Справа № 541/1650/22
Провадження №2/541/668/2022
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

16 листопада 2022 року м. Миргород

Миргородський міськрайонний суд Полтавської області в складі:

головуючої судді Куцин В.М.,

секретаря судового засідання Калініченко Л. О.,

з участю представника позивача, адвоката Данильчука С.Г.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду м. Миргород в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом виселення

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про усунення перешкоди в користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 , відповідачем ОСОБА_2 , шляхом виселення останньої з будинку без надання іншого житла.

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказувала, що вона є власницею вказаного домоволодіння на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 06.07.2021 року.

У житловому будинку за вказаною адресою зареєстрована лише вона.

З 2000 року у житловому будинку без реєстрації, без законних підстав для проживання та без згоди позивача мешкає ОСОБА_2 яка не є членом сім`ї та не має з нею жодних родинних відносин.

У зв`язку з цим, між сторонами існують неприязні стосунки, немає порозуміння. Відповідач проживаючи в житловому будинку поводить себе як господар, до неї постійно приходять сторонні, підозрілі особи, які влаштовують п`янки, шум, крики. На підставі цього виникають конфлікти та сварки із проживаючими поряд сусідами. Крім того, ОСОБА_2 не сплачує за комунальні послуги, внаслідок чого утворилась заборгованість, яку вимушена сплачувати позивачка.

Позивач неодноразово зверталася до Відповідача з вимогою добровільно виселиться з житлового будинку усунувши перешкоди у користуванні її власністю, однак відповідач відмовляється в добровільному порядку звільнити житло та створює перешкоди позивачу у здійснення свого права власності щодо користування та розпорядження майном.

Тому вона разом з малолітньою дитиною ІНФОРМАЦІЯ_1 позбавлена можливості проживати у належному їй житловому будинку, та вимушена винаймати житло.

За наявною у Позивача інформацією Відповідач зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 та має у власності частину вказаної квартири.

Оскільки Відповідач добровільно виселитись з житлового будинку відмовляється Позивач змушена звернутися з даним позовом до суду.

09.08.2022 ухвалою судді позовна заява залишена без руху.

18.08.2022 на виконання суду надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви.

18 серпня 2022 року ухвалою судді відкрито провадження по справі та постановлено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження. Призначено перше судове засідання на 04.10.202 року, яке відкладено до 01 листопада 2022 в зв`язку з перебування судді на лікуванні та відкладено повторно до16 листопада 2022року, в зв`язку з неявкою в судове засідання відповідача вперше.

В судовому засіданні представник позивача адвокат Данильчук С.Г., позовні вимоги підтримав. Просив їх задовольнити з підстав викладених у позові та просив усунути ОСОБА_1 перешкоди в користуванні належним позивачу житловим будинком АДРЕСА_1 , шляхом виселення з нього відповідача, без надання іншого житла. Суду пояснив, що позивачка успадкувала будинок після смерті батька. За життя батька в будинку проживала відповідач. Після набуття у власність домоволодіння позивач не давала згоди на її проживання і неодноразово намагалася добровільно вирішити питання про виселення відповідача з будинку, навіть змінювала замок на вхідних дверях, однак відповідач його демонтувала та відмовляється виселитись незважаючи на те що в будинку вона не зареєстрована і має власне житло в селі Трудолюб. Обставини викладені в заяві підтверджується поясненнями осіб які опитані представником, оскільки з`явитися в судове засідання не мають можливості через воєнний стан який діє в країні. Житловий будинок необхідний позивачу для власного проживання.

Відповідач в судове засідання повторно не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином за адресою місця проживання та шляхом публікації оголошення на веб-сторінці Миргородського міськрайонного суду, офіційного веб-порталу судової влади, причини неявки суду не повідомила, відзив чи заперечення проти позову суду не надала (а. с. 30,56,57,59,61,66).

Враховуючи згоду позивача, суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутність відповідача на підставі наявних у справі даних та доказів, відповідно до ст.223 ч.4 ЦПК України та ухвалення заочного рішення відповідно до ст.280 ЦПК України.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши докази надані позивачем та проаналізувавши їх в сукупності суд встановив обставини які підтверджуються належними та допустимими доказами.

ОСОБА_1 є власницею житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 06.07.2021 року виданого приватним нотаріусом Миргородського районного нотаріального округу Полтавської області, що зареєстровано в реєстрі за №1337 (а.с.11,12)..

Відповідно до Довідки відділу реєстрації виконавчого комітету Миргородської міської ради Полтавської області про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 555 від 27.07.2022 р. за адресою АДРЕСА_1 зареєстрована лише ОСОБА_1 (а.с.13).

Актом про проживання особи без реєстрації від 16.08.2022 року підтверджується, що в будинку АДРЕСА_1 без реєстрації проживає ОСОБА_2 (а.с.40).

