Справа № 727/6148/21
Провадження № 2/727/274/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2022 року Шевченківський районний суд м.Чернівці в складі:

головуючого судді: Одовічен Я.В.

за участю секретаря: Філатової К.А.

позивача: ОСОБА_1

представника позивача: ОСОБА_2

представника відповідача: ОСОБА_3

представника третьої особи: Манзюка В.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернівці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , треті особи без самостійних вимог: Комунальне некомерційне підприємство «Центральна міська клінічна лікарня» Чернівецької міської ради, Приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Балан Руслана Борисівна про визнання заповіту нікчемним, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним вище позовом до ОСОБА_4 , треті особи без самостійних вимог: Комунальне некомерційне підприємство «Центральна міська клінічна лікарня» Чернівецької міської ради, Приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Балан Руслана Борисівна про визнання заповіту нікчемним.

Посилався на те, що 21.04.2001 року міським відділом РАГС Чернівецького обласного управління юстиції було зареєстровано шлюб між його батьками: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що зроблено актовий запис №322.

ІНФОРМАЦІЯ_3 народився він ОСОБА_1 . Відповідно до свідоцтва про народження його батьками зазначено: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Рішенням Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 21.04.2006 року шлюб між батьками було розірвано.

Відповідно до Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про внесення до актового запису змін від 20.10.2020 року, внесено зміни до актового запису №12, змінено його прізвище з « ОСОБА_7 » на « ОСОБА_8 » та по-батькові з « ОСОБА_9 » на « ОСОБА_10 ». Причиною внесення змін в його свідоцтво про народження зі слів матері було позбавлення батька батьківських прав відносно нього.

ІНФОРМАЦІЯ_4 його батько ОСОБА_5 помер. На момент смерті батька він був неповнолітнім. Спадкоємцем після смерті батька ОСОБА_5 був його батько ОСОБА_11

ІНФОРМАЦІЯ_5 помер його дідусь ОСОБА_11 , причиною смерті є двобічна вірусна пневмонія COVID-19.

ОСОБА_11 перебував на лікуванні в КНП «Міська лікарня №1» Чернівецької міської ради із діагнозом двобічна тотальна вірусна пневмонія спричинена COVID-19.

Після смерті дідуся він звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, однак державним нотаріусом йому було повідомлено, що його батьком було оскаржено батьківство відносно нього, тому він не є спадкоємцем після смерті батька та дідуся.

У подальшому, мати повідомила йому, що рішенням Ярмолинського районного суду Хмельницької області від 11.08.2008 року позов ОСОБА_5 було задоволено та виключено з актового запису про народження №12 від 24.10.2002 року, зробленого Глушовецькою сільською радою Ярмолинецького району Хмельницької області запис про батьківство ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Також мати запевнила його, що його біологічним батьком є саме ОСОБА_5 .

Після смерті батька, він почав тісно спілкуватися з дідусем ОСОБА_13 . Дідусь вітав його зі святами, вважав своїм онуком та бажав переоформити на нього своє майно.

У вересні 2020 року він та його родина захворіли на COVID-19. Крім того, у нього була підозра на туберкульоз.

У кінці вересня 2020 року його дідусь ОСОБА_13 також захворів на COVID-19, однак вони постійно в телефонному режимі цікавились його станом здоров`я.

19.10.2020 року ОСОБА_14 батько ОСОБА_4 повідомив його мати, що дідусь помер.

Після поховання дідуся ОСОБА_14 повідомив, що позивач нічого не має до майна дідуся, який склав заповіт на ім`я його доньки ОСОБА_15 .

Приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Балан Р.Б., до якої він звернувся з заявою про прийняття спадщини, підтвердила, що існує заповіт від 16.10.2020 року.

На даний час у Хмельницькому міськрайонному суді Хмельницької області перебуває цивільна справа №686/7407/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_16 , третя особа: ОСОБА_4 про встановлення факту батьківства.

Ознайомившись із змістом заповіту від 16.10.2020 року, вважає, що оскаржуваний заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення та є нікчемним.

