ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 601/156/22 Головуючий у 1-й інстанції Клим Т.П.
Провадження № 22-ц/817/492/22 Доповідач - Парандюк Т.С.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 травня 2022 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Парандюк Т.С.

суддів - Дикун С. І., Шевчук Г. М.,

за участі секретаря Дідух М.Є.

та сторін представника апелянта ОСОБА_1

адвоката Корф П.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу № 601/156/22 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 15 березня 2022 року, ухваленого суддею Клим Т.П., повний текст рішення складено 21 березня 2022 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до КНП Кременецький обласний дитячий психоневрологічний санаторій про визнання звільнення з роботи незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення в займаній посаді, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

у січні 2022 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до КНП «Кременецький обласний дитячий психоневрологічний санаторій» у якому просила визнати незаконним та скасувати наказ КНП «Кременецький обласний дитячий психоневрологічний санаторій» ТОР «Про звільнення працівників у зв`язку з ліквідацією підприємства» № 145/7-ос від 24.12.2019; поновити її на роботі на посаді «музкерівник» КНП «Кременецький обласний дитячий психоневрологічний санаторій» ТОР; стягнути з КНП «Кременецький обласний дитячий психоневрологічний санаторій» Тернопільської обласної ради на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 155 531,15 грн.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що в період з 09 червня 2005 року по 27 грудня 2019 року працювала на посаді музкерівника, та в певний період своєї трудової діяльності за сумісництвом працювала вихователем в КНП «Кременецький обласний дитячий психоневрологічний санаторій» Тернопільської обласної ради.

Відповідно до наказу № 145/13-ос від 24.12.2019 звільнена з роботи за статтею 40 п. 1 КзпП України у зв`язку з ліквідацією підприємства. Із наказом № 145/13-ос від 24 грудня 2019 року не згідна та вважає його незаконним, таким, що порушує її трудові права.

Вказує, що підставою звільнення працівників є ліквідація КНП «Кременецький обласний дитячий психоневрологічний санаторій» ТОР згідно з рішенням Тернопільської обласної ради № 1430 від 17 вересня 2019 року. Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11 березня 2021 року у справі № 500/320/20 визнано протиправним та скасовано рішення ТОР № 1430 від 17 вересня 2019 року. Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного адміністративного суду від 22.06.2021 року відмовлено у задоволенні клопотання Тернопільської обласної ради про зупинення дії постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11.03.2021року у справі № 500/320/20, а ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного адміністративного суду від 01.11.2021 року відмовлено у задоволенні клопотання Тернопільського обласного центру комплексної реабілітації про зупинення дії постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11.03.2021 у справі № 500/320/20.

З огляду на наведене, оскільки рішення ТОР № 1430 від 17.09.2019 року визнано протиправним та скасовано, відповідно наказ №145/7-ос від 24.12.2019 року теж є незаконним, так як його прийнято на підставі протиправного та вже на даний час скасованого судом рішення. Зазначає, що з моменту набрання законної сили постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11.03.2021 у справі № 500/320/20, відповідач не вчинив жодних заходів щодо поновлення її на роботі. Крім цього, позивач не була повідомлена про наступне вивільнення не пізніше, ніж за два місяці до звільнення, а також відповідачем не було проведено консультацій з первинною профспілковою організацією КНП «Кременецький обласний психоневрологічний санаторій» Тернопільської обласної ради щодо запобігання звільненню працівників.

Відповідно до довідки про середню заробітну плату № 2 від 16.12.2021, виданої відповідачем, середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 за останні два місяці роботи перед звільненням становила: за жовтень 2019 року - 6560,50 грн. та за листопад 2019 року - 6375,36 грн. Кількість робочих днів в розрахунковому періоді (жовтень-листопад 2019 року) становила 43 робочих дні. Кількість днів вимушеного прогулу після звільнення позивача з 28.12.2019 року по 21.01.2022 року становить 517 днів. Враховуючи наведене, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу становить 155 531,15 грн.

Рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 15 березня 2022 року в позові ОСОБА_1 до КНП Кременецький обласний дитячий психоневрологічний санаторій про визнання звільнення з роботи незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення в займаній посаді, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Корф П.К. просить скасувати рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 15 березня 2022 року та винести нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги представник ОСОБА_1 адвокат Корф П.К. зазначив, що вирішуючи спір у даній справі суд першої інстанції відмовив у у задоволенні позову, вказавши підставою такої відмови пропуск строку на звернення до суду за захистом своїх порушених трудових прав.

