ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого - судді - доповідача Дорош А.І.

Суддів: Лобова О.А., Триголова В.М.

при секретарі: Коротун І.В.

переглянув у судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 жовтня 2021 року, ухвалене суддею Рибальченко Л.М., повний текст рішення складено - 29 жовтня 2021 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу, -

В С Т А Н О В И В:

17 липня 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу, в якому просила суд стягнути з відповідача на свою користь суму боргу у розмірі 751 301,067 грн., що складається з: заборгованості за основним зобов`язанням - 564 400,00 грн., 3% річних за користування чужими грошима - 14 473,00 грн., пеня за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань - 172 428,07 грн., судові витрати покласти на відповідачів.

Позовна заява мотивована тим, що на підставі договору, укладеного 03.07.2018 року між позивачем та відповідачем, останньому в позику були передані грошові кошти у розмірі грошового еквіваленту 20 000 доларів США, що у національній валюті складає 526 400,00 грн. На підтвердження укладеного договору позики та його умов відповідачем була надана власноручно написана розписка від 03.07.2018 року, яка посвідчує передання ОСОБА_2 відповідачу вказаної грошової суми. За домовленістю сторін термін повернення грошових коштів визначено до 07 вересня 2018 року. У зазначений термін грошове зобов`язання відповідачем не виконане. 09.04.2019 року відповідачу було додатково направлено вимогу про погашення заборгованості. Проте на момент звернення з вказаним позовом відповідачем так і не було виконано умов договору позики. Оскільки ОСОБА_1 не було виконано умов договору позики, позивач вважає за необхідно стягнути з відповідача за період з 07.09.2018 року по 16.07.2021 року 3% річних у розмірі 14 473 грн. та пеню у розмірі 172 428,07 грн.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 жовтня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу в розмірі 526 400,00 грн. та 3 % річних в розмірі 49 193,00 грн., а всього стягнуто 575 593,16 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 5 755,72 грн.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач довела факт укладення договору і факт передачі нею коштів позичальнику на вказаних у розписці умовах, тобто виконання нею умов договору. Проте, відповідач свої договірні зобов`язання за договором позики не виконав і не повернув позикодавцю позичені у нього кошти у сумі і у строк, визначений договором (вказаний ним у розписці), тому суд першої інстанції визнав, що з відповідача підлягає стягненню сума основного боргу саме в гривнях - 526 400,00 грн. Також суд першої інстанції визнав, що з позивача підлягають стягненню 3% річних у розмірі 49 193,16 грн. від простроченої суми боргу 526 400,00 грн. за період з 08.09.2018 року по 19.10.2021 року, тобто з першого дня прострочення грошового зобов`язання по день ухвалення рішення суду. В частині позовної вимоги про стягнення пені у розмірі 172 428,07 грн., то суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у її задоволенні, оскільки у договорі позики від 03 липня 2018 року розмір пені не визначався, відповідач є фізичною особою, тому Закон України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» до зазначених правовідносин не застосовується.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції в одному судовому засіданні 19.10.2021 року перейшов на стадію судового розгляду та ухвалив рішення у справі, позбавивши позивача та відповідача права на надання додаткових пояснень та доказів. У підготовчому засіданні 19.10.2021 року суд закрив його та призначив справу до розгляду по суті на цю ж дату 19.10.2021 року, не повідомивши ані позивача, ані відповідача про місце, дату і час судового засідання заздалегідь, як того вимагає чинний ЦПК України. Згідно п.3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`зковим), якщо такий учасник справи обгрунтовує свою апеляційну скаргу є обов`язковою підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового судового рішення. Крім цього вказує, що судом першої інстанції не було досліджено той факт, що у договорі позики не було прописано щодо дозволу другого із подружжя на розпорядження спільними коштами, що мало бути з`ясовано у судовому засіданні за участю сторін та передбачено положеннями ст. 65 СК України. Також вказує, що судом стягнута сума 3% річних за межами строку позовної давності. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання, у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних витрат і 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 року у справі №127/15672/16-ц зазначено, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбаченних ст. 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки, право на позов виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язанння до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Таким чином, нарахування суми 3% річних з 07.08.2018 року по 19.10.2021 року, тобто більше, ніж за 3 роки, є неправомірним.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 01.12.2021 року дана цивільна справа витребувана з Дзержинського районного суду м. Харкова (а.с. 155).

