні дачного будинку площею 30 кв.м., не існувало. За таких підстав ці садові будинки, а вподальшому дачний будинок не могли бути предметом права власності та предметом за договорами купівлі-продажу.

Суд погоджується з доводами позивача, щодо порушення права СТ «Шляховик», як титульного володільця, на користування зазначеної земельної ділянки АДРЕСА_2 .

Суд критично ставиться до посилань ОСОБА_1 , з приводу того, що земельна ділянка № НОМЕР_1 , загальною площею 999, 78 кв.м., не є складовою частиною земельної ділянки що перебуває у користуванні СТ «Шляховик», оскільки на спростування встановлених судом фактичних обставин справи, відповідачем ОСОБА_1 жодного доказу не надано, а матеріали справи таких доказів не містять.

Твердження ОСОБА_1 , що дачний будинок загальною площею 30 кв.м. вона особисто будувала, спростовуються поясненнями представників позивача ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , показами свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_11 та ОСОБА_13 , довідками СТ «Шляховик» від 25.08.2020 та 26.08.2020 р.

Відповідно до статті 179 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.

Згідно з вимогами статті 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Відповідно до частин першої-другої статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Згідно зі статтею 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними. Річ є визначеною родовими ознаками, якщо вона має ознаки, властиві усім речам того ж роду, та вимірюється числом, вагою, мірою. Річ, що має лише родові ознаки, є замінною.

Статтею 328 ЦК України регламентовано, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно до частин першої-другої статті 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом.

Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі.

Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до положень статті 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її.

У свою чергу, предметом оспорюваних договорів купівлі-продажу був дачний будинок, загальною площею 30 кв. м, однак, виходячи з вищенаведеного, такий об`єкт ніколи не існував, отже, і не міг бути предметом будь-якого правочину.

З наведеного вбачається, що ОСОБА_1 не могла придбати дачний будинок, розміщений на земельній ділянці, належній на праві користування СТ «Шляховик», оскільки ОСОБА_2 ніколи не був членом СТ «Шляховик», земельна ділянка йому не виділялася і він не був користувачем земельної ділянки в СТ «Шляховик», що підтверджується доказами, які містяться в матеріалах цивільної справи.

Згідно з частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року (Справа № 761/26815/17).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України).

Вирішуючи спори про визнання правочинів (договорів) недійсними, суд повинен встановити, зокрема, наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Відповідно до положень пункту 41 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою КМУ № 1127 від 25 грудня 2015 року для державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна подаються:

1) документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта;

2) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна;

3) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси;

4) письмова заява або договір співвласників про розподіл часток у спільній власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, що набувається у спільну часткову власність);

5) договір про спільну діяльність або договір простого товариства (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, будівництво якого здійснювалось у результаті спільної діяльності).

Відповідно до пункту 58 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою КМУ № 1127 від 25 грудня 2015 року для державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна у разі, коли в документах, що подаються для такої реєстрації, відсутні відомості про технічні характеристики відповідного об`єкта, також подається технічний паспорт на такий об`єкт.

Відповідно до положень пунктів 4, 6 частини першої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», підставами для відмови в державній реєстрації прав є: 4) подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження; 6) наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно.

Судом достовірно встановлено, що ОСОБА_2 не був користувачем земельної ділянки № НОМЕР_1 , площею 300 кв.м., на зазначеній земельній ділянці не будував садові будинки, відмічених під літерою «А» площею15 кв.м. та літерою «Б» площею 15 кв.м., а ні дачного будинку площею 30 кв.м., садове товариство не видавало довідку № 09 від 04.11.2007 р., а тому у державного реєстратора ДП «Одеський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» Самодурової Наталії Валеріївни не було правових підстав приймати рішення про реєстрацію права власності від 03 серпня 2017 року за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна: 101, (з відкриттям розділу) на садовий будинок (у подальшому дачний будинок), що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , яке підлягає скасуванню.

Стосовно договорів купівлі-продажу, укладених між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , від 04 березня 2020 року 99/100 часток дачного будинку, та 05 березня 2020 року 1/100 частки дачного будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , слід зазначити, що приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Косюк О.П. у ході посвідчення договорів купівлі-продажу від 04 березня 2020 року і 05 березня 2020 року та реєстрації права власності за ОСОБА_1 було змінено об`єкти, нібито розташовані на земельній ділянці № НОМЕР_1 , яка перебуває в користуванні СТ «Шляховик».

