Справа № 346/3552/20
Провадження № 22-ц/4808/1120/22
Головуючий у 1 інстанції ДРАЧ Д. С.
Суддя-доповідач Барков
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого судді Баркова В.М.,

суддів Девляшевського В. А.,

Луганської В. М.,

секретар Шандалович В. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Косівського районного суду від 28 липня 2022 року в складі судді Драч Д.С., ухвалене в м. Косові Івано-Франківської області, повнийтекст якого виготовлено 08 серпня 2022 року, в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання договору про спільну діяльність та стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діяв адвокат Колос Ю. В., звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про розірвання договору про спільну діяльність та стягнення коштів.

Позов мотивовано тим, що 03 червня 2006 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 уклали договір про спільну діяльність, до якого було внесено зміни доповненням до договору від 06 березня 2009 року. За умовами договору сторони домовилися спільними зусиллями збудувати об`єкти будівництва: будинок загальною площею 364,25 кв.м, баню загальною площею 164,52 кв.м, рецепцію загальною площею 63,1 кв.м, будинок (охорона) загальною площею 40,0 кв.м, альтанку загальною площею 42,8 кв.м, басейн 10 м х 4 м. Внесок позивачки становить 65% від загального внеску, а відповідача 35%, який здійснювався шляхом передачі майна у користування (земельних ділянок зі зміною їх цільового призначення) та внесення грошових коштів на будівництво.На виконання умов договору сторони здійснювали внески у спільну діяльність. Позивачка внесла земельну ділянку площею 0,3430 га та 275 164 доларів США, тобто більше на 6 111 доларів США за необхідний внесок у частці 65%,а відповідач земельну ділянку площею 0,2546 га та 138 763 доларів США, що менше на 6 111 доларів США за необхідний внесок у частці 35%.У березні 2009 року сторони підписали план робіт на 2009 рік по об`єкту Шешори Івано-Франківської області, відповідно до якого погоджено «введення в експлуатацію об`єктів на ділянці Уграка та оформлення права власності на об`єкти в частках Уграк 35 % і Павлова 65 %». 26 лютого 2010 року позивачка і відповідач підписали план робіт на 2010 рік по об`єкту Шешори Івано-Франківської області, згідно з яким погоджено «введення в експлуатацію об`єктів на ділянці Уграка та оформлення права власності на об`єкти в частках належним чином: Уграк 35 % і Павлова 65 %». Проте ОСОБА_4 зареєстрував право власності на житловий будинок площею 325,8 кв.м, літню кухню площею 36,4 кв.м, сарай площею 40 кв.м, огорожу та вимощення виключно на себе (як єдиного власника). Окрім того, з 2013 року відповідач одноособово використовує зазначений в Договорі об`єкт нерухомості як туристичний (готельний) комплекс Садиба «Шешори Кантрі Клуб», отримує доходи від його використання. У 2016 році ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4 та виконавчого комітету Шешорівської сільської ради Косівського району Івано-Франківської області про скасування рішення Шешорівської сільської ради, скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно, визнання права власності на 65/100 частки житлових будинків, виділення частки із майна, що є у спільній частковій власності, припинення права спільної часткової власності та визнання права власності на нерухоме майно, скасування реєстрації земельної ділянки.Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 16 грудня 2019 року, залишеним без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 09 червня 2020 року позов задоволено частково та скасовано рішення виконавчого комітету Шешорівської сільської ради Косівського району Івано-Франківської області про передачу у власність ОСОБА_4 житлового будинку, свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане виконавчим комітетом Шешорівської сільської ради на ім`я ОСОБА_4 на підставі рішення на житловий будинок А загальною площею 325,8 кв.м, літню кухню Б, сарай В., огорожу № 1-3, вимощення І, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Посилаючись на істотне порушення відповідачем умов договору, позивачка просила розірвати договір про спільну діяльність від 03 червня 2006 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 . Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 275 164 доларів США, що становить 7 537 897,65 грн. за офіційним курсом НБУ станом на 25 серпня 2020 року.

