ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2022 року м.Суми

Справа №588/73/22

Номер провадження 22-ц/816/932/22

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Собини О. І.

сторони:

позивач ОСОБА_1 ;

відповідач Акціонерне товариство «Альфа-Банк»;

розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішенняТростянецького районного суду Сумської області від 27 червня 2022 року, в складі судді Щербаченко М.В., повне судове рішення складено 04 липня 2022 року, -

встановив:

У січні 2022 року ОСОБА_1 свого представника адвоката Сумцова Євгена Станіславовича звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі АТ «Альфа-Банк») про стягнення безпідставно набутих коштів.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 21.10.2018 між ОСОБА_1 та АТ «Альфа Банк» був укладений кредитний договір №501077775, за яким позивачу було надано споживчий кредит у розмірі 80489,80 грн строком на 54 місяців (до 22.04.2023) зі сплатою фіксованої процентної ставки -16,99% річних.

Також, між ОСОБА_1 та АТ «Альфа-Банк» 31.05.2019 був укладений кредитний договір № 501148549, за яким позивачу було надано споживчий кредит у розмірі 22566,00 грн строком на 48 місяців (до 31.05.2023) зі сплатою фіксованої процентної ставки - 20,99% річних.

Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хара Н.С.10.11.2020 та 24.11.2020 вчинено виконавчі написи, зареєстровані у реєстрі за № 36282 та № 38194, за яким нотаріусом звернено стягнення із ОСОБА_1 на користь АТ «Альфа Банк», заборгованості за кредитними договором №501148549 від 31.05.2019, №501077775 від 21.10.2018 у розмірі 17153,91 грн та 77513,86 грн відповідно.

Указані виконавчі написи рішенням Тростянецького районного суду Сумської області від 02.11.2021 у справі №588/1243/21 визнано такими, що не підлягають виконанню.

Приватним виконавцем Закорко В.В., на виконання рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 02.11.2021 у справі № 588/1243/21, винесено постанови про закінчення вказаних виконавчих проваджень.

Вказував, що на адвокатський запит представника позивача приватний виконавець Закорко В.В. повідомив, що під час примусового виконання виконавчих написів про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитними договорами №501148549 від 31.05.2019, №501077775 від 21.10.2018 на користь АТ «Альфа Банк» у межах виконавчих проваджень №63912777 та № 64122722 було перераховано кошти в загальній сумі 7928,52 грн.

Оскільки кошти у сумі 7928,52 грн стягнуто на підставі виконавчих написів, які визнано судом, такими, що не підлягають виконанню, тому вказані кошти є такими, що були безпідставно набуті банком і підлягають поверненню.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив стягнути з АТ «Альфа Банк» на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті кошти в сумі 7928,52 грн.

Рішенням Тростянецького районного суду Сумської області від 27 червня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з АТ «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_1 7928 грн 52 коп. в порядку повернення стягнутого за виконавчими написами приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ХараН.С., вчинених 24.11.2020, 10.11.2020 та зареєстрованими у реєстрі за №38194, 36282.

Стягнуто з АТ «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_1 суму сплаченого ним судового збору у розмірі 992 грн 40 коп. та понесені ним витрати на отримання професійної правничої допомоги в сумі 4000 грн 00 коп.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що виконавчі написи від 10.11.2020 та 24.11.2020 № 36282 та № 38194, за яким стягнуто з ОСОБА_1 7928,52 грн, визнано такими, що не підлягають виконанню, правова підстава для примусового стягнення спірних грошових коштів вважається такою, що відпала, у зв`язку з чим до спірних правовідносин підлягає застосуванню ст. 1212 ЦК України.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням АТ «Альфа-Банк», подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права та процесуального права, просить рішення суду в частині задоволення позовних про стягнення коштів в сумі 5310,96 грн скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у цій частині, а також вирішити питання щодо розподілу судового збору.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що на користь стягувача на примусове виконання виконавчого провадження №64122722 було перераховано лише три платежі на загальну суму 1964,56 грн, а кошти в сумі 5310,96 грн не є безпідставно набутими відповідачем, оскільки фактично останнім вони не набувались та не зберігались, що виключає можливість застосування норм статті 1212 ЦК України.

Вказує, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів про фактичне перерахування утриманих коштів відповідачі на підставі оспорюваних документів, а надана позивачем довідка приватного виконавця не може бути доказом, так як вона не містить даних про зарахування утриманих коштів на рахунки стягувача.