Проте, як вбачається, із відповіді на відзив відповідача на позовну заяву від 16.02.2022 року ОСОБА_1 просила суд визнати поважними причини пропуску строку на звернення до суду за захистом свого порушеного права та поновити такий строк.

При зверненні до суду 21 січня 2022 року у позовній заяві, в обґрунтування поважності причин пропуску такого строку, ОСОБА_1 зазначила, що 11 березня 2021 року набрала законної сили постанова Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11 березня 2021 року у справі № 500/320/20, якою рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 07 вересня 2020 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким визнано протиправним та скасовано рішення ТОР № 1430 від 17 вересня 2019 року.

Вважає, що саме з 11 березня 2021 року у ОСОБА_1 виникло право звернутися в місячний строк для вирішення трудового спору у справах про звільнення, оскільки рішення ТОР № 1430 від 17 вересня 2019 року визнано протиправним та скасовано, відповідно наказ № 145/13-ос від 24 грудня 2019 року про звільнення з роботи ОСОБА_1 теж є незаконним.

Крім того, запровадження урядом України карантинних заходів задля запобігання поширенню короновірусної інфекції в Україні з 12 березня 2020 року стало причиною пропуску позивачем визначеного законом місячного строку для звернення до суду за захистом свого порушеного права. Тому ОСОБА_1 по причині не порушення встановлених як на державному, так і на місцевому рівні протиепідеміологічних заходів, не мала можливості раніше звернутися до суду з даним позовом. На підставі викладеного, вважає, цю обставину поважною причиною пропуску строку на подання позовної заяви до суду для захисту порушеного права.

КНП Кременецький обласний дитячий психоневрологічний санаторій Тернопільської обласної ради подало відзив на апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Корф П.К. у якому зазначили, що не погоджується із твердження ОСОБА_1 , що вона із поважних причин пропустила строк на звернення до суду за захистом свого порушеного права, оскільки даний строк починається після винесення 11.03.2021 року постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду у справі № 500/320/20.

Восьмим апеляційним адміністративним судом питання про звільнення працівників комунального некомерційного підприємства «Кременецький обласний дитячий психоневрологічний санаторій» Тернопільської обласної ради, а також питання законності наказу КНП «Кременецький обласний дитячий психоневрологічний санаторій» Тернопільської обласної ради від 24 грудня 2019 року № 145/13-ос «Про звільнення працівників у зв`язку з ліквідацією підприємства» не розглядалось та не скасовувалось.

Таким чином, саме з дати 27 грудня 2019 року почав спливати термін позовної давності щодо її позовних вимог до комунального некомерційного підприємства про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі. З позовом до суду ОСОБА_1 звернулась лише 24 січня 2022 року, тобто, після спливу встановленого статтею 233 Кодексу законів про працю України місячного строку, а тому просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвокат Корф П.К. апеляційну скаргу підтримав з мотивів, викладених в ній.

03 травня 2022 року КПК Кременецький обласний дитячий психоневрологічний санаторій Тернопільської обласної ради подаючи відзив просили проводити розгляд за відсутності їх представника.

Враховуючи вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розгляд справи проводити у відсутності представника відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце слухання справи.

Розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника апелянта, доповідача, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до ст. 19, 274 ЦПК України зазначена справа відноситься до малозначних.

З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені у частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи (ч. 3 ст. 369 ЦПК України).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 була звільнена із роботи 27 грудня 2019 року і будь-яких перешкод , які б об`єктивно впливали на реалізацію її права щодо оскарження рішення роботодавця по її звільненню у місячний строк матеріалами справи не доведено.

З таким висновком суду погоджується колегія суддів.

Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 09 червня 2005 року була прийнята на роботу в Кременецький обласний некомунальний дитячий психоневрологічний санаторій, на посаду вчителя тимчасово (наказ № 70 від 09.06.2005).

15 червня 2007 року звільнена з займаної посади в зв`язку з виходом основного працівника (наказ № 98 від 15.06.2012).

18 червня 2007 року прийнята в Кременецький обласний некомунальний дитячий психоневрологічний санаторій на посаду музичного керівника (наказ №100 §3 від 18.06.2007).

27.12.2019 року звільнена з роботи за статтею 40 п.1 КзпП України (ліквідація підприємства), що підтверджується копією трудової книжки серії НОМЕР_1 ОСОБА_2 .

