Справа № 454/2124/18 Головуючий у 1 інстанції: Веремчук О.А.
Провадження № 22-ц/811/3450/21 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
Провадження № 22-ц/811/4289/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Симець В.І.

з участю: представника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області Ноги Р.М., Сташкевича Р.Я., його представника ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 16 лютого 2021 року та на додаткове рішення Сокальського районного суду Львівської області від 05 липня 2021 року, -

ВСТАНОВИВ:

у липні 2018 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області та начальника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області Луцишина Ігоря Ярославовича про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди та судових витрат.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що починаючи з грудня 2005 року він очолював Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в Сокальському районі, а на початку жовтня 2010 року він був переведений на роботу у Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в м. Червонограді. Наказом № 01-376-к від 31 липня 2017 року його звільнили з роботи в порядку переведення до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області на посаду завідувача сектором організаційної роботи та документообігу Червоноградського відділення Фонду соціального страхування України у Львівській області. Наказом начальника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області Луцишина Ігоря Ярославовича № 194-ос від 20.12.2017 року його звільнено з роботи у зв`язку зі скороченням чисельності працівників та штату на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Рішенням Сокальського районного суду від 17 квітня 2018 року його поновлено на роботі, але в штат працівників Червоноградського відділення Фонду соціального страхування України у Львівській області він не введений, відтак фактично був влаштований як позаштатний працівник Фонду без визначення функціональних обов`язків, посадової інструкції, з мінімальним окладом. Наказом начальника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області Луцишина Ігоря Ярославовича № 232 від 27 червня 2018 року його звільнено з посади завідувача сектором організаційної роботи та документообігу Червоноградського відділення Фонду соціального страхування України у Львівській області. Стверджує про порушення чинного законодавства при його звільненні, покликаючись на те, що при вивільненні працівників у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, яке надається особам, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці. Зазначає, що для виявлення працівників, які мають переважне право залишитися на роботі, роботодавець повинен зробити порівняльний аналіз продуктивності праці кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих працівників, які підлягають звільненню. Вказує, що встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати її повноваження не виключає, а включає зобов`язання роботодавця по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи. Звертає увагу, що одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці роботодавець повинен запропонувати йому усі наявні вакантні посади, які він міг би обіймати відповідно до своєї кваліфікації в цій же установі, однак відповідачем не виконано такий обов`язок та проігноровано вимоги законодавства. Вважає, що, у разі поновлення його на роботі він має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з 28 червня 2018 року по день прийняття рішення про поновлення його на роботі з розрахунку 943 грн. за один день. Наголошує, що відповідач незаконно позбавив його гарантованого Конституцією України права на працю та можливість заробляти кошти на життя, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, відтак йому завдано моральну шкоду, яку він оцінює в 50000 грн. З наведених підстав, з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просить:

-визнати незаконним та скасувати наказ Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у Львівській області № 232 від 27 червня 2018 року про звільнення ОСОБА_2 з посади завідувача сектора організаційної роботи та документообігу Червоноградського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області;

-поновити його на посаді завідувача сектора організаційної роботи та документообігу Червоноградського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області№

-стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу починаючи з 27 червня 2018 року по день поновлення його на роботі з розрахунку 526.20 грн. за один день;

-стягнути з відповідачів солідарно в його користь нанесену йому моральну шкоду в розмірі 50000.00 грн.

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 16 лютого 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у Львівській області №232 від 27.06.2018 року про звільнення ОСОБА_2 з посади завідувача сектору організаційної роботи та документообігу Червоноградського відділення управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України у Львівській області.

Поновлено ОСОБА_2 на посаді завідувача сектору організаційної роботи та документообігу Червоноградського відділення управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України у Львівській області.

Стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 179 419.44 грн.

Стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області на користь ОСОБА_2 10000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

В стягненні з начальника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області Луцишина Ігора Ярославовича на користь ОСОБА_2 відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Рішення в частині поновлення ОСОБА_2 на роботі та стягнення середньої заробітної плати за один місяць в розмірі 5674.50 грн. звернуто до негайного виконання.

Стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області на користь держави 5880.19 грн. судового збору.