Зазначає, що належними доказами, які підтверджує факт перерахування коштів можуть бути виключно первинні документи, оформлені відповідно до ст. Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Також звертає увагу суду на те, що винагорода у розмірі, зазначеному у орієнтовних розрахунках судових витрат, є завищеною та такою, що не відповідає складності справи та сумі, яка стягнута згідно виконавчого напису, а тому підлягає зменшенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи те, що ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів цивільної справи та встановлено судом першої інстанції, що рішенням Тростянецького районного суду Сумської області від 02.11.2021 у справі №588/1243/21 визнано такими, що не підлягають виконанню виконавчі написи вчинені 10.11.2020 та 24.11.2020 приватним нотаріусом Хара Н.С. та зареєстровані у реєстрі за № 36282 та № 38194 про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Альфа Банк» заборгованості за кредитними договорами №501148549 від 31.05.2019, №501077775 від 21.10.2018 у розмірі 17153,91 грн. та 77513,86 грн. (а.с.5-8).

Указане рішення суду від 02.11.2021 року у справі №588/1243/21 набрало законної сили 03.12.2021 року.

На підставі рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 02.11.2021 у справі №588/1243/21 приватним виконавцем виконавчого округу Сумської області Закорком В.В. постановами від 06.12.2021 були закінчені виконавчі провадження №63912777 та № 64122722 у зв`язку з визнанням виконавчих написів від 10.11.2020 та 24.11.2020 № 36282 та № 38194 такими, що не підлягають виконанню (а.с.15-16).

З листа приватного виконавця Закорка В.В. від 14.01.2022 № 485 вбачається, що у виконавчому провадженні №63912777 стягувачу було перераховано 5310,96 грн., а у виконавчому провадженні № 64122722 - 2617,56 грн (а.с.11).

Відповідно до статті 1212 ЦК Україниособа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення 83 глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Аналіз статті 1212 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

У справі, яка переглядається, судом першої інстанції правильно встановлено, що фактично грошові кошти з позивача було стягнуто примусово в межах виконавчих проваджень по примусовому виконаннювиконавчих написів приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Хара Н.С. від 10.11.2020 та 24.11.2020 № 36282 та № 38194 про стягнення грошових коштів у сумі 7928,52 грн. на користь товариства.

Враховуючи, що виконавчі написи №36282 від 10.11.2020 та № 38194 від 24.11.2020 визнані судовим рішенням такими, що не підлягають виконанню, то підстава для примусового стягнення спірних грошових коштів вважається такою, що відпала.

За встановлених обставин справи та вимог закону колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що відповідно до приписів ст. 1212 ЦК України відповідач зобов`язаний повернути позивачу отримані грошові кошти.

Подібні висновки викладені у постановахВерховного Суду від 06 жовтня 2021 року у справі № 623/363/20, від 08 вересня 2021 року у справі № 201/6498/20, від 08 вересня 2021 року у справі № 206/2212/18, від 28 січня 2020 року у справі № 910/16664/18, від 06 березня 2019 року у справі № 910/1531/18.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про недоведеність позивачем фактичного перерахування спірних коштів відповідачу, оскільки грошові кошти були стягнуті приватним виконавцем в межах відкритого виконавчого провадження за виконавчими написами про стягнення коштів на користь АТ «Альфа-Банк».

Таке стягнення грошових коштів відповідає приписам частини першої, третьої статті 47 Закону України "Про виконавче провадження", відповідно до яких грошові суми, стягнуті з боржника (у тому числі одержані від реалізації майна боржника), зараховуються на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця. Стягувачу - юридичній особі стягнуті грошові суми перераховуються виконавцем у встановленому порядку на визначені стягувачем рахунки.

Отже, в даному випадку обов`язок доведення факту не отримання грошових коштів від приватного виконавця, що стягнуті з позивача, покладається саме на відповідача, як стягувача у виконавчому провадженні, оскільки вказані грошові кошти вибули з володіння позивача в примусовому порядку поза його волею.

У той же час, відповідач, як стягувач, відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» не позбавлений права ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження та звернутися до приватного виконавця із заявою про перерахування на його рахунки стягнуті з боржника грошові кошти.

Відомостей щодо оскарження товариством дій (бездіяльності) чи рішень приватного виконавця щодо розподілу стягнутих з позивача грошових коштів матеріали справи не містять.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що саме відповідачем не надано до суду належних та переконливих доказів факту неперерахування на його рахунки стягнутої з позивача грошової суми.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо зменшення витрат на професійну правничу допомогу, оскільки стягнуті судом витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4000 грн відповідають критерію реальності адвокатських витрат та критерію розумності їхнього розміру і ці витрати є співрозмірними з виконаною роботою у суді першої інстанції. Крім того, на підтвердження обставин понесення витрат на правничу допомогу позивачем надано договір про надання професійної правничої допомоги, акт приймання-передачі наданих послуг та докази перерахування позивачем адвокату коштів на суму 4000 грн.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів визнає, що суд першої інстанції всебічно і повно з`ясував, обставини, що мають значення для справи і доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-382, 389 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» залишити без задоволення, а рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 27 червня 2022 року без змін.

Постанова набирає законною силу з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий - С. С. Ткачук

Судді: В. І. Криворотенко

О. І. Собина