Згідно витягу з наказу № 145/13-ос від 24.12.2019 року Про звільнення з роботи згідно ст. 40 п. 1 КзпП України, ОСОБА_1 вихователя/муз керівника, звільнено з роботи 27.12.2019 згідно п. 1 ст. 40 КзпП України (ліквідація підприємства). Виплатити вихідну допомогу в розмірі одного середньомісячного заробітку та компенсацію за 54 календарних днів невикористаної відпустки (повідомлення про зміну умов праці додано до особової справи працівника).

З даним наказом ОСОБА_1 ознайомлена 27 грудня 2019 року, про що свідчить її підпис і нею не оспорюється.

Рішенням одинадцятої сесії шостого скликання Тернопільської обласної ради № 1430 від 17.09.2019 Про ліквідацію окремих закладів охорони здоров`я - об`єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Тернопільської області та перейменування Тернопільського обласного центру комплексної реабілітації осіб з інвалідністю слідує, що припинено юридичну особу - КНП «Кременецький обласний дитячий психоневрологічний санаторій» Тернопільської обласної ради () шляхом ліквідації.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11.03.2021 у справі № 500/320/20 скасовано та ухвалено нове, яким рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 07.09.2020 року у справі № 500/320/20 та визнано протиправним та скасовано рішення одинадцятої сесії шостого скликання Тернопільської обласної ради «Про ліквідацію окремих закладів охорони здоров`я об`єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Тернопільської області та перейменування Тернопільського обласного центру комплексної реабілітації осіб з інвалідністю» №1430 від 17.09.2019 року.

Ухвалою Верховного Суду від 22.06.2021 року у справі № 500/320/20, у задоволені клопотання Тернопільської обласної ради про зупинення дії постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11.03.2021 року у справі № 500/320/20 відмовлено.

Ухвалою Верховного Суду від 01.11.2021 у справі № 500/320/20, у задоволенні клопотання Тернопільського обласного центру комплексної реабілітації про зупинення дії постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11.03.2021 у справі № 500/320/20 відмовлено.

Із довідки про доходи від 16.12.2021 вбачається, що ОСОБА_1 працювала у КНП «Кременецький обласний дитячий психоневрологічний санаторій» ТОР на посаді музичний керівник, вихователь загальна сума доходу за період з 01.07.2019 по 27.12.2019 роки становить 38 973,74 грн.

Із повідомлення КНП «Кременецький обласний дитячий психоневрологічний санаторій» ТОР від 30.09.2019 вих. № 131(49) слідує, що адміністрація закладу 15.10.2019 року ознайомила ОСОБА_1 із наказом № 107-од від 30.09.2019 року (підписана) про її звільнення з посади вихователь/музкерівник згідно ч. 1 ст. 40 КЗпП України (скорочення штату) з 27.12.2019 року в зв`язку з тим, що рішенням одинадцятої сесії Тернопільської обласної ради шостого скликання 17.09.2019 вирішено: «Припинити юридичну особу - комунальне некомерційне підприємство «Кременецький обласний дитячий психоневрологічний санаторій» () шляхом ліквідації.

Із особової картки працівника слідує, що ОСОБА_1 звільнено 27.12.2019 року за ст.40 ч.1 КЗпП України, наказ № 145/13-ос від 24.12.2019. Виплачено вихідну допомогу в розмірі одного середньомісячного заробітку та компенсацію за 54 календарних днів невикористаної відпустки. Трудову книжку позивачка отримала 27.12.2019 року, про що свідчить її підпис.

Згідно повідомлення, надісланого голові ППО «Трудова солідарність у Кременецькому обласному дитячому психоневрологічному санаторії» ОСОБА_3 25.09.2019, адміністрація КНП «Кременецький ОДПС» ТОР повідомляє про те, що рішенням одинадцятої сесії Тернопільської обласної ради шостого скликання від 17.09.2019 №1430 прийнято рішення: «Припинити юридичну особу - комунальне некомерційне підприємство «Кременецький обласний дитячий психоневрологічний санаторій () шляхом ліквідації». Дане рішення передбачає загальне звільнення 27.12.2019 усіх працівників підприємства згідно п. 1 ст. 40 КзпП України (скорочення штату в зв`язку з ліквідацією), в зв`язку з цим просить погодження на звільнення 27.12.2019 усіх працівників підприємства, котрі є членами очолюваної вами профспілкової організації та котрі не перебувають членами жодної із наявних в закладі профспілкових організацій, згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України (скорочення штату в зв`язку з ліквідацією підприємства) на підставі наказу № 107-од від 30.09.2019.