У лютому 2021 року ОСОБА_2 звернувся із заявою про ухвалення додаткового рішення.

В обгрунтування заяви покликається на те, що рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 16 лютого 2021 року його позов задоволено частково, однак не вирішено питання розподілу судових витрат. Стверджує, що поніс витрати в розмірі 30 000 грн. на правничу допомогу, яка відноситься до судових витрат. З наведених підстав просить стягнути з Фонду соціального страхування України у Львівській області на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу в розмірі 30 000 грн.

Додатковим рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 05 липня 2021 року стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати на правову допомогу в розмірі 30 000 грн.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 16 лютого 2021 рокуоскаржило Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області,в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи. Апелянт стверджує, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, складовими якої є реорганізація та зміна істотних умов праці, а про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Зазначає, що на момент звільнення позивача в Управлінні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області та його відділеннях були вакантні посади, які запропоновані йому повідомленнями від 19 квітня 2018 року № 07-22-1065 та від 23 червня 2018 року № 07-22-1685, зокрема, посада страхового експерта з охорони праці відділу страхових експертів з охорони праці Сокальського відділення Управління, головного спеціаліста сектору матеріального забезпечення відділу страхових виплат та матеріального забезпечення Сокальського відділення Управління, головного спеціаліста з організації медичної реабілітації медичних та соціальних послуг Жидачівського відділення Управління та страхового експерта з охорони праці відділу страхових експертів з охорони праці Львівського відділення Управління, однак позивач не надав згоди на переведення щодо його переведення на жодну із запропонованих вакантних посад. Вказує, що висновки суду про те, що позивачу не запропонована ще одна вакантна посада, а саме головного спеціаліста сектору фінансово-економічної роботи відділу фінансово-економічної роботи та бухгалтерського обліку Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області, яка пропонувалася іншому працівникові, не відповідають дійсності, оскільки вакантних посад у секторі фінансово-економічної роботи відділу фінансово-економічної роботи та бухгалтерського обліку не було. Вважає, що посада головного спеціаліста сектору фінансово-економічної роботи відділу фінансово-економічної роботи та бухгалтерського обліку Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області не була вакантною, оскільки зайнята працівником, що перебуває у відпустці по догляду за дитиною. Звертає увагу, що відмова позивача від запропонованих йому вакантних посад свідчить, про відсутність з боку Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській областінеправомірних дій, а відтак і відсутність завдання йому моральної шкоди. Наголошує, що позивачем не визначено розрахунковий період середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а сам розрахунок проведено, виходячи з суми 7300 грн., а не з нарахованих виплат згідно наданої Управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській областідовідки про доходи ОСОБА_2 . З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю та вирішити питання розподілу судових витрат.

Додаткове рішення Сокальського районного суду Львівської області від 05 липня 2021 року оскаржило Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області,в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи. Апелянт стверджує, що позовна заява, всупереч вимогам ЦПК України, не містить попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат та не містить прохання стягнути судові витрати з відповідача. Зазначає, що докази на підтвердження понесених судових витрат повинні бути подані до закінчення судових дебатів або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву, однак в судовому засіданні позивачем не надано доказів про розмір судових витрат. Вказує, що договір про надання правової допомоги укладений між позивачем та його адвокатом після ухвалення судом рішення, відтак не може бути доказом надання правничої допомоги в даній справі. Вважає, що позивачем не підтверджено у встановленому законом порядку оплати гонорару адвоката, оскільки не долучено жодних банківських документів, «підтвердження адвоката» про сплату позивачем гонорару готівкою підписане самим позивачем і не може бути належним доказом понесення ним витрат на правничу допомогу. З наведених підстав просить додаткове рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представникаУправління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області Ноги Р.М. на підтримання доводів апеляційних скарг, заперечення ОСОБА_2 , його представника ОСОБА_1 щодо задоволення апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду та додаткового рішення суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга на рішення суду підлягає до часткового задоволення, а апеляційна скарга на додаткове рішення суду підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що при звільненні ОСОБА_2 порушена процедура звільнення з підстав, передбачених п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України, що є підставою для поновлення позивача на роботі.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Копією трудової книжки підтверджується, що ОСОБА_2 , 01.08.2017 р., був прийнятий на посаду завідувача сектору організаційної роботи та документообігу Червоноградського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області, згідно з наказом №38-ос від 31.07.2017 р.

