КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 755/9809/19 Головуючий у І інстанції Чех Н.А.
Провадження №22-ц/824/4757/2022 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

15 червня 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Писаної Т.О.,

за участі секретаря Тимошевської С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , державного підприємства «Сетам», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Курасової Олени Василівни, третя особа: об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Спільна справа» про відновлення права спільної сумісної власності,-

УСТАНОВИВ:

у червні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаною позовною заявою, в якій просила відновити право спільної сумісної власності позивача на нежитлові приміщення багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 площею 23,9 кв.м. шляхом визнання незаконним та скасування із закриттям розділу:

- рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 30059411 від 15.06.2016 року 11:19:45, Франчик Зоя Андріївна , Державне підприємство «СЕТАМ», м. Київ, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00;

- рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 30344699 від 06.07.2016 року 16:41:26, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Курасова О.В., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00.

В обґрунтування позову зазначала, що 06.04.2006 року було підписано Акт приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта першого пускового комплексу житлова частина житлового будинку АДРЕСА_1 та вбудованої в офісний блок ( АДРЕСА_1 ) трансформаторної підстанції.

Вказаний Акт був затверджений Розпорядженням Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації та зареєстрований Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва.

29.09.2006 року між позивачем та ТОВ «Аквапарк» було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 .

25.12.2015 року зареєстровано ОСББ «Спільна справа».

27.02.2016 року на загальних зборах співвласників ОСББ «Спільна справа» було прийняте рішення, що управління багатоквартирним житловим будинком АДРЕСА_1 з 01.04.2016 року буде здійснюватися ОСББ «Спільна справа».

З Інформаційної довідки від 27.04.2017 року позивач дізналася про те, що на користь ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на нежитлове приміщення АДРЕСА_3 , загальною площею 23,9 кв.м. Право власності зареєстровано на підставі генеральної угоди від 04.04.2007р.

В подальшому право власності на вказаний об`єкт було зареєстровано за ОСОБА_3 згідно договору купівлі-продажу від 06.07.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Курасовою О.В.

Позивач вважає, що вказане нежитлове приміщення незаконно вилучено зі складу спільної сумісної власності співвласників багатоквартирного будинку; що реєстрація права власності на нежитлове приміщення відбувалася незаконно та із чисельними порушеннями вимог чинного законодавства України; реєстрація права власності на нежитлове приміщення порушує її (позивача) права як співвласника багатоквартирного будинку.

Так, Генеральна угода, яка зазначена як підстава для реєстрації права власності на спірний об`єкт, де стороною був ймовірно ОСОБА_3 , укладена згідно дат після введення будинку в експлуатацію, що є неможливим. З 06.04.2006 року ТОВ «Аквапарк» відчужував приміщення в багатоквартирному будинку виключно шляхом укладення від свого імені (як власника нерухомого майна) відповідних нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу об`єктів нерухомого майна. Генеральна угода є незаконною, оскільки вона передбачала відчуження на користь інвестора майнових прав на нерухоме майно, яке забудовник повинен був збудувати та передати інвестору в майбутньому (угода укладена із грубим порушенням положень ЗУ «Про інвестиційну діяльність»; ЗУ «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю», ч.2 ст.331 ЦК України). Предметом Генеральної угоди є відчуження майнових прав на нерухоме майно після фактичного введення будинку в експлуатацію, що є неможливим, оскільки потребує відповідних змін до проектної та дозвільної документації та потребує додаткового (повторного) введення будинку в експлуатацію.

Крім того, при реєстрації права власності на нерухоме майно були порушені та недотримані вимоги ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст.ст.369, 203, 228 ЦК України.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 21 вересня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишені без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду встановленим по справі обставина, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити заявлені позовні вимоги.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначила, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доводам позивача щодо порушення її прав, як співвласника майна багатоквартирного будинку, у зв`язку із незаконною реєстрацію за відповідачами права власності на приміщення загального користування. При цьому, суд взагалі не досліджував обставини незаконності рішень про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень та реєстрації права власності за ОСОБА_2 на спірне нежитлове приміщення АДРЕСА_3 були прийняті державним реєстратором із порушенням Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України 25 грудня 2015 року №1127.