Із погодження голови ППО «Трудова солідарність у Кременецькому обласному дитячому психоневрологічному санаторії» ОСОБА_3 поданого голові ліквідаційної комісії в.о. Генерального директора (головного лікаря) КНП «Кременецький обласний дитячий психоневрологічний санаторій» ТОР Дедю Н.А. від 13.12.2019 слідує, що ППО «Трудова солідарність у Кременецькому обласному дитячому психоневрологічному санаторії» погоджує звільнення працівників, котрі є членами даної профспілкової організації та працівників, котрі не зареєстровані в жодному із профспілкових осередків, згідно п. 1 ст. 40 КзпП України (скорочення штату) в зв`язку з ліквідацією підприємства, з датою звільнення 27.12.2019 року.

Даним погодженням стверджено, що ліквідаційною комісією дотримано усіх законодавчих вимог щодо процедури звільнення працівників за вищезазначеною статтею КЗпП України.

Із повідомлення генерального директора (головного лікаря) Дедю Н.А. від 25.09.2019 року, надісланого голові профкомітету КУТОР Кременецький обласний дитячий психоневрологічний санаторій Пилипович О.Д. слідує, що адміністрація КНП «Кременецький ОДПС» ТОР повідомляє про те, що рішенням одинадцятої сесії Тернопільської обласної ради шостого скликання від 17 вересня 2019 року № 1430 прийнято рішення: «Припинити юридичну особу-комунальне некомерційне підприємство «Кременецький обласний дитячий психоневрологічний санаторій» () шляхом ліквідації». Дане рішення передбачає загальне звільнення 27.12.2019 усіх працівників підприємства згідно п. 1 ст. 40 КзпП України (скорочення штату в зв`язку з ліквідацією).

Із подання генерального директора (головного лікаря) Дедю Н.А. від 25.09.2019 надісланого голові профкомітету КУТОР Кременецький обласний дитячий психоневрологічний санаторій Пилипович О.Д. вбачається, що адміністрація КНП «Кременецький ОДПС» ТОР просить погодження на звільнення 27.19.2019 усіх працівників підприємства, котрі є членами очолюваної вами профспілкової організації, згідно п. 1 ст. 40 КзпП України (скорочення штату в зв`язку з ліквідацією), в зв`язку з ліквідацією підприємства на підставі наказу №107-од від 30.09.2019, на що отримали згоду на звільнення 27.12.2019 року, згідно п. 1 ст. 40 КзпП України усіх працівників закладу, які є членами очолюваної мною профспілкової організації, в тому числі і ОСОБА_1 .

Відповідно до статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У статті 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу видати працівнику в день звільнення належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Згідно п.4 постанови Пленуму Верховного Суду від 6 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» , встановлений ст. 233 КЗпП України строк звернення до суду застосовується судом незалежно від заяви сторін і пропущення такого строку є самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. У разі пропуску передбачених строків звернення до суду за вирішенням трудового спору суд з`ясовує не лише причини пропуску зазначеного строку, а й усі обставини справи, права та обов`язки сторін. При пропуску строку без поважних причин суд наводить у рішенні мотиви, чому він вважає неможливим його поновити, та зазначає, що відмовляє в позові саме з цих підстав.

Реалізація права на судовий захист невід`ємно пов`язана зі строками, в межах яких позивач може звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Основним нормативним актом, що регулює строки звернення до суду про вирішення спорів у порядку цивільного судочинства, є Цивільний кодекс України, який установлює інститут позовної давності і містить положення щодо часових меж, упродовж яких особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу.

Згідно з ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

У свою чергу, відповідно до ст. 251 ЦК України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Стаття 257 ЦК України встановлює загальний строк позовної давності - три роки. Проте Кодекс законів про працю України встановлює спеціальну позовну давність для спорів в межах трудових відносин.

Передбачений статтею 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22.09.2021 року у справі №522/3473/19.

Згідно з вимогами статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

У статті 234 КЗпП України не наведено переліку поважних причин для поновлення строку звернення з заявою про вирішення спору, оскільки їх поважність має визначається в кожному випадку, залежно від конкретних обставин.

При цьому поважними причинами пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.

Отже, підстави пропуску строку можуть бути визнані поважними у разі, якщо вони пов`язані з непереборними та об`єктивними перешкодами, труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений законом строк, подання позову. Тільки наявність об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації прав щодо оскарження рішення роботодавця щодо звільнення у строк, встановлений процесуальним законом, може бути підставою для висновку про пропуск строку на звернення до суду з позовом про поновлення на роботі з поважних причин.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02.12.2020 року у справі № 751/1198/18.

Перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом «ex officio», незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішенні судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі (частина третя статті 267 ЦК України).