Наказом директора Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України №567 від 23.10.2017р. затверджено граничну чисельність працівників Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області та його відділень у кількості 270 штатних одиниць; зобов`язано начальника управління провести до 01.11.2017р. передбачені законодавством заходи щодо попередження працівників управління та його відділень про зміну в організації виробництва і праці та про зміни істотних умов праці.

Судом першої інстанції встановлено, і це не заперечувалося сторонами, що попередженням №160 від 25.10.2017р. ОСОБА_2 повідомлено про зміни в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці, зокрема про зміну системи оплати та стимулювання праці, розміру посадового окладу, зміну найменування посади, які вступають в дію з 01.01.2018р., скорочення чисельності та можливе майбутнє його вивільнення.

Наказом начальника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у Львівській області №194-ос від 20.12.2017 року ОСОБА_2 був звільнений з роботи у зв`язку зі скороченням чисельності працівників та штату на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України.

17 квітня 2018 року Сокальським районним судом Львівської області ухвалено рішення у справі №454/125/18, яким скасовано наказ про звільнення ОСОБА_2 та поновлено його на посаді завідувача сектором організаційної роботи та документообігу Червоноградського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області.

Постановою Львівського апеляційного суду від 20.11.2018 року рішення Сокальського районного суду Львівської області скасовано в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення середньої заробітної плати за один місяць, яке допущене до негайного виконання скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області на користь ОСОБА_2 стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 29024.80 грн. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Вищезгаданими судовими рішеннями підтверджується обставина про те, що ОСОБА_2 25.10.2017 року попереджувався (попередження №160) про зміни в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці, зокрема про зміну системи оплати та стимулювання праці, розміру посадового окладу, зміну найменування посади, які вступають в дію з 01.01.2018 року, скорочення чисельності та можливе майбутнє його вивільнення і саме з врахуванням цього попередження не пізніше ніж за два місяці до його звільнення, ОСОБА_2 був звільнений наказом начальника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у Львівській області №194-ос від 20.12.2017 року.

Тобто, на підставі попередження №160 від 25.10.2017 року наказом начальника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у Львівській області №194-ос від 20.12.2017 року ОСОБА_2 був звільнений з роботи у зв`язку зі скороченням чисельності працівників та штату на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України, який в подальшому був визнаний незаконним та скасований вищезгаданими судовими рішеннями.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання рішення Сокальського районного суду Львівської області від 17.04.2018 року, в.о. начальника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області винесено наказ від 17.04.2018 року №180-ос, яким ОСОБА_2 поновлено на посаді завідувача сектором організаційної роботи та документообігу Червоноградського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області.

В суді апеляційної інстанції сторони, їх представники пояснили, що у зв`язку з відсутністю у штатному розписі посади завідувача сектором організаційної роботи та документообігу Червоноградського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області, ОСОБА_2 був поновлений поза штатом.

Наказом від 27 червня 2018 року №232-ос «Про звільнення ОСОБА_2 » ОСОБА_2 з 27 червня 2018 року звільнено з посади завідувача сектором організаційної роботи та документообігу Червоноградського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області у зв`язку з скороченням чисельності та штату працівників, скорочення з 01.01.2018 року посади завідувача сектору організаційної роботи та документообігу Червоноградського відділення Управління, згідно з п.1 ст. 40 КЗпП України.

Як на підставу для звільнення згідно з п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України у наказі зазначено: постанови правління Фонду від 12.09.2017 року «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України» та від 10.10.2017 року №50 «Про затвердження структури органів Фонду»; наказ виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 23.10.2017 року №567 «Про затвердження граничної чисельності працівників робочих органів виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у Львівській області», штатний розпис Червоноградського відділення Управління ВД ФСС України у Львівській області.

