Справа № 462/8116/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 жовтня 2022 року Залізничний районний суд м.Львова у складі:

головуючого судді Колодяжного С.Ю.

з участю секретаря судового засідання Петришак С.Б.

представника позивача Пославського Р.А.

представника відповідачів ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Львові в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення коштів за прострочення виконання грошового зобов`язання,

встановив:

Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк») 05.11.2021 року поштовим зв`язком звернулося в Залізничний районний суд м.Львова з позовом, який надійшов до суду 08.11.2021 року, в якому просить стягнути солідарно із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заборгованість за період з 13.10.2018 року по 13.10.2021 року у розмірі 2507,61 дол.США, що станом на 13.10.2021 року складає 66050,45 грн., що становить 3% річних від простроченої суми боргу за кредитним договором №LVH9GA від 16.04.2008 року.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, щоміж банком та ОСОБА_2 16.04.2008 року було укладено кредитний договір №LVH9GA, відповідно до якого позивач зобов`язався надати ОСОБА_2 кредит у розмірі 31250,00 дол. США на термін до 16.04.2018 року, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами та інші платежі за договором в строки та в порядку, встановлені кредитним договором. Даний договір є забезпеченим договором поруки, укладеним з поручителем ОСОБА_3 , яка несе відповідальність за кредитним договором разом з позичальником як солідарні боржники. Вказує, що АТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за кредитним договором виконало в повному обсязі, а саме видало відповідачу кредит у розмірі 31250,00 дол. США. Стверджує, що в порушення умов кредитного договору, а також ст.509, 526, 1054 ЦК України ОСОБА_2 свої зобов`язання не виконав, а саме не здійснював погашення заборгованості за кредитом у встановленому договором порядку та строки. Посилаючись на ч.2 ст.625 ЦК України, зазначає, що у зв`язку з порушення зобов`язань за кредитним договором за період з 13.10.2018 року по 13.10.2021 року у відповідача утворилась заборгованість по сплаті 3 % річних від простроченої суми 27836,90 дол.США, що становить 2507,61 дол.США.

Ухвалою судді Залізничного районного суду м.Львова від 25.11.2021 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення такої ухвали для подання відзиву на позовну заяву.

Представником відповідачів адвокатом Тарасенко Л.Л. 13.06.2022 року було подано суду відзив на позовну заяву, в якому також просив поновити строк для подання цього відзиву у зв`язку з тим, що він ознайомився з матеріалами справи лише 25.05.2022 року.

В судовому засіданні 30.06.2022 року судом було відмовлено в поновленні процесуального строку для подання відзиву на позовну заяву, оскільки процесуальний строк на подання відзиву встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження у справі, тому такий строк не підлягає поновленню, а відзив було подано після закінчення цього строку. Проте суд прийняв доводи представника відповідача щодо неможливості подання відзиву у встановлений судом строк, тому дійшов висновку, що строк на подання відзиву пропущений з об`єктивних причин, а відтак вважав необхідним продовжити строк на подання відзиву на позовну заяву з ініціативи суду.

Згідно вказаного відзиву відповідачі проти задоволення позову заперечують. Представник відповідачів зазначає, що заборгованість не може полягати у сплаті 3 % річних, оскільки 3% річних це різновид пені, яка встановлена законом за порушення боржником грошового зобов`язання, а не договірна відповідальність та те, що у ст.625 ЦК України є чітко розмежовано суму боргу і 3 % річних. Окрім цього, минула позовна давність щодо стягнення заборгованості у вигляді 3% річних, оскільки п.5.5 кредитного договору, яким передбачено збільшення позовної давності до 5 років, не містить умову про збільшення позовної давності щодо заявлення вимог про стягнення 3 % річних. Навіть, якщо обраховувати позовну давність з дати, коли відповідач мав внести останній платіж, тобто 16.04.2018 року, то все одно позовна вимога минула, оскільки позов пред`явлено після спливу більш як 3,5 років від цієї дати. Окрім цього, позивачем не наведено підстав того, чому він нараховує 3 % річних від суми боргу за кредитним договором 27836,90 дол. США і за період з 13.10.2018 року, а не з 16.04.2018 року, коли мав бути здійснений останній платіж позичальником за кредитним договором. Що стосується договору поруки, то, відповідно до ч.1 ст.559 ЦК України, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання. Оскільки забезпечене порукою зобов`язання припинилося після пред`явлення позивачем позову про звернення стягнення на заставлене майно, то такий договір поруки був також припинений. На підставі наведеного, представник відповідача просить позовну заяву АТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором залишити без задоволення.

