Справа № 128/2614/20
Провадження № 22-ц/801/1903/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ганкіна І. А.
Доповідач:Матківська М. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2022 рокуСправа № 128/2614/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

Головуючого: Матківської М. В.

Суддів: Денишенко Т. О., Сопруна В. В.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 02 вересня 2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів та моральної шкоди,

Рішення ухвалила суддя Ганкіна І. А.

Рішення ухвалено о 12:24 год в м. Вінниці

Дата складення повного тексту судового рішення невідома

Встановив:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, мотивуючи свої вимоги тим, що він 22 грудня 2018 року зареєстрував шлюб з ОСОБА_2 у Вінницькому міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області актовий запис № 3359.

04 червня 2019 року ОСОБА_2 , на підставі довіреності посвідченої 23 квітня 2019 року за реєстровим № 643 приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Лавреновою Г. І., діючи від імені ОСОБА_1 , як представник продавця відповідно до договору купівлі-продажу частини квартири по АДРЕСА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Терещенко В. В. 04 червня 2019 року за реєстром №1005, одержала від ОСОБА_3 покупця по договору купівлі-продажу частини квартири, належні йому від продажу грошові кошти в розмірі 152 718,00 грн.

Позивач вказує, що на підставі вказаної довіреності відповідач сплатила з належних йому від продажу частини квартири грошових коштів його борг ОСОБА_3 в розмірі 18 326,00 грн., а також погасила його заборгованість по виконавчому провадженні № 55461510 ДВ 7 від 07 червня 2019 року в сумі 42 729,99 грн. Після сплати цих платежів, відповідач не повернула залишок грошових коштів в розмірі 91 662,01 грн., що йому належать від продажу частини квартири, як і не повернула примірник договору купівлі-продажу частини квартири, що йому належала.

Наприкінці липня 2019 року з належної йому суми грошових коштів у розмірі 91 662,01 грн., він отримав від відповідача лише грошові кошти у розмірі 100,00 доларів США, що еквівалентно 2 508,00 грн., згідно встановленого Національним Банком України офіційного курсу 25,08 гривні за долар. За таких обставин станом на день повернення грошових коштів, що йому не повернуті, грошові кошти в розмірі 89 154,01 грн набуті відповідачем безпідставно.

Такими протиправними діями відповідач причинила йому моральну шкоду, так як він був змушений перебувати з вини відповідача у фінансовій скруті, права на привласнення його коштів відповідач не мала та діяла незаконно. Моральну шкоду він оцінив первинно в 50 000,00 грн., а в подальшому збільшив позовні вимоги щодо моральної шкоди до 60 000,00 грн.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 02 вересня 2022 року в задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів та моральної шкоди і судових витрат відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовільнити його позовні вимоги у повному обсязі: стягнути з ОСОБА_2 безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 3552,23 доларів США та кошти у розмірі 73 902,34 грн. за позовною вимогою про відшкодування моральної шкоди.

Зазначив, що підставою для оскарження рішення є неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, а також прав людини та основоположних свобод, що призвело до неправильного вирішення справи. Судом першої інстанції не враховано клопотання позивача про долучення до матеріалів справи свідчень (пояснень) ОСОБА_4 та про виклик її у судове засідання, як свідка, оскільки остання могла підтвердити походження грошових коштів в розмірі 17 000,00 грн., за які сторони спільно відпочивали за кордоном. Крім того, судом першої інстанції не враховано клопотання позивача, про визнання недійсною розписки від 14 травня 2021 року складеної неналежним чином, наданому суду клопотанню про розбіжність свідчень, пояснень відповідача, запереченням на відзиви на позовні заяви по справі, що підкріплені фактами, цифрами та оригіналами документів щодо відповідних обставин справи. Позивач наполягає на тому, що після купівлі-продажу частини належної йому квартири значення довіреності втрачає юридичну силу щодо даної дії, а тому відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України ОСОБА_2 зобов`язана повернути йому отримані від правочину кошти.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений судом строк не надходив.

Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без призначення судового засідання та без повідомлення учасників справи.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Судом встановлено, що 22 грудня 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб у Вінницькому міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, актовий запис № 3359, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (том 1 а. с. 7).

23 квітня 2019 року ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_2 була видана довіреність, посвідчена приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Лавреновою Г.І. та зареєстрована в реєстрі за № 643, за змістом якої ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_2 підготувати всі довідки та документи необхідні для продажу та продати за ціну та на умовах на свій розсуд всю належну мені на праві власності частку квартири номер АДРЕСА_2 (том 1 а. с. 8).

04 червня 2019 року ОСОБА_2 , на підставі довіреності посвідченої приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Лавреновою Г.І. 23 квітня 2019 року за реєстром № 643, діючи від імені ОСОБА_1 , як представник продавця відповідно до договору купівлі-продажу частини квартири по АДРЕСА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Терещенко В. В. 04 червня 2019 року за реєстром № 1005, одержала від ОСОБА_3 покупця по договору купівлі-продажу частини квартири, належні від продажу грошові кошти в сумі 152 718,00 грн (том 1 а. с. 9).

07 червня 2019 року була сплачена заборгованість по виконавчому провадженню № 55461510 ДВ 7 у сумі 42 729,99 грн., що підтверджується квитанцією 0.0..1 (том 1 а. с. 10).

На підтвердження передачі позивачу ОСОБА_1 коштів ОСОБА_2 свідчить власноручна розписка позивача від 06 червня 2019 року про, те що за виручену суму від продажу його частки квартири він довіряє їй сплатити борги у виконавчій службі по аліментах, до решти суми претензій не має (том 1 а. с. 27).

Також, позивач надав письмові свідчення ОСОБА_4 , у яких остання стверджує, що її онук ОСОБА_1 та його дружина ОСОБА_2 з 29 листопада 2019 року по 06 грудня 2019 року спільно відпочивали в Єгипті за кошти самостійно зароблені позивачем, а грошові кошти отримані відповідачем за продану частину квартири по АДРЕСА_1 , що належала її онукові ОСОБА_1 , ОСОБА_2 не повернула (том 1 а. с. 46).

05 листопада 2020 року згідно рішення Вінницького міського суду Вінницької області (справа № 127/13073/20) шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано. Рішення суду набрало законної сили (т. 1 а.с. 68).

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції послався на те, що виходячи із тлумачення нормативних положень, не може бути визнаним як безпідставне набуте майно, майно, яке отримано за довіреністю власника, законність якої не оспорюється та яка не є визнаною недійсною на момент вчинення правочину, а тому грошові кошти, отримані відповідачем за дорученням позивача на вчинення правочину купівлі-продажу отримані на належній правовій підставі довіреності, і дія ст. 1212 ЦК України на них не поширюється.

Апеляційний суд вважає такий висновок суду першої інстанції правильним та обґрунтованим.

Відповідно до вимог статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства, серед іншого, є справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 зазначено, що: «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».

Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Виходячи із норм статті 1212 ЦК України, правова природа безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) - це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того чи підлягають відшкодуванню безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

У пункті VII.-2:101 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказано, що збагачення є безпідставним, за винятком таких випадків: особа, яка збагатилася, має право на отримання збагачення за рахунок потерпілого в силу договору чи іншого юридичного акту, судового рішення або норми права; або потерпілий вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того чи підлягають стягненню безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності.

Позивач, уповноважив відповідача продати за ціну та на умовах на свій розсуд частку квартири, а отримані кошти сторони спільно витрачали, оскільки вони перебували у зареєстрованому шлюбі; додаткових домовленостей, щодо повернення коштів з матеріалів справи не встановлено, а тому поведінка позивача є суперечливою (тобто, потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків).

Крім того, постановою Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 27 травня 2020 року при розгляді справи № 642/1257/17 зроблені наступні висновки: предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.

Відповідно до частини першої пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частинами першою, другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Частиною першою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Результат системного аналізу зазначених положень закону дає підстави вважати, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошових коштів).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Вказана норма закону застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунено за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 29 вересня 2014 року у справі № 6-122цс14 та постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 09 грудня 2020 року (справа № 211/5994/17, провадження № 61-15037св19).

За приписами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Наведеним спростовуються доводи апеляційної скарги в тому, що після купівлі-продажу частини належної позивачу квартири, довіреність втрачає юридичну силу щодо даної дії, а тому відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України ОСОБА_2 зобов`язана повернути йому отримані від правочину кошти.

Суд першої інстанції, встановивши наявність між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договірних відносин, що визнається позивачем у позовній заяві та підтверджується довіреністю (а. с. 8), дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 безпідставно набутих грошових коштів і як наслідок моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги в частині того, що судом першої інстанції не враховано клопотання позивача про долучення до матеріалів справи письмових свідчень (пояснень) ОСОБА_4 та про виклик її у судове засідання, як свідка, не заслуговують на увагу, оскільки за правилами статті 230 ЦПК України, яка регулює порядок допиту свідків, свідок має бути в усіх випадках безпосередньо допитаний судом із роз`ясненням його прав; із з`ясуванням його думки щодо його бажання надати показання чи відмови із встановлених законом підстав від давання показань; із попередженням свідка про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання і відмову від давання показань та після приведення свідка до присяги; заявою від 24 травня 2022 року ОСОБА_1 відкликав свою заяву про виклик свідка ОСОБА_4 у зв`язку із її смертю ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 216-218).

Доводи позивача щодо визнання недійсною розписки від 14 травня 2021 року складеної неналежним чином, є безпідставними та не ґрунтуються на чинному законодавстві.

Розписка це документ, який підтверджує певну дію, яка відбулась: передачу й отримання грошей, матеріальних цінностей, документів тощо від підприємства, установи чи приватної особи. В матеріалах справи наявний документ від 06 червня 2019 року (а. с. 27), який дійсно не може бути визнаний судом як розписка у класичному розумінні, однак судом першої інстанції надано їй правильну оцінку, як письмовому доказу. Позивач не заперечує, що вказаний текст ним написано власноручно, також частково визнає і обставини викладені в документі, що частина коштів отриманих від продажу частки квартири, що йому належала, пішли на оплату його заборгованості по аліментах в рамках виконавчого провадження № 55461510 ДВ 7 від 07 червня 2019 року, а іншу частину розписки він не визнає.

Тому суд обґрунтовано, дослідивши в сукупності усі надані суду докази, у тому числі розписку від 06 червня 2019 року, дійшов до висновку, що з вказаного документа вбачається, що сторони спільно використовували спірні кошти на свій розсуд, як засіб до існування їх сім`ї. За таких обставин, апеляційний суд доводи позивача, щодо визнання недійсною розписки від 06 червня 2019 року відхиляє, оскільки не вбачає у зазначеного документа ознак саме розписки, як боргового документа, а тому судом враховано лише інформацію визнану та не оспорену позивачем.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції не надав оцінки наданому суду клопотанню про розбіжність свідчень, пояснень відповідача, запереченням на відзиви на позовні заяви по справі, що підкріплені фактами, цифрами та оригіналами документів щодо відповідних обставин справи відхиляються апеляційним судом, оскільки дані обставини не були підставою для відмови у позові. Окрім того, судом першої інстанції надано правову оцінку всім фактам, що мали місце; сторони, які брали участь у судовому засіданні не були позбавленні можливості надати свої пояснення та заперечення.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

За таких обставин розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, вірно встановив обставини справи та прийшов до обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до положень пункту 1 частини 6 статті 19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому рішення у ній не підлягає касаційному оскарженню (пункт 2 частини 3 статті 389 ЦПК України).

На підставі викладеного і керуючись ст. 141, 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд

Постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 02 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. В. Матківська
СуддіТ. О. Денишенко
В. В. Сопрун