Вважає, що при складанні заповіту заступником генерального директора КНП «Міська лікарня №1» з лікувальної частини Пижиком В.А. порушено процедуру посвідчення заповіту. Текст заповіту від 16.10.2020 року написаний не зрозуміло, належним чином не встановлено особу заповідача, його дієздатність, не встановлено дійсну волю ОСОБА_11 . В заповіті не зазначено де саме відбувалося посвідчення заповіту, не зрозуміло хто саме є заповідачем, відсутні дані про особу, яка підписувала заповіт замість відповідача в силу хвороби ОСОБА_11 . У заповіті відсутній запис перед підписом заповідача, що заповіт з його слів надруковано за допомогою технічних засобів та заповіт зачитаний вголос. Відсутні дані про заповідача в місці, де зазначено підпис заповідача і чий підпис. Посадова особа, яка посвідчувала заповіт, не мала повноважень посвідчувати заповіт.

Посадова особа ОСОБА_17 , згідно тексту заповіту, є одночасно особою, яка є заповідачем, оскільки підписував заповіт за дорученням та на прохання ОСОБА_11 є особою, яка складала та підписувала заповіт, особою, яка зачитувала заповіт вголос та особою, яка посвідчувала заповіт.

Також, із заповіту вбачається, що одні і ті ж особи: ОСОБА_18 та ОСОБА_19 є одночасно особами, які записували з власних слів заповіт на прохання ОСОБА_11 та особами, які були присутніми під час підписання заповіту, є свідками, що ОСОБА_17 зачитував заповіт вголос, та особами, які зачитували заповіт вголос.

При посвідченні даного заповіту свідками є працівники лікарні, тобто службові особи, що є порушенням п.18 Порядку посвідчення заповітів і довіреностей, що прирівнюються до нотаріально посвідчених.

Також є незрозумілим яким чином ОСОБА_17 встановив дійсну волю ОСОБА_11 скласти заповіт саме на ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .

Тобто, заповіт, який складений 16.10.2020 року ОСОБА_11 на користь ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 заступником генерального директора КНП «Міська лікарня №1» з лікувальної частини Пижиком В.А., зареєстрований в реєстрі №1, складено із грубим порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, зокрема: ст.ст.1247, 1248 ЦК України, п.4, п.7, п.8, п.17, п.18 Порядку посвідчення заповітів і довіреностей, що прирівнюються до нотаріально посвідчених.

Просив визнати нікчемним заповіт ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , складений 16.10.2020 року на користь ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , який посвідчений 16.10.2020 року о 15 год. 30 хв. заступником генерального директора КНП «Міська лікарня №1» з лікувальної частини Пижиком В.А., зареєстрований в реєстрі за №1.

Ухвалою суду від 15.07.2021 року провадження по справі було відкрито та призначено її розгляд за правилами загального позовного провадження.

Представником відповідача було подано відзив на позов, в якому остання позов не визнала. Зазначила, що сім`я ОСОБА_4 та сім`я покійного ОСОБА_11 були знайомі ще задовго до народження позивача та підтримували дружні відносини біля 30 років. Син покійного ОСОБА_11 ОСОБА_5 був хрещеним батьком ОСОБА_4 .

Відповідачці відомо, що покійний ОСОБА_5 часто приходив до її батьків за порадами після сварок із дружиною, які мали місце у зв`язку з її зв`язками з іншими чоловіками. У 2002 році ОСОБА_16 народила дитину, однак ОСОБА_5 батьківства по відношенню до неї не визнав та заперечував проти того, щоб бути записаним батьком дитини до проведення тесту ДНК. Однак, мати самостійно зареєструвала ОСОБА_5 батьком дитини.

Найбільше ОСОБА_5 бентежило те, що за попереднім діагнозом лікаря він був безплідним і ймовірно не міг мати дітей.

У 2005 році між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 почалися судові спори, у ході яких було призначено судово-медичну експертизу з метою визначення батьківства ОСОБА_5 стосовно дитини, однак ОСОБА_1 відмовилась її проходити.