Рішенням Косівського районного суду від 28 липня 2022 року, з урахуванням ухвали Косівського районного суду від 08 серпня 2022 року про виправлення описки, позов ОСОБА_1 залишено без задоволення. Скасовано арешт, накладений ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 02вересня 2020 року на грошові кошти, що належать ОСОБА_4 та знаходяться на будь-яких банківських рахунках ОСОБА_4 , у банківських установах або банківських рахунках, які будуть відкриті в майбутньому; земельну ділянку площею 0,069 га, РНОНМ: НОМЕР_1 , кадастровий номер :02:001:0984, адреса: АДРЕСА_1 , цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, яка належить на праві власності ОСОБА_4 ; земельну ділянку площею 0,25 га, кадастровий номер :02:001:0495 за адресою: Івано-Франківська область, Косівський район, с. Шешори, урочище «Демня», цільове призначення - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка належить на праві власності ОСОБА_4 ; земельну ділянку площею 0,0046 га, кадастровий номер :02:001:0536 за адресою: Івано-Франківська область, Косівський район, с. Шешори, урочище «Демня», цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, яка належить на праві власності ОСОБА_6 ; житловий будинок загальною площею 325,8 кв.м, РНМ: 30794576, за адресою: АДРЕСА_1 , який належить на праві власності ОСОБА_4 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що сторони не позбавлені можливості оформити свої права спільної часткової власності на об`єкт будівництва відповідно до умов спірного договору та здійснювати володіння, користування та розпорядження належним їм майном на власний розсуд, при цьому у разі продовження спільної діяльності чи то відчуження майна відповідно до умов договору. Порушення умов договору, допущені обома сторонами не є істотними і достатніми для розірвання договору, що фактично вже виконаний за змістом його розділу 1, а будь-які претензії сторін одна до одної щодо взаємних компенсацій їх збитків, пов`язаних із виконанням спірного договору (недофінансування будівництва та/або утримання і ремонту спільного майна, перерозподілу прибутків від використання майна) можуть бути вирішені шляхом спільних переговорів і укладення додаткових угод чи в судовому порядку.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Колос Ю. В., посилаючись нанеповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального правата порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 .

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом належним чином не було досліджено усі критерії істотності порушення відповідачем умов договору у розумінні частині 2 статті 651 ЦК України. Так, укладаючи договір з відповідачем позивачка розраховувала не лише на створення, будівництво і введення в експлуатацію будівель і комунікацій, але й на здійснення права спільної часткової власності та розподіл прибутку від використання об`єкта будівництва у погоджених сторонами частках. За для досягнення цих цілей ОСОБА_1 в повній мірі виконала свої зобов`язання за договором в частині фінансування в об`єкт будівництва. Однак всупереч умов договору відповідач протиправно зареєстрував право власності на об`єкт будівництва виключно на себе як єдиного власника, а в подальшому одноособово використовує об`єкт з метою отримання прибутку від його використання. Таким чином, позивачка позбавлена володіти, користуватися та розпоряджуватися часткою у спільній власності у розмірі 65% та отримати прибутки за результатами використання такої власності у розмірі 65%.

Поза увагою суду залишено і той факт, що ОСОБА_1 завдано шкоду внаслідок порушення умов договору відповідачем, і така шкода є значною. Матеріалами справи підтверджується, що позивачка внесла 275 164,00 доларів США в об`єкт будівництва, що становило навіть більше 65% від загальної суми за умовами договору. Проте протягом більше як десяти років не має зареєстрованого у встановленому порядку на праві спільної часткової власності майна, яке було збудоване на підставі укладеного договору, а також не отримує доходи. Крім того, позивачка належним чином продовжує сплачувати земельний податок на земельну ділянку, ня якій розташований спірний об`єкт будівництва. Висновок суду про те, що «об`єкт вже існує і сторонами залишилось зареєструвати за собою право їх спільної часткової власності на нього згідно умов договору» вказує на те, що суд першої інстанції фактично ухилився від вирішення спору між сторонами, які не змогли дійти згоди щодо реєстрації права власності згідно з умовами договору у досудовий спосіб та не бажають будь-які дії, спрямовані на подальше виконання договору. Проігнорував суд і ту обставину, що позивач не може зареєструвати право власності самостійно з об`єктивних причин, оскільки документи для відповідної реєстрації знаходяться у відповідача.

