ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6775/22 Справа № 201/3456/22 Суддя у 1-й інстанції - Батманова В.В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 08 серпня 2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс», про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати при звільненні, -

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2022 року позивач звернувся до суду з позовом до ТОВ «Автокредит Плюс», про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати при звільненні (т. 1 а.с. 1-17).

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що позивач був прийнятий на посаду фахівця з обробки дебіторської заборгованості в ТОВ «Автокредит Плюс» на підставі наказу № 10-К від 10.04.2018 року.

15.03.2022 року позивач звернувся до керівництва ТОВ «Автокредит Плюс» із заявою про звільнення за власним бажанням з подальшою виплатою бонусів.

15.03.2022 року на електронну адресу позивача надійшла відповідь про те, що керівником ТОВ «Автокредит Плюс» Кравчута В.А. заяву про звільнення та виплату бонусів узгоджено в повному обсязі.

Відповідно до наказу № АП 000000010 від 15.03.2022 року позивача було звільнено в той же день із займаної посади за власним бажанням, на підставі ст. 38 Кодексу законів про працю України.

Згодом позивачем було з`ясовано, що йому не провели виплату нарахованих коштів за виконання функціональних обов`язків за лютий та березень 2022 року у сумі 16 810,00 грн, без урахування обов`язкових відрахувань.

27.04.2022 року позивач направив на адресу відповідача лист-повідомлення, в якому просив провести розрахунок коштів, які були нараховані за виконання функціональних обов`язків за лютий та березень 2022 року, а також просив надати копію наказу про звільнення.

На своє звернення від 27.04.2022 року отримав відповідь № 06.05.2022-3 від 06.05.2022 року з якої вбачається, що: «у зв`язку із звільненням з 15.03.2022 року ТОВ «Автокредит Плюс» було проведено наступний розрахунок та було виплачено: 2 362,11 грн заробітної плати за березень 2022 року; 15 282,57 грн компенсації за невикористану відпустку; 3 950,13 грн премії. Заборгованість із проведення розрахунку у зв`язку із звільненням відсутня, також надано наказ про звільнення.

17.05.2022 року позивач вдруге звернувся до відповідача з вимогою провести повний розрахунок, а саме - виплатити суму коштів (бонусів), які були нараховані за виконання функціональних обов`язків за лютий та березень 2022 року.

У відповідь отримав листа б/н від 19.05.2022 року аналогічного змісту з листом від 06.05.2022 року.

З урахуванням вказаних обставин позивач просив суд стягнути нараховані але не сплачені кошти за виконані функціональні обов`язки в період з 01 лютого 2022 року по 15 березня 2022 року в загальній сумі 16 810,00 грн без урахування обов`язкових відрахувань.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 08 серпня 2022 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «Автокредит Плюс», про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати при звільненні - відмовлено в повному обсязі (т. 1 а.с. 233-235).

Не погодившись з даним рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на необґрунтованість рішення суду, яке постановлено без належної оцінки наявних в матеріалах справи доказів, прийняте без повного, всебічного та об`єктивного з`ясування всіх обставин справи, що мають значення для розгляду справи, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, а також на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим просить його скасувати та ухвалити нове, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі (т. 2 а.с. 1-6).

ТОВ «Автокредит Плюс» скористалось своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України та подало до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, в якому просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Оскільки апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень, то справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з їх недоведеності.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що позивач був прийнятий на посаду фахівця з обробки дебіторської заборгованості в ТОВ «Автокредит Плюс» на підставі наказу № 10-К від 10.04.2018 року (т. 1 а.с. 22, 204, 240), вказане також підтверджується записом в трудовій книжці позивача (т. 1 а.с. 19 зворот).

15.03.2022 року позивач звернувся до керівництва ТОВ «Автокредит Плюс» із заявою про звільнення за власним бажанням з подальшою виплатою бонусів (т. 1 а.с. 20).

15.03.2022 року на електронну адресу позивача надійшла відповідь про те, що керівником ТОВ «Автокредит Плюс» Кравчута В.А. заяву про звільнення та виплату бонусів узгоджено в повному обсязі (т. 1 а.с. 21).

Відповідно до Наказу № АП 000000010 від 15.03.2022 року позивача було звільнено в той же день із займаної посади за власним бажанням, на підставі ст. 38 Кодексу законів про працю України.

Згодом позивачем було з`ясовано, що йому не провели виплату нарахованих коштів за виконання функціональних обов`язків у вигляді «бонусів» за лютий та березень 2022 року у сумі 16 810,00 грн, без урахування обов`язкових відрахувань.

27.04.2022 року позивач направив на адресу відповідача лист-повідомлення, в якому просив провести розрахунок коштів, які були нараховані за виконання функціональних обов`язків у вигляді «бонусів» за лютий та березень 2022 року, а також просив надати копію наказу про звільнення (т. 1 а.с. 23).

На своє звернення від 27.04.2022 року отримав відповідь № 06.05.2022-3 від 06.05.2022 року з якої вбачається, що: «у зв`язку із звільненням з 15.03.2022 року ТОВ «Автокредит Плюс» було проведено наступний розрахунок та було виплачено: 2 362,11 грн заробітної плати за березень 2022 року; 15 282,57 грн компенсації за невикористану відпустку; 3 950,13 грн премії. Заборгованість із проведення розрахунку у зв`язку із звільненням відсутня, також надано наказ про звільнення (т. 1 а.с. 24).