Як зазначено в тексті оскаржуваних договорів купівлі-продажу, 03 серпня 2017 року державним реєстратором ДП «Одеський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» внесено в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно запис № 21753840 про право власності ОСОБА_2 на 99/100 часток дачного будинку з господарськими спорудами. Однак предметом договорів купівлі-продажу від 04 березня 2020 року і 05 березня 2020 року є відповідно 99/100 і 1/100 часток дачного будинку. Таким чином, ОСОБА_2 було проведено продаж частини дачного будинку, права власності на яку він за Законом не мав і не міг отримати з підстав, наведених вище судом.

Вказані договори укладено, зокрема, на підставі довідки № 09 від 04 листопада

2007 року про нібито членство ОСОБА_2 в СТ «Шляховик» та про належність йому садового будинку, розташованого на земельній ділянці АДРЕСА_2 , площею 999,78 кв. м.

Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Косюк О.П. у ході реєстрації права власності ОСОБА_1 на дачний будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , було допущено порушення приписів законодавства про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Так, пунктом 6 частини першої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено заборону реєстрації речових прав на нерухоме майно за наявності зареєстрованих обтяжень речових прав на нерухоме майно.

У свою чергу, відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з 2015 року накладено арешт на все майно ОСОБА_2 . Таким чином, посвідчення приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Косюк О. П. договорів купівлі-продажу 99/100 (договір від 04 березня 2020 року) та 1/100 (договір від 05 березня 2020 року) часток дачного будинку АДРЕСА_2 , є прямим порушенням чинного законодавства.

Під час посвідчення договорів купівлі-продажу 99/100 (договір від 04 березня

2020 року) та 1/100 (договір від 05 березня 2020 року) часток дачного будинку АДРЕСА_2 , розташованого на земельній ділянці, яка знаходиться у постійному користуванні

СТ «Шляховик», приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу

Косюк О.П. також було порушено норми пункту 4 частини першої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Так, відповідно до оспорюваних договорів купівлі-продажу право власності

ОСОБА_2 на предмет договору встановлено на підставі:

- Довідки голови правління СТ «Шляховик» від 04 листопада 2007 року № 9 (яка позивачем ніколи не видавалась),

- Довідки ПП «Земельно-житловий центр «РЕСУРС» (директором ПП» ЗЖЦ «РЕСУРС» і автором довідки є ОСОБА_1 ) № 60.

- Рішення від 06 травня 1969 року Київської райради депутатів трудящих № 208.

Зазначений перелік у розумінні чинного законодавства України, зокрема пунктів 41, 58 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою КМУ № 1127 від 25 грудня 2015 року, не є підтвердженням права власності ОСОБА_2 .

Крім того, як зазначено в тексті оскаржуваних договорів купівлі-продажу, 03 серпня 2017 року державним реєстратором ДП «Одеський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» внесено в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно запис № 21753840 про право власності ОСОБА_2 на 99/100 часток дачного будинку з господарськими спорудами. Однак предметом договорів купівлі-продажу від 04 березня 2020 року і 05 березня 2020 року є відповідно 99/100 і 1/100 часток дачного будинку. Таким чином, ОСОБА_2 було проведено продаж частини дачного будинку, права власності на яку він за Законом не мав і не міг отримати з підстав, наведених вище.

Також суд вбачає з матеріалів справи факт, що відповідно до довідки № 9

від 04 листопада 2007 року та даних із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Ясеновському належать два садових будинки: кожен загальною площею

15 кв. м. У свою чергу, предметом оскаржуваних договорів купівлі-продажу є частки дачного будинку з господарськими спорудами та будівлями, загальною площею 30 кв. м, житловою площею 15 кв. м, що суперечить доводам, на які посилається відповідач ОСОБА_1 та її представник.

Таким чином, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Косюк О.П. у ході укладення договорів купівлі-продажу від 04 березня 2020 року

і 05 березня 2020 року та реєстрації права власності ОСОБА_1 було протиправно змінено об`єкти, нібито розташовані на земельній ділянці № НОМЕР_1 , яка перебуває в користуванні СТ «Шляховик».