Згідно протоколів опитування адвокатом свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 від 15.08.2022 у належному Позивачу житловому будинку АДРЕСА_1 без згоди ОСОБА_1 проживає без реєстрації ОСОБА_2 . Остання проживала в будинку разом з батьком позивачки. Після смерті якого в 2020 році відмовилася виселитися з будинку.

Згідно довідки відділу реєстрації виконавчого комітету Миргородської міської ради Полтавської області ОСОБА_2 27.01.1973 року зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 (а.с.30) .

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.Зазначений правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 12 червня 2013 року у справі № 6-32цс13.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майно.

У пункті 33 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 761/5115/17 (провадження № 14-391цс19) вказано, що: «одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном (негаторний позов). Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права.

У даній справі спір виник між власником житлового будинку, та особою, яка не зареєстрована у ньому, але користуються зазначеним нерухомим майном за домовленістю з попереднім власником.

У спірних правовідносинах права позивача, як власника житлового будинку, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Встановлені судами обставини свідчать про те, що ОСОБА_2 вселилася та набула права користування житловим будинком, що належить на праві власності ОСОБА_1 без дозволу та згоди останньої та тимчасово, підтвердженням чого є той факт, що відповідач не змінювала зареєстроване її постійне місце проживання, та відсутність будь-яких документальних підтверджень правових підстав постійного користування спірним житловим приміщенням, зокрема договорів оренди, безоплатного користування тощо.

Відповідач ОСОБА_2 не є членами сім`ї позивача, а тому на неї не розповсюджуються положення статті 156 ЖК Української РСР, якою визначені права членів сім`ї власника житлового будинку.

З огляду на підстави заявленого позову, застосуванню підлягають положення статей 391, та глави 32 «Право користування чужим майном» ЦК України, оскільки застосування до регулювання житлових відносин положень ЖК Української РСР, прийнятого 30 червня 1983 року не відповідає реаліям сьогодення та змісту нинішніх суспільних відносин. Натомість ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше, а тому темпоральна колізія норм права має вирішуватися саме на користь норм ЦК України (правовий висновок, викладений Верховним Судом у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20)).

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

Статтею 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту, зокрема відповідно до пункту 4 частини першої зазначеної норми, сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Велика Палата ВС у постанові від 5 червня 2019 року у справі № 643/18788/15-ц указала, що сам факт зміни власника за будь-яким правочином не є автоматичною підставою для виселення особи з житла.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , як власник житлового будинку АДРЕСА_1 , категорично заперечує проти проживання у ньому відповідача, не надавала останній згоди проживати у спірному житловому приміщенні після набуття права власності на вказаний житловий, тоді як обставини, які надавали їй право на проживання у зазначеному житловому приміщенні припинилися зі смертю ІНФОРМАЦІЯ_2 попереднього власника житлового будинку ОСОБА_5 .

Оцінюючи виселення ОСОБА_2 з житлового будинку на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції, суд вважає, що припинення права користування відповідачем спірним житлом шляхом її виселення відповідає такому критерію, оскільки: по-перше, між сторонами не існувала домовленість з приводу тимчасового проживання відповідача у житловому будинку, по-друге, відповідач забезпечена іншим житлом, зокрема має постійне зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 .

Враховуючи вище викладене суд вважає обґрунтованими заявлені позивачем вимоги про усунення їй перешкод у користуванні житловим будинком, шляхом виселення відповідача без надання їй іншого житлового приміщення. Що відповідає висновку викладеному в Постанові ВС від 16 грудня 2020 року у справі № 182/7347/18 провадження № 61-19252св19.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно ч. 1, п. 2 ч. 2, ч..5, ч. 8 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до ст. 30 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Положеннями ст. 137 ЦПК України встановлено, що до складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою.

Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.

Як встановлено в судовому засіданні, позивачем при зверненні до суду сплачено 992 гривні 40 копійок судового збору (а.с.1) та понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2000,00 грн. (фіксований розмір гонорару ) що підтверджується договором №2022/07/28-01 про надання правової допомоги 28.07.2022 з додатком №1 до Договору та квитанцією до прибуткового касового ордера №1 від 29.07.2022 (а. с. 20-25), які є співмірними із наданими послугами, та в зв`язку з задоволенням позову підлягають стягненню із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1

Керуючись ст. 391,406 ЦК України, ст.ст.4, 10, 12, 13, 77, 81, 141, 263, 264, 265, 280-284, 354 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 , задовольнити повністю.

ОСОБА_1 усунути перешкоди в користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_2 із житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , без надання іншого житла.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2992 (дві тисячі дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 копійок судових витрат понесених позивачем при звернені до суду.

Заочне рішення може бути переглянуте Миргородським міськрайонним судом Полтавської області за письмовою заявою відповідача, яка подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Полтавського апеляційного суду у тридцятиденний строк з дня проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Учасники справи:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце реєстрації АДРЕСА_3 , рнокпп НОМЕР_1 .

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_4 , рнокпп НОМЕР_2 .

Повне судове рішення складено 20 листопада 2022 року.

Суддя: В. М. Куцин