Основоположні засади реалізації права на працю визначені положеннями статті 43 Конституції України, якою закріплено, що кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

За положеннями частини першої та третьої статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Виходячи з вимог статті 49-2 КЗпП України власник або уповноважений ним орган повинен не пізніше ніж за два місяці до вивільнення попередити про вивільнення конкретного працівника та протягом двох місяців повинен запропонувати йому всі наявні за відповідною кваліфікацією вакантні посади.

Працівник, якого попереджено про наступне вивільнення, повинен розписатися про те, що його ознайомлено про наступне вивільнення, проставивши дату такого попередження.

Згоду на переведення на іншу роботу працівник підтверджує письмовою заявою про таке переведення.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом першим частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація чи перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

Виконавши судові рішення про поновлення ОСОБА_2 на роботі, поновивши ОСОБА_2 на відсутню у штатному розписі посаду завідувача сектором організаційної роботи та документообігу Червоноградського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області, 19.04.2018 року Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області направило завідувачу сектором організаційної роботи та документообігу Червоноградського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області Сташкевичу Р.Я. лист №07-22-1065 за підписом в.о. начальника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області наступного змісту: «Наказом управління від 17.04.2018 року №180-ос Вас поновлено на посаді завідувача сектором організаційної роботи та документообігу Червоноградського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області, яка з 01.01.2018 року відсутня у штатному розписі Червоноградського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області. У зв`язку зі змінами з 01.01.2018 року істотних умов праці, про що відповідно до ч.3 ст. 49-2 КЗпП України Вас було повідомлено 25.10.2017 року, з урахуванням Вашої кваліфікації, здобутих навичок під час виконання робіт пропонуємо Вам подати заяву про переведення на одну з вакантних посад в Управлінні… Просимо подати заяву про переведення на посаду до 25 квітня 2018 року. У випадку відмови від переведення трудовий договір з вами буде припинено на підставі п.6 ст. 36 КЗпП України».

У листі за підписом №07-22-1685 від 23.06.2018р. за підписом в.о. начальника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області, адресованому ОСОБА_2 зазначено, що у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, скороченням з 01.01.2018 року чисельності та штату працівників управління, ОСОБА_2 листом від 19.04.2018 року №07-22-1065 було повідомлено, що посада завідувача сектором організаційної роботи та документообігу Червоноградського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області, на якій його поновлено на роботі, відсутня у штатному розписі Червоноградського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області, та попереджено про можливе наступне вивільнення.

Тобто, Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області вважає лист від 19.04.2018 року за №02-22-1065 попередженням ОСОБА_2 про наступне вивільнення в розумінні ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України.

Однак колегія суддів, зважаючи на зміст листа від 19.04.2018 року за №02-22-1065, вважає, що ОСОБА_2 не може вважатися таким працівником, якого належним чином повідомлено про наступне вивільнення з огляду на те, що зміст листа містить попередження про те, що у випадку відмови від переведення на інші запропоновані посади, трудовий договір зі ОСОБА_2 буде припинено на підставі п.6 ст. 36 КЗпП України, а не на підставі п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України.

Відповідно до п.6 ч.1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку зі зміною істотних умов праці.

Підстави припинення трудового договору, передбачені п.6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, і підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з підстав, передбачених п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України, є різними.

Разом з тим у листі зазначено, що з 01.01.2018 року у штатному розписі Червоноградського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області відсутня посада завідувача сектором організаційної роботи та документообігу Червоноградського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області, у зв`язку зі змінами з 01.01.2018 року істотних умов праці, про що ОСОБА_2 відповідно до ч.3 ст. 49-2 КЗпП України було повідомлено 25.10.2017 року.

Тобто, у листі, адресованому ОСОБА_2 , в.о. начальника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області, покликається на те, що ОСОБА_2 ще 25.10.2017 року був повідомлений про зміни істотних умов праці з 01.01.2018 року.

Відповідач вважає лист від 19.04.2018 року №02-22-1065 попередженням ОСОБА_2 про майбутнє звільнення на підставі п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України, з врахуванням якого ОСОБА_2 після його поновлення на підставі рішення суду, у зв`язку з чим 17.04.2018 року було видано наказ про поновлення на посаді, 27.06.2018 року повторно звільнено з посади завідувача сектором організаційної роботи та документообігу Червоноградського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області.

