Справа № 347/227/22
Провадження № 22-ц/4808/1262/22
Головуючий у 1 інстанції ГОРДІЙ В. І.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Пнівчук О.В.

суддів: Девляшевського В.А., Бойчука І.В.

з участю секретаря Шандалович В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 на рішення Косівського районного суду від 26 вересня 2022 року, в складі судді Гордія В.І., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Косівської міської ради, третя особа без самостійних вимог: приватний нотаріус Косівського районного нотаріального округу Маркуц Уляна Михайлівна про визнання рішення протиправним, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку та скасування реєстрації земельної ділянки,

в с т а н о в и в :

У січні 2022 року ОСОБА_2 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 , Косівської міської ради, третя особа без самостійних вимог приватний нотаріус Косівського районного нотаріального округу Маркуц У.М. про визнання рішення протиправним, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку та скасування реєстрації земельної ділянки.

Позов обґрунтовано тим, що позивачка добросовісно користується земельною ділянкою орієнтовною площею 0,12 га, що розташована в с. Микитинці, Косівського району, поблизу її будинковолодіння більше 30 років, та сплачує за неї земельний податок. Проте, нещодавно їй стало відомо, що вказана земельна ділянка перебуває у власності ОСОБА_3 . Спірній земельній ділянці присвоєно кадастровий номер :01:001:0310.

Зазначила, що на її вимогу Косівська міська рада надала копію рішення Микитинецької сільської ради Косівського району від 28 березня 2002 року, яким ОСОБА_4 передано у приватну власність спірну земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,2465 га.

ДП «Івано-Франківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» було надано відповідь та викопіювання фрагменту кальки контурів с. Микитинці колгоспу «Перше Травня», з якого видно, що спірна ділянка площею 0,2465 га кадастровий номер :01:001:0310, перебувала у користуванні двох громадян та була розділена на дві окремі ділянки за № НОМЕР_1 площею 0,12 га та № НОМЕР_2 площею 0,14 га. Земельна ділянка № НОМЕР_1 площею 0,12 га перебувала у користуванні позивачки ОСОБА_2 , і згідно рішення Микитинецької сільської ради від 14.02.1991 року, землі, які були наділені до 01.02.1991 року, залишено за їхніми власниками. Однак, при прийнятті рішення про передачу у приватну власність ОСОБА_4 спірної земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,2465 га, сільською радою не було враховано, що частина земельної ділянки орієнтовною площею 0,12 га, знаходилася у власності ОСОБА_2 .

Позивачка посилаючись на порушення її прав на спірну земельну ділянку, просила визнати рішення Микитинецької сільської ради від 28 березня 2002 року, яким ОСОБА_4 передано у приватну власність спірну земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,2465 га незаконним та скасувати; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом; скасувати рішення про державну реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку за відповідачкою ОСОБА_3 та державну реєстрацію земельної ділянки кадастровий номер :01:001:0310.

Рішенням Косіського районного суду від 26 вересня 2022 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

На дане рішення суду представник ОСОБА_2 ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення норм матеріального та процесуального права.

Представник апелянта зазначив, що суд не дав належної оцінки тому, що ОСОБА_2 у встановленому законом порядку було виділено спірну земельну ділянку та фактично вона набула права користування нею. Земельна ділянка площею 0,12 га, яка перебувала в її користуванні, не вилучалася, від права користування земельною ділянкою позивачка не відмовлялася, сплачувала за неї земельний податок. Той факт, що позивачка не зверталась з відповідними заявами до органу місцевого самоврядування не свідчить про її відмову від земельної ділянки, яка до цього часу перебуває у її користуванні.

При прийнятті рішення про передачу у приватну власність ОСОБА_4 спірної земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,2465 га, сільською радою не враховано, що частина земельної ділянки орієнтовною площею 0,12 га, знаходилася у власності (користуванні) позивачки по справі.