Зазначила, що Генеральна угода №2-НЖ/2ПОВ-ДІ про дольову участь в інвестуванні будівництва від 04 квітня 2007 року та не відповідає вимогам, встановленим законом, укладена після прийняття будинку в експлуатацію та без згоди позивача після набуття позивачем права спільної сумісної власності на приміщення загального користування будинку, в тому числі допоміжні приміщення будинку.

Апелянт вказує, що ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції не дав належну оцінку поданим позивачем доказам, які підтверджують, що :

- спірне нежитлове приміщення АДРЕСА_3 до моменту його державної реєстрації належало до місць спільного користування та обліковувалось як технічні приміщення №ХУІІІ площею 16,9 кв. та №ХХ площею 7,0 м.кв.;

- відчуження нежитлового приміщення всупереч вимог закону відбулось без згоди співвласників будинку;

- з приводу незаконного відчуження Нежитлового приміщення АДРЕСА_3 в Київській місцевій прокуратурі №7 перебуває кримінальне провадження, відомості про яке 13.10.2016 року внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000194, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190 КК України, що підтверджується листом Київської місцевої прокуратури №7 від 03.02.2020 року №10.37-45-751-вих-20;

- у спірному нежитловому приміщенні АДРЕСА_3 запроектовані та перебувають електрощитова та обладнання системи витяжної протидимної вентиляції, доступ до яких обмежений новим власником спірних приміщень;

- спірне нежитлове приміщення АДРЕСА_3 забудовником не проектувалось, не будувалось та в експлуатацію не вводилось;

- факт підписання генеральної угоди заперечується колишнім директором забудовника ОСОБА_5 ;

- відповідач ОСОБА_2 не сплачував вартість нежитлового приміщення АДРЕСА_3;

- відповідач ОСОБА_2 не отримував від забудовника нежитлове приміщення АДРЕСА_3 за актом приймання-передачі;

- відповідач ОСОБА_2 не надав державному реєстратору передбачені законом документи, необхідні для державної реєстрації;

- державний реєстратор порушив вимоги закону та здійснив державну реєстрацію прав власності на спірне нежитлове приміщення АДРЕСА_3 на підставі Генеральної угоди, яка не відповідає вимогам закону та на підставі інших документів, які взагалі не стосуються нежитлового приміщення АДРЕСА_3.

Представником відповідача ОСОБА_3 - адвокатом Овчінніковим А.А. подано відзив на апеляційну скаргу, в якому останній посилається на безпідставність доводів скарги, просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, як законне та обґрунтоване. Звертає увагу апеляційного суду на ту обставину, що підставою заявленого позову позивач зазначає незаконність та нікчемність Генеральної угоди, та фактично просить застосувати наслідки нікчемного правочину до рішення державного реєстратора не заявляючи при цьому позовних вимог до відповідачів - фізичних осіб.

Інших відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходило.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 та її представник - адвокат Апостолюк О.О. не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи за відсутністю позивача та її представника, зазначає про те, що позивач в повній мірі підтримує вимоги апеляційної скарги та просить її задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Овчінніков А.А. в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на доводи, викладені ним у відзиві.

Представник третьої особи - ОСББ «Спільна справа» - Маковська О.С. в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала, просила її задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що у відповідності до положень ч. 2 статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників учасників процесу, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем по даній справі не було доведено свої позовні вимоги в частині того, які саме порушення його особистих цивільних прав відбулися в результаті здійснення реєстрації права власності за відповідачами на приміщення під АДРЕСА_3 , в якому створене ОСББ «Спільна справа».

Колегія суддів апеляційного суду не може в повній мірі погодитися із висновками суду першої інстанції щодо не доведення позивачем свого права на звернення до суду із вказаним позовом.

Так, предметом спору у даній справі є незаконність рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності за відповідачами на приміщення загального користування (допоміжні приміщення) в будинку АДРЕСА_1 .