Не враховано місцевим судом і те, що відповідач неодноразово порушував умов договору. Одне з таких порушень (одноособове використання об`єкта будівництва та отримання прибутку від його використання) має триваючий характер та продовжує станом на час подання апеляційної скарги. Натомість дії позивача (реєстрація права власності на частину об`єкта) були вчиненні лише через рік після незаконних дій відповідача і як спосіб самозахисту.

Також вказує, що дії відповідача не відповідають стандарту поведінки «добросовісність» та є суперечливою поведінкою, що призвели до втрати позивачкою довіри до відповідача та унеможливлює подальше здійснення спільної діяльності на умовах, встановлених договором. Суд першої інстанції ці обставини не дослідив та зробив передчасний висновок про неістотність порушень умов договору відповідачем, а відтак і про відсутність підстав для розірвання спірного договору.

Звертає увагу апеляційного суду, що матеріали справи містять докази неодноразового звернення ОСОБА_1 до ОСОБА_4 з пропозиціями щодо здійснення належного оформлення права власності як у добровільному, так і в судовому порядках. Однак відповідач ухиляється від таких пропозицій, що позбавляє позивача можливості оформити свої права спільної часткової власності на об`єкт будівництва.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 покликається на те, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Косівського районного суду від 28 липня 2022 року без змін. При цьому зазначає, що об`єкт будівництва, обумовлений сторонами у договорі вже існує. Сторони не позбавлені можливості оформити свої права спільної часткової власності на об`єкт будівництва відповідно до умов спірного договору та здійснювати володіння, користування та розпорядження належним їм майном на власний розсуд. Порушення умов договору мало місце як зі сторони відповідача, так і зі сторони позивача. При цьому порушення ним умов договору є неістотними і він зацікавлений у збереженні договору. Сума відшкодування на користь позивача у разі розірвання договору є значною для нього. Претензії сторін одна до одної щодо взаємних компенсацій їх збитків, пов`язаних з виконанням спірного договору можуть бути вирішенні шляхом спільних переговорів та укладення додаткових угод.

За положеннями статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивачки адвоката Рудь Г. І., яка просила скаргу задовольнити, пояснення відповідача ОСОБА_4 та його представника адвоката Павликівської Г. М., які просили залишити рішення суду без змін,дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає,що апеляційну скаргу необхідно залишити без задовольенняз таких підстав.

Відповідно достатті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частинами першою, другою статті 1130 ЦК Україниза договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об`єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об`єднання вкладів учасників.

Відповідно до частини другої статті 1131 ЦК України умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

Статтею 1132 ЦК України передбачено, що за договором простого товариства сторони (учасники) беруть зобов`язання об`єднати свої вклади та спільно діяти з метою одержання прибутку або досягнення іншої мети.

Частиною першою статті 1133 ЦК Українипередбачено, що вкладом учасника вважається все те, що він вносить у спільну діяльність (спільне майно), в тому числі грошові кошти, інше майно, професійні та інші знання, навички та вміння, а також ділова репутація та ділові зв`язки.

Суд встановив, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 03 червня 2006 року було укладено договір про спільну діяльність.