Представник позивача у відповіді на відзив, яка надійшла до суду 12.07.2022 р., зазначає, що предметом позову є безпосередньо стягнення 3% річних від простроченої суми на підставі ч.2 ст.625 ЦК України. Щодо договору поруки, то вказує на те, що відповідно до п.11 договору поруки такий договір діє до повного виконання зобов`язань за кредитним договором, а в п.6.1 кредитного договору зазначено, що договір діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань. Разом з тим, у матеріалах справи відсутні будьякі належні докази погашення кредитної заборгованості за договором, зобов`язання не є виконані та кредитором не прийняті, а тому правовідносини між сторонами продовжують тривати. Що стосується доводів представника відповідача ОСОБА_3 - адвоката Тарасенка Л.Л. про закінчення строків позовної давності, то такі є безпідставними, оскільки АТ КБ «Приватбанк» подало позовну заяву щодо стягнення 3% річних від простроченої суми відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України за період з 13.10.2018 року по 13.10.2021 року, тобто за останні три роки, що передували поданню такої позовної заяви. На основі викладеного просить суд задовольнити позов в повному обсязі.

В судовому засіданні представник позивача Пославський Р.А. позов підтримав, покликаючись на мотиви такого, який просить задовольнити.

Представник відповідачів - адвокат Тарасенко Л.Л. в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечив, з підстав, наведених у відзиві.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, перевіривши доводи сторін, викладені в заявах по суті справи, дослідивши докази та з`ясувавши дійсні обставини справи, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно положень ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Зі змісту ст. 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази повинні відповідати ознакам належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність достатності.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 16.04.2008 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №LVH9GA (а.с. 14-19), згідно з умовами якого (п.8.1.) відповідач отримав кредитні кошти строком на 10 років у розмірі 34750 дол.США на наступні цілі: 31250 доларів США на споживчі цілі; 900 доларів США на сплату винагороди за надання фінансового інструменту з моменту надання кредиту; 200 доларів США на страхування майна; 150 доларів США на особисте страхування; 3500 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та порядку, передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 12,96% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, щомісячної винагороди за резервування ресурсів в розмірі 0,96% річних від суми резервних ресурсів, з кінцевим терміном повернення по 16.04.2018 року включно.

Внесення щомісячного платежу в сумі 487,34 дол. США, який складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії, повинно здійснюватись у період з «1» по «5» число кожного місяця згідно з Графіком погашення кредиту (Додаток №2 до кредитного договору).

Даний договір діє в обсязі наданих позичальникові коштів до повного виконання сторонами зобов`язань за цим договором (п.6.1.).

Таким чином, сторони договору погодили строк кредитування, термін закінчення кредитування, термін щомісячного виконання зобов`язання, а також порядок і строки виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.

Також встановлено, що 16.04.2008 року був укладений договір поруки між банком та ОСОБА_3 , пунктом 4 якого передбачено, що у випадку невиконання боржником зобов`язань за кредитним договором, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Згідно з рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 09.12.2016 року у справі №462/3872/13-ц було відмовлено в позові ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2 , третя особа Орган опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, який було подано до суду 17.05.2013 року.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 05.09.2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено частково, рішення Залізничного районного суду м.Львова від 09.12.2016 року в частині відмови в задоволенні позовної вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки скасовано і ухвалено в цій частині нове рішення, яким позовну вимогу ПАТ КБ «Приватбанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено частково. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №LVH9GA від 16.04.2008 року в розмірі 53427,26 дол. США, з яких: 27609,08 дол. США заборгованість за тілом кредиту, 9787,19 дол. США заборгованість по процентам за користування кредитом, 782,60 дол. США заборгованість по комісії, 12674,44 дол. США пеня, 31,29 дол. США штраф (фіксована частина), 2542,67 дол. США штраф (процентна складова), звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру на АДРЕСА_1 , шляхом її продажу ПАТ КБ «Приватбанк» з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу предмету іпотеки будь-яким способом з іншою особою-покупцем, за початковою ціною для реалізації, визначеною на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності на цей вид майна на момент реалізації предмета іпотеки. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Позивач обов`язки за умовами договору виконав, надавши кредитні кошти відповідачеві. Останній зобов`язався за договором повертати кредит з процентами періодичними платежами впродовж 10 років по 16.04.2018 року включно.