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 17.01.2022 року у даній цивільній справі відкрито апеляційне провадження (а.с.170).

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 25.01.2022 року дана цивільна справа призначена до апеляційного розгляду на 05.04.2022 року о 10 год.00 хв. (т.2 а.с. 173).

Розпорядженням голови Верховного Суду № 14/0/9-22 від 25.03.2022 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (окремі суди Сумської, Харківської області), відповідно до ч. 7 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з урахуванням неможливості судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду на Полтавський апеляційний суд.

З 01.08.2022 року дана цивільна справа перебуває у провадженні Полтавського апеляційного суду (а.с. 117).

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 05.08.2022 року справа призначена до апеляційного розгляду на 23.11.2022 року о 9-40 год., з повідомленням учасників справи (а.с. 181).

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У судове засідання 23.11.2022 року до апеляційного суду не з`явилися учасники справи, вони належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи шляхом направлення 21.10.2022 року судових повісток про виклик до суду у цивільній справі на їх офіційні електронні адреси у порядку ч. 6 ст. 128 ЦПК України (а.с. 232,235), заяв та клопотань від них про відкладення розгляду справи до суду апеляційної інстанції не надходило. Згідно ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що відповідно до договору позики від 03 липня 2018 року ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 526 400,00 грн., що еквівалентно 20 000 доларів США за курсом продажу готівкового долара США ,встановленим АО КБ «Приватбанк» на 03.07.2018 року, який складає 26,32 грн. за 1 долар США, які зобов`язався повернути 07 вересня 2018 року (а.с. 4,5).

Сторони дотрималися письмової форми договору.

Згідно висновку експерта Національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса» №8702 від 25.06.2021 року, отриманого на виконання ухвали Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 вересня 2020 року, вбачається, що підписи від імені ОСОБА_1 у договорі позики від 03.07.2018 року в графі «Позичальник:», в розписці від 03.07.2018 року від імені ОСОБА_1 на суму 20 000,00 доларів США (а.с. 93), розташований ліворуч від рукописного запису «/ ОСОБА_1 /»,- виконані ОСОБА_1 . Рукописні записи: в розписці від 03.07.2018 від імені ОСОБА_1 на суму 20 000,00 доларів США, що починаються та закінчуються словами « Розписка Я, ОСОБА_1 …» «… Дата 03 июля 2018 г./ ОСОБА_1 »; в договорі позики від 03.07.2018 року: ОСОБА_1 …» - в графі «Позичальник:» (праворуч від підпису від імені ОСОБА_1 ), «03 липня 2018 р.» - в графі «Позичальник:», в рядку «Дата», - виконанні ОСОБА_1 . Ознаки, які б свідчили про виконання вказаних рукописних записів під впливом штучних збиваючих факторі, відсутні (а.с. 92,93).

Як вбачається з договору позики від 03.07.2018 року, ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 526 400,00 грн. з визначенням еквіваленту в доларах США, тому суд першої інстанції визнав, що з відповідача підлягає стягненню саме ця сума в гривнях.

Також суд першої інстанції визнав, що з позивача підлягають стягненню 3% річних у розмірі 49 193,16 грн. від простроченої суми боргу 526 400,00 грн. за період з 08.09.2018 року по 19.10.2021 року, тобто з першого дня прострочення грошового зобов`язання по день ухвалення рішення суду.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача пені у розмірі 172 428,07 грн. за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, то суд першої інстанції виходив з наступного.

Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч.2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст. 549 ЦК України).

Платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін (ст.1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань»).

Згідно ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», розмір пені, передбачений ст.1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

При цьому ст. 4 зазначеного Закону встановлено, що розмір пені не повинен перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховувалась пеня.