Згідно з пунктом 1.1 цього договору сторони зобов`язалися шляхом об`єднання своїх зусиль, грошових коштів, земельних ділянок діяти без створення юридичної особи для створення, будівництва та введеня в експлуатацію будівель та комунікацій; котеджу 1 (будинок) площею 364 м2, котеджу 2 (баня) площею 164,52 м2, котеджу 3 (рецепція) площею 63,1 м2, котеджу 4 (альтанка) площею 42,8 м2, басейну.

Це майно сторони створюють з метою здійснення права сумісної часткової власності (п. 1.2 договору).

Відповідно до пункту 2.1 договору для досягнення його мети ОСОБА_7 вносить земельну ділянку площею 0,343 га та грошові кошти в сумі 360 956 грн. 83 коп. (еквівалент 71 476,6 доларів США), що становить 65% у загальній спадковій власності на об`єкт будівництва. ОСОБА_4 зобов`язався внести земельну ділянку площею 0,2546 га та грошові кошти в сумі 194 361 грн. 37 коп. (еквівалент 38 487,4 доларів США), що становить 35% у загальній спадковій власності на об`єкт будівництва.

Суд першої інстанції встановив, що сторони домовились про спільне будівництво туристичного (готельного) комплексу на двох суміжних ділянках.

При цьому відповідач та представник позивачки в судовому засіданні апеляційного суду підтвердили, що туристичний (готельний) комплекс збудовано та введено в експлуатацію, а із змісту позовної заяви та пояснень представника позивачки вбачається, що спір між сторонами фактично виник з приводу реєстрації за позивачкою права спільної часткової власності не у частці, передбаченій договором, та не розподілу прибутку за результатами використання цього комплексу, чим в значній мірі її позбавлено того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частин першої та другої статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін уразі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Таким чином, підставою для розірвання договору у судовому порядку може бути невиконання сторонами хоча б одного з його зобов`язань, передбачених договором.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.

При вирішенні питання про розірвання договору на підставі статті 651 ЦК України не має значення, яке із порушень сторонами договору мало визначальне значення, достатньо одного істотного порушення договору будь-якою із сторін.

Абзацем другим частини першої статті 638 ЦК України (в редакції, чинній на час укладання спірного договору) визначено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Застосування такого правового наслідку, як розірвання договору судом, саме з підстави істотності допущеного порушення договору, визначеної через іншу оціночну категорію значну міру позбавлення того, на що особа розраховувала при укладенні договору, - відповідає загальним засадам цивільного законодавства, до яких за пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України належать, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 912/1385/17 (провадження № 12-201гс18).

Між тим рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 16 грудня 2019 року в справі № 347/2293/16, залишеним без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 09 червня 2020 року, встановлено, що свідоцтво про право власності на створене за спірним договором майно у меншій частці, ніж передбачено цим договором, видано позивачці на підставі її ж заяви.

Відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні апеляційного суду пояснив, що з 2010 року позивачка не приймає участі в утриманні майна, а реєстрація права власності сторін договору на новостворене майно відбулась не у передбачених договором частках, оскільки за кожним з них реєструвалося майно, яке знаходилося на земельній ділянці, власником якої вони були про що представник позивачки не заперечувала.

Таким чином враховуючи, що об`єкти нерухомості, які є предметом договору, на час звернення позивачки до суду були вже збудовані та введені в експлуатацію, участі в утриманні спільного майна вона не приймає, а реєстрація її права власності на ці об`єкті не у частці передбаченій договором, відбулася на підставі її власної заяви та рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 16 грудня 2019 року скасована, не можна вважати що вона значною мірою була позбавлена того, на що розраховувала при укладенні договору, а відтак суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про неістотність вказаних порушень договору.

Доводи апеляційної скарги зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, які на думку апелянта мають істотне значення для вирішення справи, разом з тим, вони були предметом перевірки і оцінки судом першої інстанції.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційниу скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Косівського районного суду від 28 липня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 07 листопада 2022 року.

Судді В. М. Барков

В. А. Девляшевський

В. М. Луганська