Згідно ст. 5 ЗУ «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» (далі - Заккону), спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників.

Спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку.

Згідно п. 2) ч. 1 ст. 1 Закону, допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - це приміщення, призначені для убезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери інші підсобні і технічні приміщення).

Згідно п. 6) ч. 1 ст. 1 Закону, спільне майно багатоквартирного будинку - це приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія.

Відповідно до частин 1, 2 статті 6 Закону, співвласники мають право:

1) вільно користуватися спільним майном багатоквартирного будинку з урахуванням умов та обмежень, встановлених законом або рішенням співвласників;

2) брати участь в управлінні багатоквартирним будинком особисто або через представника;

3) одержувати інформацію про технічний стан спільного майна багатоквартирного будинку, умови його утримання та експлуатації, витрати на утримання спільного майна багатоквартирного будинку та надходження, отримані від його використання;

4) безоплатно одержувати інформацію про суб`єктів права власності на всі квартири та нежитлові приміщення у багатоквартирному будинку і площу таких квартир та приміщень у порядку і межах, визначених законом;

5) ознайомлюватися з рішеннями (протоколами) зборів співвласників, листками опитування, робити з них копії;

6) на відшкодування винною особою збитків, завданих спільному майну багатоквартирного будинку, у розмірі, що відповідає частці кожного співвласника;

7) інші права, визначені законом.

Реалізація співвласником своїх прав не може порушувати права інших співвласників.

Згідно Рішення Конституційного суду України від 02 березня 2004 року №4-рп/2004 у справі №1-2/2004, допоміжні приміщення, стають об`єктами права спільної власності співвласників багатоквартирного будинку, тобто їх спільним майном, одночасно з приватизацією громадянами квартир.

Згідно Рішення Конституційного суду України від 02 березня 2004 року №4-рп/2004 у справі №1-2/2004, допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т.ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових юридичних дій. Власникам квартир немає необхідності створювати з цією метою об`єднання співвласників багатоквартирного будинку.

Згідно Рішення Конституційного суду України від 09 листопада 2011 року №14-рп/2011 у справі №1-22/2011, власники квартир дво- або багатоквартирних житлових будинків та житлових приміщень у гуртожитку, незалежно від підстав набуття права власності на такі квартири, житлові приміщення, є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначає порушене, невизнане чи оспорюване право або охоронюваний законом інтерес, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

У абзаці третьому частини другої статті 369 ЦК України передбачено, що згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Аналіз зазначених норм права свідчить про те, що ОСОБА_1 , як співвласник багатоквартирного будинку, має право на звернення до суду із позовом щодо приміщень загального користування у будинку, у тому числі допоміжних приміщень будинку.

В той же час, звертаючись за захистом свого порушеного права шляхом скасування рішення про державну реєстрацію права власності на приміщення АДРЕСА_3 , ОСОБА_1 обрала невірний спосіб захисту.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 29 вересня 2006 року ОСОБА_1 придбала у ТОВ «Аквапарк» квартиру АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Колесник С. А. та зареєстрованого в реєстрі за № 5507 (а. с. 12, т. 1).

06 квітня 2006 року було введено в експлуатацію закінчений будівництвом об`єкт першого пускового комплексу житлова частина житлового будинку по АДРЕСА_4 , та вбудованої в офісний блок трансформаторної станції згідно з актом державної приймальної комісії від 06 квітня 2006 року(а. с. 94-98, т. 1).

Зазначений акт був затверджений розпорядженням Дніпровської районної у м. Києві адміністрації від 14 червня 2006 рок за № 897.

04 квітня 2007 року між ТОВ «Аквапарк» та ОСОБА_2 було укладено генеральну угоду № 2-НЖ/2 ПОВ-ДІ про дольову участь в інвестуванні будівництва (том 2 а. с. 91-96).

25 грудня 2015 року в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань за реєстровим номером 023418 було зареєстровано ОСББ «Спільна Справа».