Згідно з ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Згідно зі ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Також, згідно зі ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст.612 ЦК України).

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Відповідно до ч.1 ст.598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України).

В даному випадку в межах строку кредитування по 16.04.2018 року відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами до 5 числа кожного місяця, проте, як вбачається з розрахунку заборгованості за кредитним договором (а.с. 7-9) прострочив виконання такого зобов`язання.

Згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього кодексу.

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Отже, за встановленими у даній справі обставинами на час звернення 17.05.2013 року ПАТ КБ «Приватбанк» з позовом до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення настав строк виконання договору в повному обсязі.

При цьому, згідно із ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч.2 ст.625 ЦК України).

Таким чином, правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст.625 цього Кодексу, за увесь час прострочення.

Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

Зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок, що право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України.

Крім того, у п.91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (14-10цс18) зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі №912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) вказано, що у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані ч.1 ст.1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за ч.1 ст.1050 ЦК України застосуванню підлягає положення ст.625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за ч.2 ст.625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч.1 ст.1048 ЦК України і охоронна норма ч.2 ст.625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та ч.1 ст.1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Таким чином, якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. В такому разі кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі ст.1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Отже, з ухваленням рішення про стягнення боргу зобов`язання відповідача ОСОБА_2 сплатити заборгованість за Кредитним договором не припинилося та триває і на даний час, тобто до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Відтак кредитор має право на захист своїх порушених прав шляхом звернення до суду з вимогами про стягнення з боржника 3 процентів річних від простроченої суми.

Виходячи з наведених вище положень закону, відповідач ОСОБА_2 зобов`язаний відповідати перед позивачем у межах обов`язків, визначених положеннями ст.625 ЦК, тобто сплатити позивачу три проценти річних від простроченої суми.

За таких обставин, дослідивши та проаналізувавши подані письмові докази, враховуючи те, що відповідач ОСОБА_2 не виконує взяті на себе зобов`язання за укладеним договором й відповідно не надав суду доказів на спростування вищевикладеного, суд дійшов висновку щодо наявності підстав для стягнення з останнього заборгованості.

Разом з тим, главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Зокрема, відповідно до ст.256 ЦК позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч.4 ст.267 ЦК).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки (ст.257 ЦК).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст. 252-255 ЦК.

Згідно з ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а відповідно до ч.5 ст.261 ЦК України, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Верховний Суд України у постанові від 26.04.2017 у справі № 3-1522гс16 зробив висновок, що вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених статтею 625 ЦК України, не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК України, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3% річних та інфляційних витрат. Стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову.

Наведене узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою в постанові від 08.11.2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19), відповідно до якої невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

У цій справі АТ КБ «Приватбанк» пред`явило позов поштовим зв`язком 05.11.2021 року (а.с. 30).

З огляду на зазначене, оскільки зобов`язання відповідача ОСОБА_2 за кредитним договором не виконано, а позивач звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості за період з 13.10.2018 року по 13.10.2021 року, що підтверджується наявним в матеріалах справи розрахунками заборгованості (а.с. 6), тобто за період що є більшим ніж встановлений законом 3-х річний строк позовної давності, а тому суд приходить до висновку про наявність підстав для застосування строку позовної давності щодо стягнення 3 % річних, враховуючи також заяву представника відповідачів по справі про застосування наслідків спливу позовної давності.