Відповідно до положень пунктів 4, 6 частини першої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», підставами для відмови в державній реєстрації прав є: 4) подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження; 6) наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно;

Отже приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Косюк О. П. у ході посвідчення договорів купівлі-продажу 99/100 (договір від 04 березня 2020 року) та 1/100 (договір від 05 березня 2020 року) часток дачного будинку АДРЕСА_2 , допущено порушення вимог вищенаведеного чинного законодавства.

Крім того, судом ураховано, що на земельній ділянці, яка перебуває в користуванні СТ «Шляховик», не можливо здійснити таке будівництво, оскільки ця земельна ділянка відноситься до земель рекреаційного призначення, де заборонено будувати капітальні споруди без відповідних дозволів, що визначено пунктом «г» частини першої статті 19, статті 50 ЗК України, а також відповідно до вимог Закону України «Про землі рекреаційного призначення».

Суд погоджується з доводами позивача про порушення прав садового товариства, як титульного володільця, на користування земельною ділянкою № НОМЕР_1 , загальною площею 300 кв.м., оскільки з набуттям права власності ОСОБА_2 та в подальшому ОСОБА_1 на неіснуючий в натурі садовий та в подальшому дачний будинок, відповідно до ст.377 ЦК України та ст.120 ЗК України, порушено право садового товариства на користування зазначеною земельною ділянкою АДРЕСА_2 , а тому порушене право підлягає захисту в судовому порядку.

У постанові Верховного Суду від 26 грудня 2019 року у справі № 364/515/19 зазначено: «…з аналізу вказаних норм випливає існування принципу цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість…».

Відповідно до роз`яснень Президії Вищого арбітражного суду України «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов`язаних з судовим захистом права державної власності» від 02 квітня 1994 року титульними володільцями вважаються особи, які володіють майном за цивільно-правовими договорами (майнового найму (оренди), підряду, зберігання, застави та ін.), особи, які володіють майном на праві господарського відання, оперативного управління або на іншій підставі, передбаченій законом.

Таким чином, встановлення права власності ОСОБА_1 на будь-яку споруду (зокрема садовий або дачний будинок), яка розташована на земельній ділянці АДРЕСА_3 , яка перебуває у титульному володінні позивача на законних підставах. Вказані обставини відповідачами не спростовано. Порушення прав позивача підлягає захисту шляхом визнання оспорюваних договорів купівлі-продажу від 04 березня 2020 року та 05 березня 2020 року недійсними у порядку вимог частини третьої статті 215 ЦК України, якою імперативно регламентовано, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Звертаючись до суду із позовом, позивач просив, зокрема, скасувати запис про реєстрацію права власності як за ОСОБА_2 , так і за ОСОБА_1 .

У процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, при вирішенні спору суд у межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки, інше) правовідносин сторін, які випливають зі встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин.

За змістом пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі Закон України № 1952) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі державна реєстрація прав) це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

У частині другій статті 26 Закону України № 1952 (у редакції, чинній

до 16 січня 2020 року) унормовано порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування. Так, за змістом зазначеної норми, у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується.

Проте згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України № 1952 викладено у новій редакції.

Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України № 1952 відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, у розумінні положень наведеної норми у чинній редакції на час розгляду справи, способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому, з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Викладене свідчить, що з 16 січня 2020 року такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон не передбачає.

Водночас у пункті 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» унормовано, що судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на момент набрання чинності цим Законом набрали законної сили та не виконані, виконуються в порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до набрання чинності цим Законом.

Отже, за змістом цієї норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто до їх переліку не належить судове рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію права, тому починаючи з 16 січня 2020 року цей спосіб захисту вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у Законі України № 1952.

Аналогічні правові висновки наведені у постановах Верховного Суду

від 03 вересня 2020 року у справі № 914/1201/19, від 23 червня 2020 року у справах

№ 906/516/19, № 905/633/19, № 922/2589/19, від 30 червня 2020 року у справі

№ 922/3130/19, від 14 липня 2020 року у справі № 910/8387/19, від 20 серпня 2020 року

у справі № 916/2464/19, від 15 липня 2021 року у справі № 204/5525/18.