Згідно з рішенням загальних зборів ОСББ «Спільна Справа» було вирішено здійснювати управління будинком з нежитловими приміщеннями (нежилими приміщеннями, офісами, та паркингом) відповідно до пунктів 2.1-2.3 Правил управління будинком, спорудою житловим комплексом або комплексом будинків і споруд з 01 квітня 2016 року.

На підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, державним реєстратором Франчик З.А. Державне підприємство «Сетам» 13.06.2016 року було здійснено державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення № 135, загальною площею 23,9 кв.м., в будинку АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 . Підстави виникнення права власності - Генеральна угода, серія та номер 2:НЖ 2 ПОВ-ДІ, виданий - 04.04.2007. (том 2 а.с.33)

Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна - Відповідно до Договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, укладеним 06.07.2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , останній отримав у власність нежитлове приміщення АДРЕСА_3 . Договір посвідчено приватним нотаріусом КМНО Курасовою О.В. (том 2 а.с. 21-22).

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Правовідносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень врегульовані Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав тощо регулює Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 та Порядок ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 року № 1141.

Згідно з частиною першою статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до частини третьої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор:

1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації;

2) перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення;

3) під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником. Органи державної влади, підприємства, установи та організації зобов`язані безоплатно протягом трьох робочих днів з моменту отримання запиту надати державному реєстратору запитувану інформацію в паперовій та (за можливості) в електронній формі;

4) під час проведення реєстраційних дій обов`язково використовує відомості Державного земельного кадастру та Єдиного реєстру дозвільних документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів, а також використовує відомості, отримані у порядку інформаційної взаємодії Державного реєстру прав з Єдиним державним реєстром судових рішень;

5) відкриває та/або закриває розділи в Державному реєстрі прав, вносить до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідні відомості про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів таких прав; 6) присвоює за допомогою Державного реєстру прав реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна у випадках, передбачених цим Законом;

7) виготовляє електронні копії документів, поданих у паперовій формі, та розміщує їх у реєстраційній справі в електронній формі у відповідному розділі Державного реєстру прав (у разі якщо такі копії не були виготовлені під час прийняття документів за заявами у сфері державної реєстрації прав);

8) формує за допомогою Державного реєстру прав документи за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав;

9) формує реєстраційні справи у паперовій формі;

9-1) надає в установленому порядку та у випадках, передбачених Законом України «Про виконавче провадження», інформацію органу державної виконавчої служби або приватному виконавцю;

10) здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом.

Державній реєстрації, відповідно до частини четвертої статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Документи, що подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (частина перша статті 22 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі, зокрема, укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката.

Вичерпний перелік підстав для відмови у державній реєстрації прав та їх обтяжень встановлено частиною першою статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», частина четверта цієї ж статті регламентує, що відмова в державній реєстрації прав та їх обтяжень з підстав, не передбачених цим Законом, заборонена.

Судом першої інстанції обґрунтовано встановлено, що реєстрація права власності за ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на нежитлове приміщення № 135 в будинку АДРЕСА_1 здійснена на підставі укладених правочинів: генеральної угоди від 04 квітня 2007 року про дольову участь в інвестуванні будівництва № 2-НЖ/2 ПОВ-ДІ; договору купівлі-продажу, укладеного 06.07.2016 року року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Будь-яких належних та допустимих доказів щодо визнання недійсними генеральної угоди № 2-НЖ/2 ПОВ-ДІ про дольову участь в інвестуванні будівництва від 04 квітня 2007 року; договору купівлі-продажу, укладеного 06 липня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 позивачем не надано, чим не виконано вимоги статті 12 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином, вимоги заявлені позивачем про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень є належним способом захисту.

Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, натомість правові підстави застосував помилково, про що викладено у редакції цієї постанови.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в порядку ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги, та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що рішення суду слід змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в реакції цієї постанови , в іншій частині рішення залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 379, 381-384ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від від 21 вересня 2021 року змінити в частині мотивів для відмови в задоволенні позову.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 20 червня 2022 року.

Суддя-доповідач Таргоній Д.О.

Судді: Голуб С.А.

Писана Т.О.