Починаючи з 2007 року, ОСОБА_5 не підтримував зв`язку з колишньою дружиною та її дитиною. Через деякий час він почав хворіти, у нього виявили злоякісну пухлину нирки. За час лікування ОСОБА_1 та його мати не підтримували жодного зв`язку з ОСОБА_5 .

За життя ОСОБА_5 , ОСОБА_16 не робила жодних спроб довести його батьківство стосовно дитини.

ОСОБА_11 намагався прийняти позивача, але він розумів, що ОСОБА_20 не є його рідним онуком.

У жовтні 2020 року ОСОБА_11 захворів на COVID-19. З першого дня його перебування у лікарні ОСОБА_4 приносила йому їжу, ліки та все необхідне. У подальшому, родина ОСОБА_21 організувала поховання ОСОБА_11

16.10.2020 року заступником генерального директора КНП «Міська лікарня №1» Пижиком В.А. було посвідчено заповіт ОСОБА_11 , яким все належне йому майно заповів ОСОБА_4 .

Заповіт було підписано самим спадкодавцем ОСОБА_11 , що беззаперечно підтверджує той факт, що складений ним заповіт відповідає його внутрішній волі.

Тому вважає, що доводи позивача про нікчемність заповіту безпідставними та такими, що не підтверджуються жодними належними доказами, наявність формальних описок при складанні заповіту не свідчить про нікчемність заповіту.

Просила відмовити у задоволенні позову.

Представником третьої особи КНП «Міська лікарня №1» було подано письмові пояснення на позов, в яких останній заперечував проти позову. Зазначив, що оскільки ОСОБА_11 на час складання заповіту перебував на лікуванні у КНП «Міська лікарня №1» ЧМР, то заповіт було посвідчено заступником генерального директора КНП «Міська лікарня №1» з лікувальної частини Пижиком В.А., що відповідає вимогам ст.1252 ЦК України.

У зв`язку з захворюванням ОСОБА_11 не міг прочитати заповіт, а тому заповіт на його особисте прохання складався та посвідчувався у присутності свідків ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , що відповідає ч.2 ст.1248, ч.2 ст.1253 ЦК України.

Просив відмовити у задоволенні позову.

Позивачем було подано відповідь на відзив.

Відповідачем подано заперечення на відповідь на відзив.

Ухвалою суду від 09.09.2021 року було продовжено строк підготовчого провадження на тридцять днів.

19.10.2021 року було закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду.

Ухвалою суду від 13.01.2022 року було замінено третю особу КНП «Міська лікарня №1» її правонаступником Комунальне некомерційне підприємство «Центральна міська клінічна лікарня» Чернівецької міської ради.

Позивач ОСОБА_1 , допитаний судом у якості свідка, суду показав, що являється онуком ОСОБА_11 . Вони постійно із ним спілкувались, останній представляв його своїм онуком, дарував подарунки. За життя дід казав, що після його смерті усе залишиться йому, однак при цьому наполягав, щоб він взяв прізвище « ОСОБА_7 » та по-батькові батька. Заяву до РАЦС він не подавав. ОСОБА_11 мав хороші статки та сам залишив кошти на своє лікування. Йому відомо, що відповідач похресниця його батька.

З лікарем у день складання заповіту дідусем він не спілкувався, йому не відомо в якому стані він перебував на той час.

Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала та підтвердила, викладені в ньому обставини. Зазначила, що фактично спадкодавець був у без свідомому стані, під кисневою маскою. Заповіт було складено з численними порушенням, а саме: не зазначено місце складення заповіту, не посвідчено особу заповідача, не зрозуміло яким чином встановлено його волю, не відомо хто замість заповідача підписав заповіт. Посадова особа ОСОБА_17 є одночасно особою, яка його підписала та посвідчувала. Заповіт оскаржується з підстав, передбачених ст.1247 ЦК України. Просила позов задовольнити.

Представник відповідача позов не визнала з підстав, викладених у поданому до суду відзиві. Пояснила суду, що у заповіті зазначено місце його складання м.Чернівці. Форма заповіту була дотримана, його зміст відповідає волевиявленню заповідача. Заповіт було підписано особисто ОСОБА_11 . Окрім того, вказувала на те, що позивач не довів порушення свого права, оскільки не перебуває у родинних відносинах із ОСОБА_11 . Просила відмовити у задоволенні позову.