Зі змісту листа від 19.04.2018 року №02-22-1065 вбачається, що ОСОБА_2 ще 25.10.2017 було повідомлено про скорочення з 01.01.2018 року посади завідувача сектором організаційної роботи та документообігу Червоноградського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області та відсутність такої у штатному розписі Червоноградського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області, а відтак відповідач після поновлення ОСОБА_2 на посаді та видання наказу про його поновлення, повторно звільняючи ОСОБА_2 з посади на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України не вважав за необхідне повідомляти ОСОБА_2 за два місяці про наступне звільнення на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України, вважаючи чинним попередження від 27.10.2017 року.

Колегія суддів вважає, що після прийняття в.о. начальника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області наказу №180 ос від 17.04.2018 року про поновлення ОСОБА_2 на посаді, при повторному звільненні ОСОБА_2 з посади, Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області повинно було дотриматися передбаченого ст. 49-2 КЗпП України порядку вивільнення працівників, а саме, що стосується попередження про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці до вивільнення.

Однак, як встановлено судом апеляційної інстанції, відповідач не надав суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції доказів на підтвердження попередження ОСОБА_2 не пізніше ніж за два місяці про наступне вивільнення, а наявний в матеріалах справи лист від 19.04.2018 року №02-22-1065 не можна вважати таким попередженням в розумінні ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України.

Колегія суддів вважає, що повторному звільненню ОСОБА_2 , яке відбулося 27 червня 2018 року, мало б передувати попередження його про наступне вивільнення, тобто, ОСОБА_2 , не пізніше ніж за два місяці до вивільнення мав би бути заново попереджений про можливе звільнення саме з підстав, передбачених п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України.

На думку колегії суддів, після поновлення ОСОБА_2 на посаді, вирішуючи питання про повторне звільнення ОСОБА_2 з підстав, передбачених п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України, відповідач повинен був дотриматися передбаченого ст. 49-2 КЗпП України порядку вивільнення працівників, знову попередити ОСОБА_2 не пізніше ніж за два місяці про його наступне звільнення на підставі п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України.

Колегія суддів приходить до висновку, що 27.06.2018 року ОСОБА_2 був фактично звільнений з врахуванням попередження від 25.10.2017 року №160, хоча після цього попередження ОСОБА_2 судовими рішеннями був поновлений на роботі у зв`язку із незаконним звільненням.

Недотримання порядку звільнення ОСОБА_2 , передбаченого ст. 49-2 КЗпП України, не попередження його не пізніше ніж за два місяці про можливе наступне звільнення на підставі п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України, свідчить про порушення порядку вивільнення, а відтак є підставою для поновлення ОСОБА_2 на посаді завідувача сектором організаційної роботи та документообігу Червоноградського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області.

А відтак, обгрунтованими є висновки суду першої інстанції про те, що звільнення ОСОБА_2 з підстав, передбачених п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України, проведено з порушенням процедури звільнення, передбаченої ст. 49-2 КЗпП України.

Відповідно до ч.1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Аналіз правових норм у їх сукупності з положеннями ст. 43 Конституції України дає підстави для висновку про те, що змістом ч.1 ст. 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, такі звільнення з порушенням порядку, установленого законом.

Встановивши, що ОСОБА_2 персонально не був попереджений про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що звільнення ОСОБА_2 відбулося з порушенням встановленої законом процедури, а відтак вірно поновив його на роботі.

Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок).

З урахуванням цих норм, зокрема абзацу 3 п.2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до п. 5 розд. ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз.3 п.8 Порядку).

Згідно довідки від 05.09.2018 року №05-34-2286 , останніми двома календарними місяцями роботи позивача, що передують його звільненню, є травень та червень 2018 року. Виплати за травень становлять 5820 грн., за червень 5529 грн., всього заробітна плата за два місяці 11349.00 грн.; кількість робочих днів травень 23 дні, червень 21 день, всього 44 дні; а відтак середньоденний заробіток становить 257.93 грн. (11349.0 грн. : 44 дні).

Вимушений прогул становить з 27.06. 2018 року до 16.02.2021 року, тобто, 658 робочих дні.