Враховуючи зазначені обставини, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення зазначеної позовної вимоги щодо стягнення 3% річних, а саме за період, що передував 3-м рокам до подачі позову до суду, тобто починаючи з 05.11.2018 року до 13.10.2021 року.

Так, враховуючи надані позивачем та наявні в матеріалах справи розрахунки заборгованості (а.с. 6), суд дійшов висновку про наявність підстав щодо стягнення з ОСОБА_2 заборгованості у розмірі 2454,99 дол. США, а саме: за період часу з 05.11.2018 року до 31.12.2019 року 965,52 дол. США (27836,90 дол. США (основна сума боргу за договором) * 3% * 422 (кількість днів у розрахунковому періоді) : 365 : 100%); за період часу з 01.01.2020 року до 31.12.2020 року 835,11 дол. США (27836,90 дол. США (основна сума боргу за договором) * 3% * 366 (кількість днів у розрахунковому періоді) : 366 : 100%); за період часу з 01.01.2021 року до 13.10.2021 року 654,36 дол. США (27836,90 дол. США (основна сума боргу за договором) * 3% * 286 (кількість днів у розрахунковому періоді) : 365 : 100%).

Таким чином, враховуючи те, що відповідач ОСОБА_2 взяті на себе зобов`язання належним чином не виконав, вимоги АТ КБ «ПриватБанк» до цього відповідача підлягають задоволенню частково, а саме у ромірі 2454,99 дол. США, що згідно з офіційним курсом НБУ на день ухвалення судом рішення 18.10.2022 року становить 89775,55 грн. (2454,99 * 36,5686).

Щодо позовної вимоги про стягнення заборгованості, нарахованої на підставі ч.2 ст.625 ЦК України, з відповідача ОСОБА_3 , то суд зазначає наступне.

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

Згідно з частиною першою статті 553, частиною першою статті 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

За змістом ст. 553, 554 ЦК України обсяг відповідальності поручителя встановлюється умовами договору поруки виходячи із умов основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, адже обсяг зобов`язань поручителя перед кредитором не може бути більшим ніж обсяг зобов`язань боржника.

Поручитель відповідає перед кредитором в тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч.2 ст.554 ЦК України).

Тобто, законодавцем надано право сторін на визначення чіткого обсягу відповідальності поручителя перед кредитором в умовах відповідного договору.

В даному випадку, умовами п.2 договору поруки сторонами конкретизовано зобов`язання поручителя, за які він несе відповідальність перед кредитором, а саме: поручитель відповідає перед кредитором за виконання обов`язків за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків.

Відтак, сторонами на підставі приписів ст. 6, 554, 628 ЦК України в умовах договору поруки було закріплено межі відповідальності поручителя перед кредитором - чітко визначено зобов`язання, за невиконання яких він несе відповідальність як солідарний боржник.

При цьому, передбачене ст.625 ЦК України право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних не є штрафними санкціями, а окремим способом захисту майнового права та інтересу кредитора.

Проте, в будь-якому випадку встановлена положеннями ст.625 ЦК України цивільно-правова відповідальність боржника за невиконання грошового зобов`язання перед кредитором становить окреме зобов`язання боржника, виконання якого може бути забезпечено порукою.

Таким чином, за наявності при вчиненні правочину поруки факту відступу від загального правила щодо визначення обсягів відповідальності поручителя перед кредитором (за Законом поручитель відповідає в тому обсязі, що і боржник, якщо інше не визначено в договорі) та унормування за власною волею в умовах такого договору чіткого переліку відповідного обсягу відповідальності, сторони, маючи намір встановити обов`язок поручителя по сплаті на користь кредитора за боржника в т.ч. передбаченої ст. 625 ЦК України цивільно-правової відповідальності, зобов`язані відобразити забезпечення такого зобов`язання в умовах договору поруки не залежно від того, що таке зобов`язання боржника виникає в силу Закону.