Представник третьої особи у судовому засіданні підтримав подані до суду письмові пояснення. Зазначив, що уповноваженими особами було з`ясовано справжню волю заповідача, зміст заповідача зачитувався вголос заповідувачу. Просив відмовити у задоволенні позову.

Третя особа приватний нотаріус Балан Р.В. у судове засідання не з`явилась, про причини неявки суд не повідомила.

Свідок ОСОБА_18 суду показав, що обіймає посаду мед брата у лікарні. До нього звернувся хворий та повідомив, що бажає скласти заповіт. Це був чоловік похилого віку, він важко дихав та був під кисневою маскою. Свідок повідомив чергового лікаря ОСОБА_19 про те, що хворий бажає скласти заповіт. Заповіт склав та посвідчив заступник головного лікаря ОСОБА_22 . Заповіт було зачитано вголос хворому, після чого пацієнт сам у ньому розписався.

Свідок ОСОБА_22 суду показав, що працював заступником головного лікаря з медичної частини КНП «Міська лікарня №1» ЧМР. У них на лікуванні у реанімаційному відділенні з пневмонією, спричиненою Ковід 19, перебував хворий ОСОБА_11 . Черговий лікар ОСОБА_19 повідомив його, що хворий бажає скласти заповіт. Він особисто спілкувався з ОСОБА_11 , зясовував його стан, чи усвідомлює він значення своїх дій, паспортні дані. Пацієнт написав на кого бажає оформити заповіт. Після цього він склав заповіт, який ними по черзі було зачитано уголос. ОСОБА_11 особисто розписався в заповіті, після чого заповіт також підписав він та свідки.

Свідок ОСОБА_19 суду показав, що працює лікарем-анастазіологом у лікарні. Пацієнт ОСОБА_11 висловив бажання скласти заповіт, про що його повідомив мед брат ОСОБА_18 . Він підійшов до хворого, бо перебував на чергуванні. Останній підтвердив, що бажає скласти заповіт. Після цього він повідомив заступника головного лікаря ОСОБА_22 , що пацієнт бажає скласти заповіт. ОСОБА_7 був у важкому стані в реанімації, на кисневій дотації, проте при свідомості. У нього була двобічна пневмонія, внаслідок захворювання на Ковід 19. ОСОБА_22 прийшов, поговорив із хворим, запитав чи дійсно той бажає скласти заповіт. ОСОБА_11 розмовляв із ними з кисневою маскою та самостійно повідомляв їм свої особисті дані. Вони склали заповіт, після чого ОСОБА_22 зачитав його вголос. Він також зачитував заповіт. У подальшому, заповіт особисто підписав ОСОБА_11 у графі заповідач, після чого вони також підписали документ.

Заслухавши вступне слово учасників справи, покази свідків, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов необґрунтований та задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_5 помер ОСОБА_11 , про що 20.10.2020 року було складено актовий запис про смерть №2310 (а.с.170 Том 1).

16.10.2020 року в м.Чернівці о 15 год. 30 хв. було складено заповіт від імені ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , який зареєстровано в журналі реєстрації заповітів за №1. (а.с.59 Том 1).

Як вбачається із змісту заповіту, ОСОБА_11 , громадянин України, ІНФОРМАЦІЯ_8 . проживаючий за адресою АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , у присутності двох свідків: ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , на випадок своєї смерті зробив розпорядження: усе своє майно, де б воно не було та з чого воно б не складалося і взагалі все те, що буде мені належати на день моєї смерті і на що він за законом матиме право, заповідає ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .

У зв`язку з коронавірусною хворобою COVID-19, внаслідок чого він не може прочитати заповіт, на його особисте прохання цей документ складається та посвідчується у присутності названих вище свідків та підписання заповіту за його дорученням здійснюється ОСОБА_17 .

Зміст статтей 1238, 1241, 1244, 1254, 1273, 1307 ЦК України йому нотаріусом роз`яснено.