Таким чином, середній заробіток який підлягає стягненню на користь позивача становить: 257.93 грн. х 658 днів = 169717.грн. 94 коп.

Оскільки суд першої інстанції стягнув середній заробіток за час вимушеного прогулу 179419.44 грн., то оскаржуване рішення суду в цій частині слід змінити, та зменшити розмір середнього заробітку з 179419.44 грн. до 169717.94 грн.

Статтями 16 та 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст.237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст.237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз`яснено, що згідно статті 237-1 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення і за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який визначаючи розмір моральної шкоди врахував обґрунтування позивачем цієї позовної вимоги, обґрунтування її розміру, наявність у нього на утриманні неповнолітньої дитини, необхідність достойного матеріального забезпечення потреб сім`ї, яку він був позбавлений змоги утримувати з вини відповідача, врахував повторність звільнення позивача з роботи та завдані цим моральні переживання, неспокій, те, що порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя, та враховуючи вимоги розумності та справедливості дійшов до вірного та обгрунтованого висновку про стягнення з відповідача на відшкодування моральної шкоди ОСОБА_2 в розмірі 10000.00 грн.

Враховуючи те, що суд апеляційної інстанції дійшов висновку про зміну розміру середнього заробітку, який підлягає стягненню за час вимушеного прогулу, то з врахуванням положень п.13 ст. 141 ЦПК України, розмір судового збору слід змінити, зменшивши такий з 5880.19 грн. до 5783.18 грн.

Додатковим рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 05 липня 2021 року стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати на правничу допомогу в розмірі 30 000 грн.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України).

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами (частина перша та друга статті 137 ЦПК України).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом робами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

В додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зроблено висновки, що «при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. […] Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. […] ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. […] саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. […] Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності».

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно, якщо учасник справи до закінчення судових дебатів не заявив клопотання про компенсацію витрат на професійну правничу допомогу та про подання протягом п`яти днів доказів на підтвердження розміру понесених витрат, суд не має підстав для розгляду питання про розподіл здійснених учасником витрат на професійну правничу допомогу.

Як вбачається з журналу судового засідання від 16.02.2021 року, з технічного запису процесу, в них відсутні відомості та запис про те, що представник позивача ОСОБА_2 ОСОБА_1 до закінчення судових дебатів зробив заяву про те, що докази на підтвердження розміру понесених судових витрат буде подано протягом п`яти днів після ухвалення судового рішення.

Оскільки відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо), а в матеріалах справи на момент ухвалення рішення суду були відсутні належні та допустимі докази на підтвердження розміру понесених витрат за надання правничої допомоги, перелік виконаних робіт, такі не були подані до судових дебатів, то позивач чи представник позивача повинен був до закінчення судових дебатів зробити заяву про те, що такі докази будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

Однак, як вбачається з технічного запису судового засідання представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 до закінчення судових дебатів такої заяви не зробив, не повідомив суд і учасників справи про те, що докази на підтвердження розміру понесених витрат будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

А відтак ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного додаткового рішення суду суперечить положенням ч. 8 ст. 141 ЦПК України, а тому суд апеляційної інстанції вважає, що в задоволенні заяви представника позивача Смолинця В.І. про ухвалення додаткового рішення про стягнення 30000.00 грн. витрат за надання правничої допомоги слід відмовити.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 16 лютого 2021 року задовольнити частково.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 16 лютого 2021 року в частині стягнення з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області на користь ОСОБА_2 середнього заробітку за час вимушеного прогулу та в частині стягнення судового збору змінити.

Стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 169 717.94 грн.

Стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області на користь держави 5783.18 грн. судового збору.

В решті рішення Сокальського районного суду Львівської області від 16 лютого 2021 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області на додаткове рішення Сокальського районного суду Львівської області від 05 липня 2021 року задовольнити.

Додаткове рішення Сокальського районного суду Львівської області від 05 липня 2021 року скасувати та ухвалити постанову про відмову ОСОБА_2 в ухваленні додаткового рішення про стягнення на його користь витрат на правничу допомогу.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 16.06.2022 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М Ванівський

Р.П. Цяцяк