Разом з цим, визначаючи обсяги відповідальності відповідача (поручителя) перед банком (кредитором) сторонами в умовах договору поруки не встановлено, що поручитель несе відповідальність перед кредитором за невиконання божником, який прострочив виконання основного грошового зобов`язання по поверненню тіла кредиту та сплаті відсотків за користування ним за кредитним договором, зобов`язання по сплаті трьох процентів річних від простроченої суми, право вимоги по сплаті яких боржником гарантоване кредитору положеннями ст.625 ЦК України.

Крім цього, відповідно до ч.1 ст.559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання.

У силу положень ч.4 ст.559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку поруки, встановленого договором поруки. Якщо такий строк не встановлено, порука припиняється у разі виконання основного зобов`язання у повному обсязі або якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку (терміну) виконання основного зобов`язання не пред`явить позову до поручителя. Якщо строк (термін) виконання основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня укладення договору поруки не пред`явить позову до поручителя. Для зобов`язань, виконання яких здійснюється частинами, строк поруки обчислюється окремо за кожною частиною зобов`язання, починаючи з дня закінчення строку або настання терміну виконання відповідної частини такого зобов`язання.

Відповідно до п.12 договору поруки порука припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором. Тобто сторони встановили строк дії поруки.

Кредитний договір між банком та ОСОБА_2 був укладений 16.04.2008 року, згідно якого останньому видано кредитні кошти з терміном повернення до 16.04.2018 року.

Проте, п.п.2.3.3, 2.3.7 кредитного договору визначено підстави для дострокового стягнення кредитодавцем кредитної заборгованості в повному обсязі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки та порядок для дострокового повернення кредитних коштів у такий спосіб, який в силу вимог п.п.2.3.3 кредитного договору повинен бути дотриманий банком для реалізації ним права на дострокове повернення кредиту в повному обсязі за рахунок заставленого майна в судовому порядку.

Таким чином, сторони врегулювали в договорі питання дострокового повернення кредитних коштів, в тому числі й шляхом звернення стягнення на заставлене майно, тобто зміни строку виконання основного зобов`язання.

АТ КБ «Приватбанк», звертаючись до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки 17.05.2013 р. (справа № 462/3872/13-ц), змінив строк виконання зобов`язань за кредитним договором.

З огляду на те, що договір поруки припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором, а це 17.05.2013 року, то порука припинена 18.05.2018 року.

З огляду на наведене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача ОСОБА_3 за договором поруки 3% річних, нарахованих за період існуючого прострочення виконання грошового зобов`язання ОСОБА_2 за кредитним договором, оскільки умовами договору поруки не визначено такої відповідальності поручителя, а порука припинена 18.05.2018 року.

За положеннями ст.141 ЦПК України, у разі часткового задоволення позову судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п. 36 Постанови Пленуму ВССУ від 17.10.2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом № 3674-VI).

Задовольняючи позовні вимоги частково, відповідно до положень ст.141 ЦПК України та вказаного роз`яснення, сплачений позивачем судовий збір в розмірі 2270 грн. розділяється між сторонами пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, із відповідача ОСОБА_2 на користь АТ КБ «Приватбанк» слід стягнути 2222,33 (97,9 % від 2270 грн.) грн. судового збору.

На підставі наведеного та керуючись ст.12, 13, 81, 89, 141, 258-259, 264-265, 274, 279 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» 2454,99 дол. США, що за курсом НБУ станом на 18.10.2022 року складає 89775,55 грн., за прострочення виконання грошового зобов`язанняза кредитним договором №LVH9GA від 16.04.2008 року за період з 05.11.2018 року до 13.10.2021 року.

В решті позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 відмовити.

В позові Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_3 про стягнення коштів за прострочення виконання грошового зобов`язання відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2 в користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» 2222, 33 грн. судового збору.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Львівського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», місцезнаходження 01001, м.Київ, вул.Грушевського, буд.1Д, , МФО 305299, рахунок для погашення заборгованості НОМЕР_1 ;

відповідачі: - ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_2 ;

ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_3 .

Повний текст рішення складено 24.10.2022 року.

Суддя /підпис/

Згідно з оригіналом.

Суддя: С.Ю. Колодяжний