Цей заповіт складено і підписано в двох примірниках, один з яких залишається на зберіганні у справах в реєстрі для реєстрації заповітів і довіреностей, а другий виданий заповідачу.

Підписання заповіту: підпис заповідача: наявний підпис.

Цей заповіт на прохання заповідача ОСОБА_11 складений та записаний ОСОБА_23 , заступником генерального директора КНП «Міська лікарня №1» з лікувальної частини, з його слів і прочитаний йому ним уголос.

Свідки своїми підписами підтвердили, що у їх присутності на особисте прохання ОСОБА_11 був записаний ОСОБА_18 , ОСОБА_19 з його слів та прочитаний ОСОБА_17 вголос, повністю відповідає волевиявленню заповідача.

Заповіт посвідчено ОСОБА_17 . Заповіт записано ОСОБА_17 зі слів ОСОБА_11 у зв`язку з тим, що ОСОБА_11 з підстав з коронавірусної хвороби COVID-19 не може особисто прочитати текст заповіту уголос, за його дорученням, в його присутності та в присутності ОСОБА_17 , текст заповіту до підписання зачитаний уголос запрошеними свідками ОСОБА_18 , ОСОБА_19 .

Особу заповідача встановлено, його дієздатність перевірено.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Статтею ст. 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

При цьому способи захисту цивільного права та інтересів, зазначені в ст. 16 ЦК України.

ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом, посилався на те, що він є сином померлого ОСОБА_5 та онуком померлого ОСОБА_11 .

Як було встановлено судом, ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 . Його батьками, згідно копії свідоцтва про народження, виданого 24.10.2002 року, зазначено: батько: ОСОБА_5 та мати: ОСОБА_6 (а.с.25 Том №1).

Згідно свідоцтва про одруження ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з 21.04.2001 року перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.24 Том 1).

Рішенням Ярмолинського районного суду Хмельницької області від 21.04.2006 року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було розірвано (а.с.28 Том 1).

У подальшому, рішенням Ярмолинського районного суду Хмельницької області від 11.08.2008 року виключено з актового запису про народження №12 від 24.10.2002 року, зробленого Глушковецькою сільською радою Ярмолинецького району Хмельницької області, запис про батьківство ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щодо ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с.90-91 Том 2). Вказане рішення є чинним та набрало законної сили.

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5 помер (а.с.81 Том 1).

Батьком ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до копії свідоцтва про народження, виданого 03.10.1973 року, є ОСОБА_11 (а.с.84 Том 1).

Правовідносини, що виникли між сторонами, пов`язані із спадкуванням і регулюються Цивільним кодексом України.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

При цьому право дієздатної фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 та стаття 1234 ЦК України).

Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача.

Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (ст.1223 Кодексу).

Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу (стаття 1258 Кодексу).

Відповідно до ст.1261 Кодексу у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини (ст.1266 Кодексу).

Розглядаючи аргументи представника відповідача про те, що ОСОБА_1 не набув права звернення до суду, оскільки не довів факт порушення його законного права чи інтересу, яке підлягає захисту, суд виходить із наступного:

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року №18-рп/2004 щодо поняття порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, то це поняття, яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в тому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

У пункті 3.4 вказаного Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 зазначено, що, виходячи зі змісту частини першої статті 8 Конституції України охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права у цілому, що панує у суспільстві, зокрема справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права і є його складовою.

Враховуючи наведене та положення статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Тобто інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано у резолютивній частині згаданого Рішення Конституційного Суду України.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. При цьому обов`язком позивача є доведення/підтвердження в установленому законом порядку наявності факту порушення та/або оспорювання його прав та інтересів.

Відсутність порушеного права й інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Саме до таких провових висновків дійшов Верховний суді у постанові від 24.02.2021 року справа № 233/3516/18-ц.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 04 липня 2018 року у справі № 520/10060/16-ц (провадження № 61-5085сво18), викладений правовий висновок, згідно з яким, визнаючи недійсним договір, головною умовою, яку повинні встановити суди, є наявність порушення прав і законних інтересів особи, яка оспорює зазначені договори.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту не будь-яке право, а лише порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу та визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Аналізуючи наведені норми Закону суд зауважує, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Отже, суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Таким чином, правові наслідки вчинення нікчемного (недійсного) правочину насамперед стосуються прав та інтересів осіб, які є сторонами за таким договором.