Суд першої інстанції також виходив з того, що в аспекті конституційного звернення положення другого речення преамбули Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" від 22 листопада 1996 року № 543/96-ВР з наступними змінами у взаємозв`язку з положеннями статей1,3 цього Закону потрібно розуміти так, що обмеження пені у грошових зобов`язаннях подвійною обліковою ставкою Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, поширюється на правовідносини, суб`єктами яких є лише підприємства, установи та організації незалежно від форм власності і господарювання та фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності (підприємці).

Як встановлено судом першої інстанції, за виконання зобов`язання у договорі позики від 03 липня 2018 року розмір пені не визначався. При цьому, відповідач є фізичною особою, тому Закон України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» до зазначених правовідносин не застосовуються.

За наведених обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги про стягнення пені у розмірі 172 428,07 грн.

Апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Предметом даного спору є стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу у розмірі 751 301,067 грн., що складається з: заборгованості за основним зобов`язанням - 564 400,00 грн., 3% річних за користування чужими грошима з 07.09.2018 року по 16.07.2019 року (день пред`явлення позову) - 14 473,00 грн., пеня за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань - 172 428,07 грн.

Як правильно встановлено судом першої інстанції і це вбачається з матеріалів справи, 03.07.2018 року між сторонами укладено договір позики, згідно якого позикодавець ОСОБА_2 передала, а позичальник ОСОБА_1 прийняв у власність 526 400 грн., що еквівалентно 20 000 доларам США за курсом продажу готівкового долара США, встановленого АТ КБ «ПриваБанк» на 03.07.2018 року, який складає 26,32 грн. за 1 долар США, на строк до 07.09.2018 року (а.с. 4). Також позичальник ОСОБА_1 склав письмову розписку, згідно якої взяв у борг у ОСОБА_2 20 000 доларів США та зобов`язався їх повернути до 07.09.2018 року (а.с. 5).

Як вбачається по справі, відповідачем не заперечується укладення договору позики грошових коштів у вказаному розмірі.

За висновком експерта Національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса» №8702 від 25.06.2021 року підписи у договорі позики від 03.07.2018 року та у розписці від 03.07.2018 року виконані позичальником ОСОБА_1 .

Позивач рішення суду першої інстанції не оскаржила, з ним погодилася.

Відповідач не заперечує проти розміру основного зобов`язання 526 400,00 грн., проте, заперечує проти стягнення 3% річних за користування чужими грошима за період з 08.09.2018 року по 19.10.2021 року (з першого дня прострочення грошового зобов`язання по день ухвалення рішення суду) у розмірі 14 473,00 грн., посилаючись на порушення судом першої інстанції загального строку позовної давності 3 роки.

Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч.5 ст. 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Згідно ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

По справі вбачається, що даний позов пред`явлено до суду 17.07.2019 року. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 08.11.2019 року за позовом був прийнятий до розгляду та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження (а.с. 24). 06.12.2019 року представник відповідача - адвокат Ашурова А.Р. подала суду заяву про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, виходячи з ціни позову (а.с. 26). 06.02.2020 року від представника відповідача - адвоката Ашурової А.Р. до суду першої інстанції надійшов відзив на позовну заяву (а.с. 38-40), проте, у ньому відсутнє клопотання (заява) про застосування строку позовної давності при вирішенні позову. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 10.02.2020 року постановлено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження (а.с. 47). 25.03.2020 року, 20.05.2020 року, 09.07.2020 року судові засідання були відкладені розглядом за заявами представника відповідача - адвоката Ашурової А.Р. у зв`язку з поширенням хвороби COVID-19 (а.с. 49,51,53). Судове засідання 20.11.2020 року було відкладено за заявою представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Ашурової А.Р. у зв`язку з перебуванням відповідача у відрядженні, до заяви додані ксерокопії посадочних документів (а.с. 69-70). 04.12.2020 року судове засідання було відкладено за клопотанням представника відповідача - адвоката Ашурової А.Р. у зв`язку з перебуванням відповідача на самоізоляції через недопущення поширенням хвороби COVID-19, до клопотання додана ксерокопія замовлення на лабораторне дослідження (а.с. 71,72). 01.03.2020 року представник відповідача - адвокат Ашурова А.Р. подала суду письмове клопотання про призначення у справі почеркознавчої експертизи (а.с. 85), 02.03.2021 року, 22.03.2021 року представник відповідача - адвокат Ашурова А.Р. брала участь у судових засіданнях (а.с. 83,94), 07.10.2021 року представник відповідача - адвокат Ашурова А.Р. знайомилася з матеріалами справи (а.с. 133). Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 11.08.2021 року було відновлено провадження у справі після проведення почеркознавчої експертизи, справа була призначена до розгляду на 19.10.2021 року о 13-45 год. (а.с. 134). 19.10.2021 року до суду надійшла заява представника відповідача - адвоката Ашурової А.Р. про відкладення судового засідання у зв`язку з її зайнятістю в іншому кримінальному провадженні, до заяви не були додані докази на підтвердження підстави, зазначеної у заяві (а.с. 136).