Позивачка не знала про приватизацію земельної ділянки яка перебуває у її користуванні і до цього часу не могла знати про наявність у ОСОБА_4 . Державного акту на право приватної власності на землю, серія IV-ІФ № 034587 від 18 жовтня 2002 року.

Крім того, жодних дій які б свідчили про відмову від земельної ділянки позивачка не вчиняла.

Апелянт вважає необґрунтованим стягнення з позивачки витрат на правничу допомогу в розмірі 5000 грн, оскількизгідно розрахунку затрат робочого часу про надання правничої допомоги ОСОБА_3 , (а. с. № 210), послуги адвокатом надавалися у справі про стягнення аліментів. В матеріалах справи відсутній сам договір про надання правничої допомоги від 24 лютого 2022 року.

На підтвердження витрат на правничу допомогу представником позивача надано квитанцію (а. с. № 211), відповідно до якої адвокатом отримано від позивача грошові кошти за надання правової допомоги у справі №347/227/22. Однак стороною позивача не надано суду доказів, що його адвокат має касу і веде касову книгу. Відтак, адвокат позивача не може сам виписувати квитанцію чи касовий прибутковий ордер про отримання коштів.

Просив рішення Косівського районного суду від 26 вересня 2022 року скасувати, та ухвалити нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити.

Правом на подачу відзиву сторони не скористалась.

Згідно ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційні скарги не перешкоджає перегляду рішення суду.

У засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_2 ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги з наведених у них мотивів.

Представник відповідачки ОСОБА_3 - ОСОБА_5 доводи скарги заперечив, посилаючись на обґрунтованість висновків суду обставам справи.

Представник Косівської міської ради та приватний нотаріус Косівського районного нотаріального округу Маркуц Уляна Михайлівна в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що відповідно до положень ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності.

Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційних скарг, суд дійшов висновку, що скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

За змістом частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Постановляючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачка не довела у неї права користування спірною земельною ділянкою, а відтак підстави для скасування рішень уповноважених органів та осіб щодо державної реєстрації за відповідачкою ОСОБА_3 права власності на земельну ділянку кадастровий номер :01:001:0310 розташованої у с. Микитинці, Косівського району - відсутні.

З таким висновком суду погоджується колегія суддів з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Отже, суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 Земельного кодексу України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Пунктом б ч. 1 ст. 12 ЗК України передбачено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 122 ЗК України регламентовано, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Згідно ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі, зокрема, одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Статтею 118 ЗК України визначений порядок безоплатної приватизації земельних ділянок.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/ або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт.

Обов`язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів фізичної особи - позивача у справі.

Крім того, законодавством передбачено, що акт органу місцевого самоврядування може визнаватися недійсним лише у випадку, коли він порушує права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою (ст. 155 ЗК України), а визнаватися незаконним та скасовуватися правовий акт органу влади чи місцевого самоврядування може лише за позовом власника майна у випадку невідповідності закону чи порушення прав власника (ст. 393 ЦК України).

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що спірна земельна ділянка пл.0,12 га згідно копії Державного акту виданого 18.05.2002 року, є складовою земельної ділянки наданої у власність ОСОБА_4 площею 0,2465 га розташованої в с. Микитинці, Косівського району (а.с.47-48).

Після смерті ОСОБА_4 , дана земельна ділянка на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом перейшла відповідачці ОСОБА_3 , що підтверджується копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.100-101) та копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом (а.с.102).

Доводи апеляційної скарги проте, що саме позивач має право користуватись земельною ділянкою площею 0,12 га, оскільки більше 30 років на законних підставах нею користувалась не заслуговують на увагу, оскільки з аналізу наведених норм матеріального права слід дійти висновку, що право здійснювати розпорядження землями комунальної власності, у тому числі передавати їх у власність або користування фізичним та юридичним особам, належить до виключної компетенції органу місцевого самоврядування.

Будь-яких доказів щодо надання у користування позивачці спірної частини земельної ділянки, а відтак виникнення у позивачки правомірного права користування нею, матеріали справи не містять.

Не заслуговують на увагу, доводи апеляційної скарги про те, що згідно рішення Микитинецької сільської ради від 14.02.1991 року, сільською радою було ухвалено, що «землі, які були наділені до 01.02.1991 року, залишити за їхніми власниками», однак належних доказів з цього приводу суду не надано і судом їх не здобуто.

Судом встановлено, що Державний акт про право власності на землю чи технічна документація ОСОБА_2 не виготовлялися. Встановлення меж в натурі та їх погодження із суміжними землекористувачами не здійснювалось. У позивачки відсутній правовстановлюючий документ, що посвідчує її право власності чи право користування на спірну земельну ділянку, тому ОСОБА_2 не є власником чи належним користувачем вказаної земельної ділянки.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 підтвердили, що спірну земельну ділянку позивачка ОСОБА_9 стала обробляти протягом останніх 4 років, раніше земельну ділянку обробляла ОСОБА_10 та ОСОБА_6 (зі згоди ОСОБА_10 , а після смерті останньої за згоди її родичів).

Відповідно до положень частини першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В силу ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Оскільки право користування земельною ділянкою, залежно від часу виникнення такого права, виникає на підставі чітко визначених земельним законодавством документів, відтак твердження позивачки про добросовісне, правомірне користування земельною ділянкою не може вважатися допустимим доказом виникнення у неї такого права.

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що суд стягнув з позивачки не підтверджені належними доказами судові витрати в розмірі 5000 грн, то слід зазначити наступне.

Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч.3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Таким чином нормами ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Встановлено, що згідно Ордера на надання правничої (правової) допомоги від 24.02.2022 року адвокат Беньковський В.П. на підставі Договору про надання правової допомоги від 14.02.2022 року здійснює представництво інтересів ОСОБА_3 у Косівському районному суді та судах вищих інстанцій.

Повноваження Беньковського В.А. на здійснення адвокатської діяльності підстверджено свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю Серія ІФ № 001129.

Адвокатом Беньковським В.А. подано в інтересах відповідачки ОСОБА_11 відзив на позовну заяву ОСОБА_12 із додатками (а.с. 95-110).

Представник відповідачки ОСОБА_5 брав участь у судових засіданнях Косівського районного суду 25.05.2022 року, 22.07.2022 року, 10.08.2022 року, 29.08.2022 року, що підтверджується протоколами судових засідань.

На підтвердження понесених судових витрат адвокатом Беньковським В.А. подано розрахунок затрат робочого часу про надання правничої допомоги ОСОБА_3 , згідно якого ним отримано за виивчення матеріалів справи та надання консультації - 1000 грн, складання та подання відзиву з додатками - 2000 грн, участь у судових засіданнях 2000 грн, а всього 5000 грн. Отримання гонорару в сумі 5000 грн підтверджено квитанцією адвоката Беньковоського В.А. від 26.09.2022 року за надання ОСОБА_3 правничої допомоги у справі № 347/227/22. ( а.с. 210-211).

Колегія суддів вважає, що помилкове зазначення в Розрахунку затрат робочого часу про надання адвокатом Беньковським В.А. правової допомоги ОСОБА_13 у справі про стягнення аліментів, не спростовує участі адвоката Беньковського В.А. по представництву інтересів відповідачки ОСОБА_3 у даній справі.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Колегія суддів вважає, що з урахуванням конкретних обставин по справі, виходячи із обсягу наданої правової допомоги, складності справи, критерію розумності та співмірності їх розміру, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з позивачки на користь відповідачки понесені нею судові витрати за надання правової допомоги у розмірі 5000 грн.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, а тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Косівського районного суду від 26 вересня 2022 року без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 17 листопада 2022 року.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: В.А. Девляшевський

І.В. Бойчук