У ситуації, коли позивач не довів права на позов у матеріально-правому сенсі, суд не вправі робити висновок по суті позовних вимог про правомірність або неправомірність дій відповідача, чинність або дійсність укладеного правочину тощо (Постанова ВС від 08 квітня 2020 року у справі № 761/310/17).

Як вбачається з дослідженого судом висновку судово-медичної експертизи №152 від 21.01.2022 року, проведеної у межах цивільної справи №686/7407/21, молекулярно-генетичним аналізом ДНК встановлено, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 може являтися біологічним батьком громадянина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , народженого ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з ймовірністю 99,999 % (Том 2 а.с.243-245).

Однак, із дослідженого судом Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян від 20.10.2020 року вбачається, що 24.03.2014 року до актового запису №12 від 04.11.2002 року про народження, складеного Виконавчим комітетом Глушковецької сільської ради Ярмолинецького району Хмельницької області, за заявою матері на підставі ч.1 ст.135 СК України внесено зміни до актового запису. Зокрема, змінено відомості про дитини: прізвище « ОСОБА_7 » змінено на « ОСОБА_8 », по батькові « ОСОБА_9 » змінено на « ОСОБА_10 », відомості про батька змінено з « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_24 » (а.с.29-30 Том 10).

На даний час у Хмельницькому міськрайонному суді Хмельницької області перебуває цивільна справа №686/7407/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_16 , третя особа: ОСОБА_4 про встановлення факту батьківства (а.с.242). Рішення суду у справі №686/7407/21 не прийнято.

Ухвалою Шевченківського районного суду м.Чернівці від 12.08.2022 року провадження у справі №727/6148/21 було зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у цивільній справі №686/7407/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_16 , третя особа: ОСОБА_4 про встановлення факту батьківства, проте ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 29.09.2022 року ухвалу суду від 12.08.2022 року було скасовано та направлено справу для продовження розгляду.

Відповідно до положень ст.121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

За змістом ст.130 СК України у разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір`ю дитини, факт його батьківства може бути встановлений за рішенням суду. Заява про встановлення факту батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу. Заява про встановлення факту батьківства може бути подана особами, зазначеними участині третій статті 128 цього Кодексу.

На підставі заяв осіб, зазначених у статті 126 цього Кодексу, або рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове Свідоцтво про народження (ст.134 Кодексу).

Положеннями статті 81 ЦПК України регламентовано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів, показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст.77 Кодексу).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст.78 Кодексу).

Виходячи з вище наведених норм Закону, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 не надав суду допустимих доказів на підтвердження факту перебування у родинних відносинах із ОСОБА_11 .

Наданий суду висновок судово-медичної експертизи №152 від 21.01.2022 року, проведеної у межах цивільної справи №686/7407/21 (Том 2 а.с.243-245), не може бути прийнятий до уваги судом, оскільки обставини, на підтвердження яких його було складено, не входять до предмету доказування у даній справі. Оцінка вказаному висновку буде надана судом у межах розгляду цивільної справи №686/7407/21.

З урахуванням зазначеного, суд вважає, що позивач у даному спорі не довів права на позов у матеріально-правому сенсі.

За таких обставин суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 необґрунтований та задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст.3, 6, 11, 15, 16, 1216, 1217, 1223 Цивільного кодексу України; ст.ст.121, 126, 130 СК України, ст.ст. 3, 4, 12, 13, 76-83, 130, 131, 259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ), який проживає в АДРЕСА_2 , до ОСОБА_4 (РНОКПП - НОМЕР_3 ), яка проживає в АДРЕСА_3 , треті особи без самостійних вимог: Комунальне некомерційне підприємство «Центральна міська клінічна лікарня» Чернівецької міської ради, Приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Балан Руслана Борисівна про визнання заповіту нікчемним відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення буде складено 25.11.2022 року.

Суддя Одовічен Я.В.