Установлені статтею 233 КзпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються. При необґрунтованості вимог суд відмовляє в позові з цих підстав без посилання на строки звернення до суду, оскільки відсутнє порушене право. При обґрунтованості позовних вимог і поважності причин пропуску строку звернення до суду суд поновлює пропущений строк на звернення та вирішує його по суті. Натомість у разі пропуску строку без поважних причин та обґрунтованості позовних вимог суд наводить у рішенні мотиви, чому позовні вимоги є обґрунтованими та чому він вважає неможливим поновити строк, та зазначає, що відмовляє в позові саме внаслідок пропуску строку.

Правова природа строку звернення до суду дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого особа може звернутися до суду з позовом, обумовлена передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права.

Забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а від судів вимагається дотримуватися встановлених законом правил при прийнятті процесуальних рішень.

Матеріалами справи доведено, що ОСОБА_1 звільнена із роботи 27.12.2019 року, а до суду за захистом свого порушеного права звернулась 21.01.2022 року.

Не заслуговує на увагу посилання апелянта про те, що строк звернення із позовом до суду був пропущений із поважних причин, оскільки 11 березня 2021 року набрала законної сили постанова Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11 березня 2021 року, якою рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 07 вересня 2020 року скасовано та ухвалено нове, яким визнано протиправним та скасовано рішення ТОР № 1430 від 17 вересня 2019 року, оскільки Восьмим апеляційним адміністративним судом, питання про звільнення працівників комунального некомерційного підприємства «Кременецький обласний дитячий психоневрологічний санаторій» Тернопільської обласної ради, а також питання законності наказу комунального некомерційного підприємства «Кременецький обласний дитячий психоневрологічний санаторій» Тернопільської обласної ради від 24 грудня 2019 року № 145/13-ос «Про звільнення працівників у зв`язку з ліквідацією підприємства» не розглядалось та не скасовувалось.

Дізнавшись у вересні 2021 року про дану постанову ОСОБА_1 , як пояснив її представник адвокат Корф П.К. в апеляційній інстанції, після цього з питанням вирішення її працевлаштування до відповідача не зверталась аж до цього часу.

Матеріали справи не містять доказів щодо того, що дізнавшись про вище згадану постанову Восьмого ААС від 11.03.2021 року у вересні 2021 року (відповідь на відзив, а.с.42), ОСОБА_1 не зверталась за захистом свого порушеного права до суду аж до 21січня 2022 року. Отже, ОСОБА_1 звернулась в суд із пропуском місячного терміну, визначеного статтею 233 КЗпП України.

Крім того, колегія суддів вважає, що визнання незаконним рішення ТОР № 1430 від 07.09.2020 року відбулось уже після звільнення позивачки з роботи.

Голослівними є посилання апелянта на поновлення їй строку звернення до суду першої інстанції із даним позовом, як пропущеного з поважних причин, у зв`язку із запровадження у країні карантинних заходів задля запобігання поширенню коронавірусної інфекції, оскільки відсутні підтверджуючі докази можливості позбавлення ОСОБА_1 звернутися до суду.

Отже, будь-яких перешкод, які об`єктивно перешкоджали б ОСОБА_1 в реалізації її права щодо оскарження рішення роботодавця щодо її звільнення у місячний строк не наведені, а судами першої та апеляційної інстанцій не встановлені.

Колегія суддів вважає, що суд при прийнятті рішення на законних підставах відмовив ОСОБА_1 у задоволені щодо поновлення на посаді, оскільки у відповідності до матеріалів справи копії наказу про звільнення, отримання трудової книжки відбулось 27 грудня 2019 року, а з позовом до суду остання звернулась аж 21 січня 2022 року, тобто з пропуском місячного строку, передбаченого статтею 233 КзпП України, не надавши поважності причини пропуску.

У свою чергу, відповідно до частини другої статті 235 КзпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Таким чином, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу стягується тільки у разі поновлення на роботі, як взаємопов`язані вимоги.

Отже, позовна заява про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у контексті цієї справи є похідною від вимоги про поновлення на роботі, оскільки її вирішення напряму залежить від вирішення питання про поновлення на роботі.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування, за наведеними у скарзі доводами, апеляційний суд не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 19, 274, 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Корф Петра Казимировича - залишити без задоволення.

Рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 15 березня 2022 року без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених пунктом 2 частиною 3 статтею 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 23 травня 2022 року.

Головуюча Т.С. Парандюк

Судді: С.І. Дикун

Г.М. Шевчук