Зважаючи на істотну зміну з 16 січня 2020 року матеріально-правового регулювання спірних реєстраційних відносин, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень

(з відкриттям розділу), індексний номер 36500559, від 03 серпня 2017 року, рішення (індексний № 51461111) приватного нотаріусу Одеського міського нотаріального округу Косюк О. П. від 04 березня 2020 року, рішення (індексний № 51475635) приватного нотаріусу Одеського міського нотаріального округу Косюк О. П. від 05 березня 2020 року.

При цьому суд не порушує вимог закону щодо диспозитивності цивільного процесу та не виходить за межі заявлених позовних вимог, оскільки, із урахуванням принципу jura novit curia «суд знає закон», суд дійшов висновку про скасування рішення реєстратора щодо державної реєстрації права власності на нерухоме майно з огляду на те, що саме таке рішення суду є ефективним способом захисту порушених прав позивача.

Наведене узгоджується із висновками, зробленими Верховним Судом

у постанові від 07 квітня 2021 року у справі № 465/7960/18-ц (провадження № 61-13617св20).

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

За змістом абзацу першого частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакції, що була чинною на час державної реєстрації права власності за ОСОБА_2 та в подальшому за ОСОБА_1 , у разі скасування на підставі рішення суду записів про проведену державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

За висновком Європейського суду з прав людини, пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 "Проніна проти України § 23).

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Суд неодноразово з дотриманням принципу змагальності сторін, задовольняв клопотання ОСОБА_1 та її представника, відкладаючи розгляд справи, надавав достатній строк для надання стороною відповідача відповідних доказів. Проте жодних доказів на підтвердження позиції відповідача, або спростування наданих позивачем доказів і встановлених судом фактичних обставин справи відповідачами не було надано, а матеріали справи не містять.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, вирішуючи позов у межах заявлених вимог, з урахуванням принципів розумності, справедливості та виваженості, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, суд прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки при укладенні правочинів воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та сторони не передбачали реального настання правових наслідків у зв`язку з фізичною відсутністю відчужуваного майна, чим були порушені права СТ «Шляховик», які підлягають захисту на поновленню у судовому порядку.

07.09.2022р. на адресу суду від відповідача ОСОБА_1 надійшли до суду додаткові пояснення, разом з приєднаними доказами, а саме: копії позовної заяви ОСОБА_1 з додатками, копії довідки членства ОСОБА_1 у СТ «Шляховик», корпія довіреності, копія заяви до правоохоронних органів та копія довідки про членство інших осіб.

Згідно ст.83 ч.3 ЦПК України відповідач повинен подати суду докази разом з поданням відзиву. Частина 8 цієї статті вказує, що докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Враховуючи, що зазначені докази подані відповідачем у порушення вимог ст.93ч.3 ЦПК України і в заяві не обґрунтовується неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї, суд їх до уваги не приймає.

На підставі викладеного, керуючись статтями 4-13,76-89,258-273 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Скасувати запис державного реєстратора ДП «Одеський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» Самодурової Н.В. від 03.08.2017р. за реєстровим №101 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на садовий будинок, в подальшому дачний будинок, за адресою АДРЕСА_1 .

Визнати недійсним договір купівлі-продажу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 99/100 часток дачного будинку з господарськими спорудами, посвідченого Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Косюк О.П. 04 березня 2020р., за адресою АДРЕСА_1 , розташованого на земельній ділянці 999,78 кв.м.

Скасувати запис Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Косюк О.П. від 04.03.2020р. за реєстровим №101 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на дачний будинок, 99/100 частки, за адресою АДРЕСА_1 .

Визнати недійсним договір купівлі-продажу укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 1/100 часток дачного будинку з господарськими спорудами, посвідченого Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Косюк О.П. 05 березня 2020р., за адресою АДРЕСА_1 , розташованого на земельній ділянці 999,78 кв.м.

Скасувати запис Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Косюк О.П. від 04.03.2020р. за реєстровим №101 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на дачний будинок, 1/100 частки, за адресою АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його підписання. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Бескровний Я. В.