17.05.2022 року позивач вдруге звернувся до відповідача з вимогою провести повний розрахунок, а саме - виплатити суму коштів (бонусів), які були нараховані за виконання функціональних обов`язків за лютий та березень 2022 року (т. 1 а.с. 25).

У відповідь отримав листа б/н від 19.05.2022 року аналогічного змісту з відповіддю №06.05.2022-3 від 06.05.2022 року (т. 1 а.с. 27).

З наданого відповідачем відзиву вбачається, що за період з 01.02.2022 року по 28.02.2022 року ОСОБА_1 було нараховано 20 440,00 грн, в тому числі оклад 6 500,00 грн та премія 13 940,00 грн, утримано військовий збір 306,60 грн, ПДФО 3 679,20 грн, виплачено 19 503,61 грн за лютий 2022 року (т. 1 а.с. 201-203), вказане також підтверджується розрахунковим листом (т. 1 а.с. 215, 252).

За період з 01.03.2022 року по 15.03.2022 року ОСОБА_1 було нараховано 26 825,85 грн, в тому числі оклад 2 934,29 грн, компенсація відпустки 18 984,56 грн та премія 4 907,00 грн, утримано військовий збір 402,39 грн, ПДФО 4 828,65 грн, виплачено 21 594,81 грн (т. 1 а.с. 201-203), вказане також підтверджується розрахунковим листом (т. 1 а.с. 216, 253).

Приписами ст. 43 Конституції України та ст. 2 КЗпП України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно зі ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Таке роз`яснення цієї норми права, крім наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, надав і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22 лютого 2012 року N 4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу.

У частині другій 233 КЗпП України зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Аналіз змісту частини другої статті 233 КЗпП України свідчить про те, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком.

Вказана правова позиція зазначена в Постанові Верховного Суду від 05.12.2018 року, № 134/1781/16-ц, 61-23397св18.

Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що позивачем належними та достовірними не доведено твердження того, що при прийняті його на роботу сторонами було обумовлено розмір і виплату додаткової заробітної плати за виконання функціональних обов`язків у вигляді «бонусів».

Враховуючи вищевказані норми матеріального права, встановлені судом обставини справи в тому числі те, що ТОВ Автокредит Плюс було у повному обсязі виконано свої зобов`язання із нарахування та виплати заробітної плати, тому колегія суддів вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції щодо недоведеності позивачем своїх позовних вимог, а тому дійшов вірного висновку відсутність підстав для задоволення позову.

Доводи скарги про те, що у заяві про звільнення було обумовлено виплату додаткової заробітної плати за виконання функціональних обов`язків у вигляді «бонусів», яку керівником ТОВ Автокредит Плюс було узгоджено в повному доказів, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки умови оплати праці обумовлюються сторонами при прийнятті на роботу та в процесі трудової діяльності, проте, позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження того, що між сторонами при прийнятті його на роботу та в процесі його трудової діяльності було узгоджено виплату додаткової заробітної плати за виконання функціональних обов`язків у вигляді «бонусів», а заява про звільнення не є тим документом в якому такі умови можуть бути узгоджені.

На підтвердження нарахувань бонусів апелянт посилається на скріншоти (т. 1 а.с. 28- 172), проте, вказані докази колегією суддів до уваги не беруться, оскільки позивачем не доведено узгодження між сторонами умов оплати праці в частині виплати бонусів.

Доводи скарги щодо розрахункових листків, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони зводяться лише до незгоди позивача з вказаними доказами, проте, оцінка доказів є прерогативою суду, а переоцінка доказів сторонами по справі чинним законодавством не передбачена.

Щодо неприйняття апеляційним судом додаткових доказів, які не подавались до суду першої інстанції та були подані лише до суду апеляційної інстанції, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Частинами другою, третьою статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Апеляційний суд при перевірці законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та не має права виходити як за межі доводів апеляційної скарги, так і за межі вимог, заявлених у суді першої інстанції, крім випадків, передбачених частинами третьою та четвертою цієї статті.

За змістом пункту 6 частини другої статті 356, частини третьої статті 367 та пункту 1 частини першої статті 376 ЦПК апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею, або які неправомірно не були цим судом прийняті та досліджені, або доказами, які судом першої інстанції досліджувались із порушенням установленого порядку.

Дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з`явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень.

Апелянт не надав докази неможливості подання вказаних документів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Тому, долучені до апеляційної скарги ОСОБА_1 докази не підлягають прийняттю та дослідженню апеляційним судом.

Крім того, також слід зауважити, що вказані докази, а саме: виписки щодо руху коштів на рахунку позивача АТ Таскомбанк (т. 2 а.с. 9-11) та АТ Акцент-Банк (т. 2 а.с. 12-16) не спростовують, а навпаки підтверджують висновки суду стосовно того, що відповідачем були виконані в повному обсязі зобов`язання перед позивачем щодо нарахування та виплати заробітної плати.

Інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 08 серпня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.В. Лаченкова

М.Ю. Петешенкова