Таким чином вбачається, що представник відповідача - адвокат Ашурова А.Р. неодноразово брала участь у судових засіданнях, знайомилася з матеріалами цивільної справи, подавала відзив на позовну заяву, проте, стороною відповідача не подавалася заява про застосування судом позовної давності, як це передбачено ч. 3 ст. 267 ЦК України, а тому суд першої інстанції законно та обгрунтовано прийшов до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних за користування чужими грошима за період з 08.09.2018 року по 19.10.2021 року (з першого дня прострочення грошового зобов`язання по день ухвалення рішення суду) у розмірі 14 473,00 грн.

Щодо доводів апеляційної скарги про позбавлення позивача та відповідача права на надання додаткових пояснень та доказів, що у підготовчому засіданні 19.10.2021 року суд закрив його та призначив справу до розгляду по суті на цю ж дату 19.10.2021 року, не повідомивши ані позивача, ані відповідача про місце, дату і час судового засідання заздалегідь, як того вимагає чинний ЦПК України, що згідно п.3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`зковим), якщо такий учасник справи обгрунтовує свою апеляційну скаргу, є підставою для обов`язкого скасування судового рішення і ухвалення нового судового рішення, то ці доводи не заслуговують на увагу, оскільки представник відповідача під час ознайомлення з матеріалами справи 07.10.2021 року знала про призначення справи до розгляду на 19.10.2021 року згідно ухвали суду від 11.08.2021 року. Позивач у даному випадку не заявляє про порушення судом першої інстанції її прав. Належних та допустимих доказів на підтвердження поважності причини своєї відсутності у судовому засіданні, призначеному на 19.10.2021 року, представник відповідача суду не надала, хоча, як вбачається з матеріалів справи, вона надавала відповідні докази до поданих раніше нею заяв про відкладення справи розглядом.

Крім цього, згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого засідання суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Після відновлення провадження у справі ухвалою від 11.08.2021 року, а також після ознайомлення представника відповідача з висновком почеркознавчої експертизи від сторони відповідача не надходили до суду заяви чи клопотання про заперечення позову чи надання інших доказів тощо, тобто відповідач не заперечував проти позову, тому суд першої інстанції у відповідності до вимог ч. 3 ст. 200 ЦПК України правомірно ухвалив судове рішення за результатами підготовчого засідання.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не було досліджено той факт, що у договорі позики не було прописано щодо дозволу другого із подружжя на розпорядження спільними коштами, що мало бути з`ясовано у судовому засіданні за участю сторін та передбачено положеннями ст. 65 СК України, то ці доводи також не заслуговують на увагу, оскільки у відзиві на позовну заяву сторона відповідача не посилалася на ці обставини. Крім цього, згідно ч. 2,3 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, у даному випадку між сторонами був укладений договір позики, який підтверджений письмовою розпискою позичальника ОСОБА_1 , яка посвідчує передання йому ОСОБА_2 визначеної грошової суми, цей договір позики не підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, а тому згода іншого подружжя не вимагається, що узгоджується з вимогами ст. 65 СК України та ст. 1047 ЦК України.

Інші доводи апеляційної скарги також не заслуговують на увагу та не дають підстав для скасування судового рішення, яке ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, з яким погоджується суд апеляційної інстанції.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вищевказаного, апеляційний суд у складі колегії суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу - без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1,2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381 - 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 жовтня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її прийняття безпосередньо до суду касаційної інстанції, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 листопада 2022 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов