Постанова

Іменем України

20 травня 2022 року

м. Київ

справа № 367/768/17

провадження № 61-17326 св 21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І.,

Коломієць Г. В.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - публічне акціонерне товариство «ОТП Банк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (позивач за зустрічним позовом),

представник ОСОБА_1 - адвокат Дубчак Леся Сергіївна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Дубчак Лесі Сергіївни, на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 17 травня 2018 року у складі судді Оладько С. І. та постанову Київського апеляційного суду від 09 вересня

2021 року у складі колегії суддів: Заришняк Г. М., Кулікової С. В., Рубан С. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2017 року публічне акціонерне товариство «ОТП Банк»

(далі - ПАТ «ОТП Банк», банк) звернулося до суду з позовом

до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки.

В обґрунтування позовних вимог банк зазначав, що 01 лютого 2008 року

між закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір

№ МL-009/027/2008, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредит

у розмірі 38 376,20 доларів США строком до 01 лютого 2035 року зі сплатою плаваючої процентної ставки, що складається з фіксованого відсотка

у розмірі 3,99 % річних та FIDR на купівлю нерухомого майна.

На забезпечення виконання позичальником зобов`язань за вказаним кредитним договором 01 лютого 2008 року між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки № SR-009/027/2008, за яким остання зобов`язалася відповідати за повне та своєчасне виконання боржником його боргових зобов`язань перед кредитором за кредитним договором у повному обсязі таких зобов`язань. Згідно з пунктом 2.1. цього договору порукою забезпечуються вимоги кредитора щодо сплати боржником кожного і всіх його боргових зобов`язань за кредитним договором у такому розмірі, у такій валюті, у такий строк і в такому порядку, як встановлено у кредитному договорі.

Крім того, на забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором

від 01 лютого 2008 року між банком та ОСОБА_1 у цей самий день укладено договір іпотеки № PML-009/027/2008. За умовами договору іпотеки для забезпечення повного і своєчасного виконання боржником боргових зобов`язань іпотекодавець надає іпотекодержателю в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 42,9 кв. м,

що складається з двох житлових кімнат, площею 30,2 кв. м.

Банк вказував, що позичальник свої кредитні зобов`язання належним чином

не виконав, на вимоги не реагував, унаслідок чого утворилася заборгованість зі сплати кредиту та процентів за користування кредитом.

04 листопада 2016 року на адресу поручителя засобами поштового зв`язку було направлено досудову вимогу від 03 листопада 2016 року № 5722,

яка поручителем не виконана.

07 листопада 2016 року на адресу позичальника засобами поштового зв`язку було направлено досудову вимогу від 04 листопада 2016 року № 5737,

яка позичальником не виконана, відповідні суми банку не сплачені.

Поручитель на вимоги також не реагував.

З урахуванням наведеного, ПАТ «ОТП Банк» просило суд: стягнути солідарно

із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на свою користь заборгованість

за вказаним кредитним договором у розмірі 32 603,76 доларів США,

що за офіційним курсом Національного банку України, станом на дату проведення розрахунку заборгованості, а саме станом на 04 серпня

2016 року, становить 809 095,16 грн; у рахунок погашення заборгованості звернути стягнення на підставі вищевказаного договору іпотеки на іпотечне майно шляхом проведення прилюдних торгів, встановивши початкову ціну на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій; кошти, отримані

від реалізації заставного майна, направити на погашення заборгованості

у розмірі 809 095,16 грн перед банком за кредитним договором; вирішити питання щодо розподілу понесених банком судових витрат.

Короткий зміст зустрічних позовних вимог

У червні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом

до ПАТ «ОТП Банк», у якому, з урахуванням заяви про виправлення описки, просила визнати поруку за договором від 01 лютого 2008 року

№ SR - 009/027/2008, укладеним між нею та банком, припиненою.

Зустрічний позов мотивовано тим, що вимоги ПАТ «ОТП Банк»

є необґрунтованими, заявлені зі спливом строку позовної давності (строку пред`явлення вимоги до поручителя). Позичальник узяв на себе зобов`язання повернути суму кредиту з відповідними процентами, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами). Тобто умовами кредитного договору установлені окремі самостійні зобов`язання,

які деталізують обов`язок боржника повернути борг частинами.

Вказаувала, що право кредитора вважається порушеним із моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу,

а тому початок перебігу позовної давності за кожним черговим платежем починається з моменту порушення строку його погашення. Крім того, договір поруки діє до повного виконання зобов`язань за кредитним договором (пункт 4.1 договору поруки). Відповідно до умов кредитного договору позичальник повинен був здійснювати повернення кредиту шляхом сплати позичальником платежів, що зменшуються, до 01 лютого 2035 року.

Вважала, що в умовах кредитного договору не встановлений строк виконання основного зобов`язання, так як зобов`язання повинно виконуватись частинами. У кредитному договорі встановлений момент пред`явлення вимоги про дострокове повернення суми кредиту в разі невиконання або неналежного виконання взятих на себе зобов`язань з боку позичальника. Останній платіж за кредитним договором ОСОБА_1 було здійснено 02 лютого 2015 року. Тому право пред`явлення вимоги

ПАТ «ОТП Банк» до неї, як до поручителя, повинно було бути здійснено протягом 6 місяців від дати настання, на думку банку, порушення зобов`язання (частина четверта статті 559 ЦК України).

З урахуванням наведеного, ОСОБА_2 просила суд її зустрічний позов задовольнити.

Протокольною ухвалою Ірпінського міського суду Київської області

від 27 липня 2017 року зустрічну позову заяву ОСОБА_2 прийнято

до спільного розгляду з первісним позовом ПАТ «ОТП Банк».

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 17 травня

2018 рокупозовні вимоги ПАТ «ОТП Банк» задоволено.

Стягнуто солідарно із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «ОТП Банк» суму заборгованості за кредитним договором від 01 лютого 2008 року № МL-009/027/2008 у розмірі 32 603,76 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на дату проведення розрахунку заборгованості становить 809 095,16 грн.

У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ «ОТП Банк»

за кредитним договором від 01 лютого 2008 року № МL-009/027/2008

у розмірі 809 095,16 грн звернуто стягнення на підставі договору іпотеки

№ РМL-009/027/2008 від 01 лютого 2008 року на іпотечне майно - квартиру

АДРЕСА_1 , загальною площею 42,9 кв. м, що складається з двох житлових кімнат, площею 30,2 кв. м, яка належить на праві власності ОСОБА_1 , шляхом проведення прилюдних торгів, встановивши початкову ціну на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна,

на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Кошти, отримані від реалізації заставного майна, встановлено направити

на погашення заборгованості у сумі 809 095,16 грн перед ПАТ «ОТП Банк»

за кредитним договором від 01 лютого 2008 року № МL-009/027/2008.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки ОСОБА_1 належним чином не виконував умови кредитного договору, внаслідок чого утворилася прострочена до повернення заборгованість зі сплати кредиту

та процентів за користування кредитом, досудові вимоги позичальником

і поручителем не виконані, тому існують правові підстави для стягнення заборгованості із боржника та поручителя, який прийняв на себе зобов`язання, у випадку невиконання боржником боргових зобов`язань перед кредитором за кредитним договором.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання договору поруки припиненим, суд першої інстанції виходив із того, що факт погашення кредиту частинами до повного виконання умов договору

не може свідчити про те, що у договорі не встановлений строк виконання основного зобов`язання. У кредитному договорі сторони передбачили кінцеву дату виконання зобов`язання - 01 лютого 2035 року, що свідчить про відсутність підстав для визнання поруки припиненою.

Короткий зміст судових рішень судів апеляційної та касаційної інстанцій

Постановою Апеляційного суду Київської області від 13 вересня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 та заяву ОСОБА_2 , яка приєдналася

до апеляційної скарги, задоволено частково.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 17 травня 2018 року у частині задоволення первісного позову ПАТ «ОТП Банк» скасовано

та ухвалено у цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні цих вимог.

У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 серпня 2020 року касаційну скаргу

ПАТ «ОТП Банк» задоволено частково.

Постанову Апеляційного суду Київської області від 13 вересня 2018 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (провадження № 61-7071св19).

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Останньою постановою Київського апеляційного суду від 09 вересня

2021 року, з урахуванням ухвали цього самого суду про виправлення описки від 23 вересня 2021 року, апеляційну скаргу ОСОБА_1 , до якої приєдналась ОСОБА_2 , задоволено частково.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 17 травня 2018 року у частині стягнення заборгованості за кредитним договором та судового збору скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ПАТ «ОТП Банк» суму заборгованості

за кредитним договором від 01 лютого 2008 року № МL-009/027/2008

за період з 02 березня 2015 року по 03 серпня 2016 року у розмірі

2 069,64 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України 51 360,18 грн, та за процентами за вказаний період у сумі 1 571,52 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України на дату проведення розрахунку заборгованості складає 38 998,84 грн, а всього -

на загальну суму 3 641,16 доларів США, що по курсу Національного банку України складає 90 359,03 грн.

Стягнуто солідарно із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «ОТП Банк» суму заборгованості за кредитним договором від 01 лютого 2008 року № МL-009/027/2008 у розмірі 25 523,64 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на дату проведення розрахунку заборгованості становить 633 394,65 грн.

Рішення суду у частині звернення стягнення на нерухоме майно -

квартиру

АДРЕСА_1 , - змінено, вказано, що звернення стягнення на це майно у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1

у сумі 90 359,03 грн та солідарного стягнення із ОСОБА_1

та ОСОБА_2 у сумі 633 394,65 грн, а всього на загальну суму -

723 753,68грн. Кошти, отримані від реалізації заставного майна, направити на погашення заборгованості в загальній сумі 723 753,68 грн.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано припиненою поруку ОСОБА_2 за договором поруки

від 01 лютого 2008 року № SR-009/027/2008 станом на 07 серпня 2016 року.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У решті дане судове рішення залишено без змін.

Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 належним чином не виконував умови кредитного договору, унаслідок чого утворилася заборгованість зі сплати кредиту та процентів за користування кредитом. Апеляційний суд урахував надані банком докази щодо розміру заборгованості за кредитом, який відповідає вимогам закону та умовам договору, а також те, що відповідний розрахунок заборгованості відповідачами не спростований.

Проте, суд апеляційної інстанції не погодився із вказаним розрахунком щодо заборгованості по відсотках, оскільки сума несплачених відсотків

за користування кредитом обрахована, виходячи із плаваючої процентної ставки, що складається із фіксованого відсотка в розмірі 3,99 % річних + FIDR на купівлю нерухомого майна, а пунктом 3 вказаного кредитного договору передбачено сторонами, що для розрахунку процентів

за користування кредитом буде використовуватися фіксована процентна ставка у розмірі 3,99 % річних.

Також вказано, що відповідачам направлялися досудові вимоги про дострокове виконання боргових зобов`язань, які ними не виконані.

З урахуванням відповідної судової практики Верховного Суду України

та Великої Палати Верховного Суду, суд апеляційної інстанції зазначив,

що строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України,

є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові у позові до поручителя. Строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення заборгованості за платежами, які позичальник був зобов`язаний згідно

з умовами кредитного договору вносити періодично, має обчислюватися

з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

У даному спорі позичальник зобов`язався сплачувати нараховані відсотки за користування кредитними коштами щомісяця. Останній платіж ним було здійснено 02 лютого 2015 року. У договорі поруки, який є предметом спору за зустрічним позовом у цій справі, сторони не встановили строк поруки, оскільки умова договорів поруки про те, що його дія припиняється повним виконанням боргових зобов`язань за кредитним договором, не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки.

Оскільки кредитним договором передбачено, що чергові платежі боржник повинен був здійснювати щомісячно, а за договором поруки відповідальність поручителя наступає з наступного дня за датою платежу, яка передбачена кредитним договором, тому з часу несплати

кожного з платежів розпочинається обрахування встановленого

частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку для пред`явлення вимог до поручителя. У разі пред`явлення банком вимог

до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання, в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК Українипорука припиняється у частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Разом із тим, правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя

за невиконання боржником окремих зобов`язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов`язань.

З урахуванням ухвали апеляційного суду про виправлення описки, суд апеляційної інстанції наголосив, що даний позов у суді заявлено банком

03 лютого 2017 року, тому порука є припиненою щодо чергових платежів

за період із 02 березня 2015 року по 03 серпня 2016 року за тілом кредиту

у сумі 2 069,64 доларів США (51 360,18 грн) та за процентами за вказаний період у сумі 1 571,52 доларів США (38 998,84 грн). Указана заборгованість підлягає стягненню із ОСОБА_1

ОСОБА_2 , як поручитель, повинна нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобов`язанням щодо дострокового повернення всієї суми кредиту станом 03 листопада

2016 року, яка становить 25 523,64 доларів США (633 394,65 грн).

Суд першої інстанції прийшов правильного висновку про необхідність звернення стягнення на нерухоме майно - квартиру

АДРЕСА_1 , однак не врахував, що порука є припиненою щодо чергових платежів

за вказаний період за тілом кредиту.

Зустрічний позов ОСОБА_2 апеляційний суд задовольнив частково, визнавши припиненою поруку ОСОБА_2 за договором поруки станом

на 07 серпня 2016 року.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2021 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, представник ОСОБА_1 - адвокат

Дубчак Л. С., посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення й ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ «ОТП Банк» відмовити, а зустрічний позов ОСОБА_2 задовольнити повністю.

Підставами касаційного оскарження судових рішеньзаявник зазначає те, що судами застосовано норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених

у постановах Верховного Суду, а також належним чином не досліджено зібрані у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Інші учасники справи судові рішення у касаційному порядку не оскаржили.

Надходження касаційної скарги до Верховного Суду

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду

від 29 жовтня 2021 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Дубчак Л. С., на судові рішення судів попередніх інстанцій залишено без руху та надано строк на усунення її недоліків.

У наданий судом строк заявник надіслав матеріали на усунення недоліків касаційної скарги.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 листопада 2021 року у задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Дубчак Л. С.,

про зменшення розміру судового збору відмовлено. Відкрито касаційне провадження в указаній справі, витребувано дану цивільну справу із суду першої інстанції. Надіслано іншим учасникам справи копію касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснено право подати відзив

на касаційну скаргу та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

У грудні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, у спірних правовідносинах кредит був наданий банком позичальнику під фіксовану процентну ставку. ОСОБА_1 добросовісно виконував свої кредитні зобов'язання, у рахунок погашення заборгованості за кредитом ним погашено 37 579,37 доларів США.

Суд апеляційної інстанції, вказавши, що розрахунок заборгованості повинен бути проведений відповідно до положень пункту 3.1 кредитного договору (фіксована процентна ставка у розмірі 3,99 %), здійснив перерахунок суми заборгованості позичальника лише щодо процентів, не врахувавши,

що зміна процентної ставки впливає на наявність заборгованості по тілу кредиту, оскільки тіло кредиту визначалося банком зі ставки процентів 11,49-11,99 %, тобто плаваючої, а не фіксованої, як визначено договором.

Вважає, що станом на момент направлення банком вимоги про дострокове погашення кредиту на його рахунку була переплата у розмірі

13 129,78 доларів США, яка повинна бути зарахована у рахунок погашення боргових зобов`язань позичальника, чого зроблено не було. Заборгованість

за борговими зобов`язаннями була відсутня, а тому розрахунок заборгованості, зроблений апеляційним судом, невірний. З урахуванням відсутності заборгованості та наявної переплати, безпідставною є вимога банку про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Зазначає, що в ухвалі апеляційного суду від 23 вересня 2021 року про виправлення описки судом апеляційної інстанції фактично виправлено

не описку чи арифметичні помилки, а змінено зміст самого судового рішення. При цьому не можуть бути виправлені застосування неправильних методик підрахунку та неправильних вихідних даних для проведення арифметичних обчислень. Вважає, що усі неточності та помилки апеляційного суду пов`язані виключно з неповним дослідженням фактичних обставин справи та поданих сторонами доказів.

Посилається на відповідну судову практику Верховного Суду.

Відзив на касаційну скаргу до суду касаційної інстанції не надійшов.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження

в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно

у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених

частинами першою, третьоюстатті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Дубчак Л. С., задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального

чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що постанову Київського апеляційного суду від 09 вересня 2021 року, з урахуванням ухвали цього самого суду про виправлення описки від 23 вересня 2021 року, ухвалено

з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до положень статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог,

що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором

або законом.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Якщо в зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах

та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша,

друга статті 554 ЦК України).

Отже, порука є спеціальним заходом майнового характеру, спрямованим

на забезпечення виконання основного зобов`язання, чим обумовлюється додатковий характер поруки стосовно основного зобов`язання. Обсяг зобов`язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так

і умовами основного договору, яким встановлено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено

у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням),

то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

У справі, яка перегалядається Верховним Судом, банк, звертаючись до суду із позовом про стягнення кредитної заборгованості з боржника

та поручителя в солідарному порядку, посилався на неналежне виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, у результаті чого утворилася заборгованість, на підтвердження розміру якої надав відповідний розрахунок заборгованості.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати

за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися

на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитором в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитора змінювати розмір фіксованої процентної ставки

в односторонньому порядку є нікчемною. У разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов`язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов`язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку

дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.

Суд апеляційної інстанції, врахувавши вказівки касаційного суду, з яких було скасовано попереднє судове рішення апеляційного суду у справі

(частина п`ята статті 411 ЦПК України), належним чином дослідивши наявний у матеріалах справи розрахунок заборгованості за кредитним договором, оцінивши його в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, умовами кредитного договору, навівши правові аргументи у рішенні щодо власного розрахунку, ухвалив законне

й обґрунтованесудове рішення по суті вирішення спору.

Цим самим апеляційним судом враховано роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, які викладено у пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року

№ 14 «Про судове рішення у цивільній справі», зокрема, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини,

що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, з урахуванням ухвали про виправлення описки, навів достатні правові аргументи врахування наданого банком розрахунку заборгованості щодо розміру заборгованості за кредитом, а також щодо його спростування у частині заборгованості по відсотках, так як сторонами кредитного договору визначено, що для розрахунку процентів за користування кредитом буде використовуватися фіксована процентна ставка та визначено її розмір.

Зроблені апеляційним судом розрахунки підтверджуються матеріалами справи й відповідачами не спростовані, а тому доводи касаційної скарги

у відповідній частині, як і посилання на відсутність заборгованості та наявну переплату, відхиляються Верховним Судом, оскільки не підтверджуються матеріалами справи.

При цьому в силу положень частини третьої статті 12, частини першої

статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини,

на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень,

крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Указане стосується й доводів касаційної скарги про те, що в ухвалі апеляційного суду від 23 вересня 2021 року про виправлення описки судом апеляційної інстанції змінено зміст судового рішення. Суд апеляційної інстанції, з урахуванням положень статті 269 ЦПК України, виправив описку в оскаржуваному судовому рішенні, вказавши підстави для цього. Доводи касаційної скарги у цій частині зводяться до незгоди її заявника

з ухваленим судовим рішенням по суті вирішення спору, що не може бути правовою підставою для його скасування.

Верховним Судом не встановлено, що ухвалою апеляційного суду

від 23 вересня 2021 року змінено зміст оскаржуваного судового рішення,

чи застосовано інший закон, так як суд апеляційної інстанції з дотриманням вимог процесуального закону вніс відповідні виправлення у прийняту ним постанову.

Крім того, не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення

з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410

ЦПК України).

Доводи касаційної скарги щодо скасування судових рішень у частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_2 є безпідставними, так як судові рішення стосуються виключно поручителя, на права та обов`язки

ОСОБА_1 не впливають. Процесуальних повноважень ОСОБА_2

на захист її інтересів, на оскарження судових рішень ОСОБА_1

не надавала.

Верховний Суд вважає, що апеляційним судом, з урахуванням ухвали про виправлення описки, правильно визначено суму заборгованості, в рахунок якої звернуто стягнення на нерухоме майно.

Суд апеляційної інстанції в силу положень частини п`ятої статті 411

ЦПК України врахував висновки суду касаційної інстанції, з яких було скасовано у цій справі постанову Апеляційного суду Київської області

від 13 вересня 2018 року, а вказану справу передано на новий розгляд

до суду апеляційної інстанції.

Цим самим судом виконано вимогу частини п`ятої статті 411 ЦПК України, згідно з якою висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Колегія суддів не вбачає неправильного застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права при вирішенні спору. Зроблені апеляційним судом висновки узгоджуються з висновками щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених

у постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Судова практика з указаного питання є сталою, а відмінність залежить лише від доказування.

Доводи касаційної скарги відхиляються Верховним Судом, оскільки спростовуються матеріалами справи та наведеними нормами права, вони були предметом дослідження у суді апеляційної інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи,

яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Судом апеляційної інстанції всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку

як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу,

а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими (частина третя статті 89 ЦПК України).

Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставою для скасування постанови суду апеляційної інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить

до компетенції суду касаційної інстанції.

ЄСПЛ указав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини

і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно

від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді,

та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення

та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

Оскаржуване судове рішення апеляційного суду відповідає критерію обґрунтованості судового рішення, так як надано оцінку всім аргументам сторін.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують,

на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, розподіл судових витрат Верховим Судом

не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 401, 416, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Дубчак Лесі Сергіївни, залишити без задоволення.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 17 травня 2018 року у нескасованій частині та постанову Київського апеляційного суду

від 09 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць