КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/8/2022 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 15 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації «Київтеплоенерго») (далі - КП «Київтеплоенерго») про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

На обґрунтування позову зазначав, що з 02 травня 2018 року до 10 грудня 2019 року він працював у КП «Київтеплоенерго» на посаді начальника відділу попередніх перевірок та розслідувань департаменту безпеки виробничих підрозділів дирекції безпеки. Наказом по підприємству від 10 грудня 2019 року № 1408-К його звільнено з роботи на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) у зв`язку зі скороченням штату. Вважав своє звільнення незаконним і таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства, з таких підстав.

30 вересня 2019 року йому оголосили наказ КП «Київтеплоенерго» від 30 вересня 2019 року № 930-К про скорочення штату та введення в дію нового штатного розпису з 01 грудня 2019 року, вручили попередження № 337 про скорочення штату, але всупереч частині третій статті 49-2 КЗпП України жодна вакансія йому одночасно з попередженням про звільнення запропонована не була.

07 жовтня 2019 року йому оголошено наказ КП «Київтеплоенерго» від 20 вересня 2019 року № 1133 про зміну штатного розпису, яким з 01 грудня 2019 року утворюється замість дирекції безпеки - департамент безпеки, до складу якого, в тому числі, увійшло управління економічної безпеки у складі двох відділів: відділу економічної безпеки та відділу моніторингу та контролю. При оголошенні цього наказу йому також не була запропонована жодна вакансія.

Того ж дня, 07 жовтня 2019 року, він звернувся з заявою до директора дирекції з управління персоналом підприємства Строкач С. М. про призначення його на посаду начальника відділу моніторингу та контролю управління економічної безпеки новостворюваного департаменту безпеки КП «Київтеплоенерго» або менеджера цього ж відділу, на яку отримав відповідь від 01 листопада 2019 року про те, що вакантні посади, зазначені у його заяві, у штатному розписі відсутні.

Лише 06 листопада 2019 року йому були запропоновані вакантні посади, які утворюються на підприємстві з 01 грудня 2019 року, однак у порушення вимог закону йому запропоновані не всі вакансії, які були наявні на підприємстві.

Відповідно до списку запропонованих йому вакансій 06 листопада 2019 року він звернувся із заявою до директора дирекції з управління персоналом підприємства Строкач С. М. про призначення його з 02 грудня 2019 року на посаду начальника відділу роботи з контролюючими органами управління юридичного супроводу департаменту правового забезпечення, яка відповідає його кваліфікації, освіті, загальному досвіду роботи та досвіду взаємодії з контролюючими органами.

Незважаючи, що вищезазначену посаду йому запропоновано в загальному переліку за ініціативою підприємства, він отримав відмову в переведенні на вакантну посаду від 26 листопада 2019 року з надуманих підстав - а саме, що з числа можливих кандидатів на зазначену посаду затверджено іншого кандидата.

При наявності вакантних місць на інші посади з моменту попередження про звільнення йому такі посади не пропонувались.

Пропонуючи йому список вакансій на 8 аркушах, в тому числі по професіях, ніяк не пов`язаних з його освітою, професійними навичками та професійним досвідом, адміністрація відповідача діяла неправомірно.

У зв`язку з наведеним позивач просив поновити його на роботі в КП «Київтеплоенерго» на посаді начальника відділу попередніх перевірок та розслідувань департаменту безпеки виробничих підрозділів дирекції безпеки з дати звільнення та стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати звільнення до дня поновлення на роботі.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 15 липня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалюючи зазначене рішення, суд першої інстанції виходив з того, що за матеріалами справи вбачається, що КП «Київтеплоенерго» попередило позивача за 2 місяці до дати вивільнення, а 30 вересня 2019 року позивачу вручено попередження № 337 «Про скорочення штату», де зазначалося, що у разі відмови від переведення на запропоновані вакантні посади його буде звільнено відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України. Відповідач не надав доказів на підтвердження того, що разом із попередженням від 30 вересня 2019 року № 337 позивачу було запропоновано іншу роботу на цьому підприємстві, або ж повідомлено про відсутність роботи. Але додатково, законодавством закріплено і в подальшому надавати для ознайомлення посади, що вивільняються, тому порушення не є безперечним, та не тягне за собою відновлення працівника на роботі, якщо перелік посад було запропоновано для ознайомлення протягом послідуючих двох місяців. Крім того, позивачу пропонувалася посада на даному підприємстві, а також надано згоду первинної профспілкової організації КП «Київтеплоенерго» на звільнення позивача, тому звільнення позивача відповідно до частини першої статті 40 КЗпП України є законним.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач через представника - адвоката Поповича К. О. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідності висновків, викладених в рішенні суду, обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права,та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Аргументація апеляційної скарги зводилась до того, що в мотивувальній частині рішення відсутня мотивувальна частина відхилення аргументів, наведених позивачем, щодо наявності підстав для задоволення позову, та посилання на більшість доказів, які надавалися сторонами спору в ході судового розгляду. Так, суд першої інстанції не врахував, що наказом № 1133 від 20 вересня 2019 року з 01 грудня 2019 року в структурі Апарату управління створено департамент безпеки, до складу якого увійшло управління економічної безпеки, при цьому при зверненні позивача з відповідною заявою про призначення його на посаду йому було відмовлено, що свідчить про надання позивачу неповного переліку структурних підрозділів та посад КП «Київтеплоенерго», які вводились на підприємстві з 01 грудня 2019 року. Судом першої інстанції не враховано, що після повторного звернення позивачем 06 листопада 2019 року з відповідною заявою про призначення його на посаду відповідач без проведення оцінки кваліфікації та продуктивності праці обрав іншого кандидата. Судом не звернуто уваги на той факт, що рішення первинної профспілкової організації щодо його звільнення приймалось на підставі подання відповідача від 11 листопада 2019 року, тобто за 20 днів до закінчення строку подачі позивачем заяви про призначення його на посаду. Також судом не надано оцінки тому факту, що у поданні міститься завідомо неправдива інформація, а саме що позивач станом на 11 листопада 2019 року нібито не звертався з заявою про працевлаштування у КП «Київтеплоенерго», а отже рішення первинної профспілкової організації приймалось на підставі розгляду завідомо неправдивого документу, а члени профспілки не були обізнані про бажання позивача працевлаштуватись на підприємстві. При оцінці акту від 10 грудня 2019 року про відмову позивача від посади провідного юрисконсульта судом не враховано доводи про недійсність цього акту і його фальсифікації, викладені у відповіді на відзив, оскільки посади «провідного юрисконсульта» ОСОБА_1 ніхто не пропонував, а крім того, посада провідного юрисконсульта як окрема структурна одиниця у відповідача взагалі відсутня. Також суд не врахував порушення КП «Київтеплоенерго» порядку пропонування позивачу вказаної посади провідного юрисконсульта, а не вирішив клопотання представника відповідача, яке було подано разом з запереченням на відповідь на відзив про допит в якості свідків осіб, які підписували цей акт та яким відомі обставини його складання.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача за довіреністю Стукалова Г.В. просила у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а оскаржуване судове рішення залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Постановою Київського апеляційного суду від 17 лютого 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , було задоволено частково. Рішення Печерського районного суду м. Києва від 15 липня 2020 року скасовано та прийнято нову постанову про часткове задоволення позову.

Поновлено ОСОБА_1 на роботі в КП «Київтеплоенерго» на посаді начальника відділу попередніх перевірок та розслідувань департаменту безпеки виробничих підрозділів дирекції безпеки з дати звільнення 10 грудня 2019 року.

У задоволенні іншої частини позову ОСОБА_1 відмовлено.

Стягнуто з КП «Київтеплоенерго» в дохід держави судовий збір у розмірі 1 921,00 грн.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що звільнення позивача є незаконним. При цьому:

- суд першої інстанції не врахував, що наказом КП «Київтеплоенерго» від 20 вересня 2019 року № 1133 «Про вдосконалення організаційної структури дирекції безпеки Апарату управління» створено з 01 грудня 2019 року в структурі Апарату управління департамент безпеки, до складу якого увійшло управління економічної безпеки у складі двох відділів, відділу економічної безпеки та відділу моніторингу та контролю. При цьому при зверненні позивача з відповідною заявою від 07 жовтня 2019 року про призначення його на посаду начальника відділу моніторингу та контролю або менеджера цього відділу, йому було відмовлено з аргументацією, що у штатному розписі КП «Київтеплоенерго» відсутня така посада. Докази пропонування позивачу зазначених посад як вакантних у матеріалах справи відсутні, що свідчить про надання позивачу неповного переліку структурних підрозділів та посад КП «Київтеплоенерго», які вводились на підприємстві з 01 грудня 2019 року;

- внутрішнім наказом КП «Київтеплоенерго» з 01 грудня 2019 року затверджено новий штатний розпис, у якому відображена фактична наявність штатної одиниці начальника відділу роботи з контролюючими органами управління юридичного супроводу департаменту правового забезпечення. Ураховуючи, що ОСОБА_1 має кваліфікацію юриста із 1984 року, він міг претендувати на зазначену посаду, про призначення на яку він просив у заяві на ім`я відповідача від 06 листопада 2019 року, а тому КП «Київтеплоенерго», листом від 26 листопада 2019 року, фактично відмовивши у зайнятті посади з посиланням на її зайняття іншим кандидатом без попереднього проведення оцінки кваліфікації та продуктивності праці, не дотримало трудових прав позивача, а штучно створило видимість належного виконання вимог статті 49-2 КЗпП України;

- апеляційний суд врахував, що згідно з Положенням про відділ попередніх перевірок та розслідувань департаменту безпеки виробничих підрозділів дирекції безпеки КП «Київтеплоенерго», до мети діяльності відділу, який очолював ОСОБА_1 , належала перевірка відповідності господарської діяльності підприємства, дій працівників підприємства та третіх осіб вимогам чинного законодавства України та внутрішнім нормативним розпорядчим документам. Відсутність у позивача необхідного досвіду у захисті господарських інтересів підприємства перед органами державного контролю, представництва в судових органах та органах фінансового моніторингу, про що у відзиві на апеляційну скаргу зазначало КП «Київтеплоенерго», не є перешкодою для обіймання ним посади начальника відділу роботи з контролюючими органами управління юридичного супроводу департаменту правового забезпечення, оскільки кваліфікаційні вимоги до новоствореної посади відповідачем не надано і таким чином не спростовано наявності у позивача відповідної кваліфікації, знань, навичок та освіти для зайняття цієї новоствореної посади. При цьому судом першої інстанції не встановлено, чи дійсно будь-яким іншим працівником, особа якого відповідачем не повідомляється і яка судом першої інстанції не встановлювалась, було зайнято одну із вакантних посад, на яку претендував ОСОБА_1 ;

- суд першої інстанції не звернув уваги на те, що на засіданні профспілкової організації розглянуто подання КП «Київтеплоенерго» про надання згоди на звільнення ОСОБА_1 , яке містило завідомо неправдиві відомості, а саме, що із заявами щодо працевлаштування ОСОБА_1 до підприємства не звертався, що з урахуванням його заяв від 07 жовтня 2019 року і 06 листопада 2019 року, явно не відповідає дійсності;

- заявляючи вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, позивач під час розгляду справи в суді першої інстанції не надав доказів розміру своєї заробітної плати, не заявляв клопотань про витребування таких доказів у відповідача, не навів обґрунтований розрахунок сум, що стягуються, як це передбачено пунктом 3 частини третьої статті 175 ЦПК України, а на стадії апеляційного перегляду нові докази не витребовуються і не досліджуються, лише якщо учасник справи надав докази за неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Такі докази позивачем надані не були. Маючи право на стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, позивач не виконав свого процесуального обов`язку щодо доведення його розміру. Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу під час розгляду не знайшов свого підтвердження, є недоведеним, а тому задоволенню не підлягає.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 вересня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3 , задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 17 лютого 2021 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до КП «Київтеплоенерго»про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Згідно із частиною першою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У відповідності до частини першої статті 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи. Постанова суду касаційної інстанції не може містити вказівок для суду першої або апеляційної інстанції про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про переваги одних доказів над іншими, про те, яка норма матеріального права повинна бути застосована і яке рішення має бути прийнято за результатами нового розгляду справи.

Отже, відповідно до наведених процесуальних норм та змісту постанови суду касаційної інстанції, справа підлягає перегляду в апеляційному порядку лише в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу в частині стягнення середнього заробітку слід задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час попереднього апеляційного розгляду даної справи судом було встановлено, що ОСОБА_1 перебував у трудових правовідносинах із КП «Київтеплоенерго» з 02 травня 2018 року до 10 грудня 2019 року.

У матеріалах справи міститься копія диплому Свердловського ордена Трудового Червоного прапору юридичного інституту ім. Р. А. Руденко, з якого вбачається, що рішенням Державної екзаменаційної комісії від 30 червня 1984 року ОСОБА_1 присвоєно кваліфікацію юриста.

Наказом КП «Київтеплоенерго» від 30 квітня 2018 року № 46-К по особовому складу ОСОБА_1 був прийнятий з 02 травня 2018 року на посаду начальника відділу попередніх перевірок та розслідувань департаменту безпеки виробничих підрозділів дирекції безпеки за переведенням з Апарату управління.

Наказом КП «Київтеплоенерго» від 20 вересня 2019 року № 1133 «Про вдосконалення організаційної структури дирекції безпеки Апарату управління» з 01 грудня 2019 року із структури Апарату управління дирекцію безпеки виведено, створено з 01 грудня 2019 року в структурі Апарату управління департамент безпеки і підпорядковано його директору. Зокрема, у складі управління економічної безпеки створюється відділ економічної безпеки і відділ моніторингу та контролю. Затверджено організаційну структуру департаменту безпеки згідно з додатком до даного наказу. 07 жовтня 2019 року ОСОБА_1 під підпис ознайомлений зі змістом цього наказу.

Наказом КП «Київтеплоенерго» від 30 вересня 2019 року № 930-К «Про скорочення штату КП «Київтеплоенерго» з 01 грудня 2019 року скорочуються посади працівників КП «Київтеплоенерго» згідно з додатком № 1 до цього наказу.

30 вересня 2019 року ОСОБА_1 ознайомився з попередженням № 337 про скорочення штату, згідно з яким відповідно до наказів КП «Київтеплоенерго» від 30 вересня 2019 року № 930-К «Про скорочення штату КП «Київтеплоенерго» та введення в дію нового штатного розпису з 01 грудня 2019 року його, як начальника відділу попередніх перевірок та розслідувань, попереджено про скорочення штату і про те, що у разі відмови від переведення на запропоновані вакантні посади його буде звільнено відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України.

07 жовтня 2019 року ОСОБА_1 звернувся із заявою на ім?я директора дирекції з управління персоналом КП «Київтеплоенерго» Строкач С. М., в якій у зв`язку із змінами у штатному розпису та скороченням його посади просив перевести його на посаду начальника відділу моніторингу та контролю управління економічної безпеки створеного департаменту безпеки КП «Київтеплонерго» або на посаду менеджера в цьому ж відділі.

Листом від 01 листопада 2019 року КП «Київтеплоенерго» в особі директора дирекції з управління персоналом Строкач С. М. повідомило ОСОБА_1 про те, що у штатному розписі КП «Київтеплоенерго» вакантні посади, зазначені у його заяві від 07 жовтня 2019 року, відсутні, і перевести на них немає можливості.

Відповідно до штатного розпису працівників КП «Київтеплоенерго», який вводиться з 01 грудня 2019 року, зокрема в департаменті правового забезпечення, відділ роботи з контролюючими органами, посада начальника відділу зазначена вакантною.

06 листопада 2019 року ОСОБА_1 ознайомився з переліком вакантних посад, на які він може бути переведений у зв`язку зі скороченням (8 арк).

Того ж дня, 06 листопада 2019 року, ОСОБА_1 звернувся із заявою на ім?я директора дирекції з управління персоналом КП «Київтеплоенерго» Строкач С. М., в якій у зв`язку зі скороченням з 02 грудня 2019 року його посади та запропонованими 06 листопада 2019 року вакансіями просив призначити його з 02 грудня 2019 року на посаду начальника відділу роботи з контролюючими органами управління юридичного супроводу департаменту правового забезпечення.

11 листопада 2019 року директор дирекції з управління персоналом Строкач С. М. направила подання на ім`я голови первинної профспілкової організації КП «Київтеплоенерго» Бондарєва С. І., в якому повідомила, що ОСОБА_1 станом на 11 листопада 2019 року не подавав заяви щодо працевлаштування в КП «Київтеплоенерго» на надані йому вакансії, в зв`язку з чим адміністрація Апарату управління КП «Київтеплоенерго» просить надати згоду на звільнення у зв`язку зі скороченням штату (пункт 1 статті 40 КЗпП України) ОСОБА_1 ; додатки копія попередження про скорочення ОСОБА_1 від 30 вересня 2019 року № 337, копія пропозиції щодо працевлаштування ОСОБА_1 від 06 листопада 2019 року.

22 листопада 2019 року ОСОБА_1 звернувся зі скаргою на ім?я директора КП «Київтеплоенерго», в якій зазначив про порушення його трудових прав і ненадання йому повного списку запропонованих вакансій.

Листом від 26 листопада 2019 року КП «Київтеплоенерго» в особі директора дирекції з управління персоналом Строкач С. М. повідомило ОСОБА_1 за результатами розгляду його заяви від 06 листопада 2019 року, що з числа можливих претендентів на зазначену у його заяві посаду затверджено іншого кандидата.

У період із 29 листопада 2019 року до 06 грудня 2019 року включно ОСОБА_1 був тимчасово непрацездатним.

Листом від 11 грудня 2019 року КП «Київтеплоенерго» в особі директора дирекції з управління персоналом Строкач С. М. повідомило ОСОБА_1 за результатами розгляду його скарги від 22 листопада 2019 року, що заявнику було надано перелік вакансій після погодження (перед затвердженням) штатного розпису з керівниками структурних підрозділів КП «Київтеплоенерго», з переліком вакансій Апарату управління, СП «Автотранспорт», СП «Енергозбут», СП «Київські ТЕЦ», СП «Завод «Енергія», СП «Енергоналадка» КП «Київтеплонерго» він ознайомився 06 листопада 2019 року; на заяву щодо переведення на посаду начальника режимно-секретного відділу було надано відповідь листом від 26 листопада 2019 року.

10 грудня 2019 року ОСОБА_1 , як начальнику відділу попередніх перевірок та розслідувань департаменту безпеки Апарату управління, було запропоновано посаду провідного юрисконсульта, і він відмовився від даної посади, про що складено акт від 10 грудня 2019 року.

Відповідно до протоколу від 10 грудня 2019 року № 3-4-2019 розширеного спільного засідання профспілкового комітету, представників адміністрації та профбюро Апарата Управління КП «Київтеплоенерго» розглянуто питання про надання згоди на звільнення відповідно до наказу КП «Київтеплоенерго» від 30 вересня 2019 року № 930-К ОСОБА_1 . Заслухано голову профкому Бондарєва С. І. , який ознайомив присутніх з листом від Дирекції з управління персоналом від 11 листопада 2019 року № 360 щодо надання згоди на звільнення начальника відділу дирекції безпеки ОСОБА_1 ; на засідання ОСОБА_1 не з`явився, при особистій зустрічі, яка відбулася 09 грудня 2019 року, надав усну згоду на звільнення, до профспілки претензій не має; заслухано начальника відділу адміністрування дирекції з управління персоналом Запару Л. М., яка по запиту від профкому представила додаткові документи щодо звільнення, а саме копію наказу № 930-К від 30 вересня 2019 року про скорочення персоналу КП «Київтеплоенерго», копії попереджень про скорочення даних працівників, копії пропозицій щодо працевлаштування в КП «Київтеплоенерго». Ухвалено надати згоду на звільнення працівника відділу Дирекції безпеки ОСОБА_1 .

Наказом КП «Київтеплоенерго» від 10 грудня 2019 року № 1408-К про припинення трудового договору ОСОБА_1 звільнено з 10 грудня 2019 року у зв`язку зі скороченням штату працівників на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України, вакантних посад до звільнення запропоновано не було.

Київський апеляційний суд 17 лютого 2021 року прийняв постанову у даній справі, якою рішення Печерського районного суду м. Києва від 15 липня 2020 року скасував та прийняв нову постанову про часткове задоволення позовних вимог.

Суд постановив поновити ОСОБА_1 на роботі в КП «Київтеплоенерго» на посаді начальника відділу попередніх перевірок та розслідувань департаменту безпеки виробничих підрозділів дирекції безпеки з дати звільнення 10 грудня 2019 року. У задоволенні іншої частини позовних вимог, а саме в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відмовив.

Відмовляючи у задоволенні вимог в цій частині, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про недоведеність таких вимог, вказавши, що позивач під час розгляду справи в суді першої інстанції не надав доказів розміру своєї заробітної плати та не заявив клопотання про витребування цих доказів у відповідача, не навів обґрунтований розрахунок сум, що стягуються.

У постанові від 22 вересня 2021 року колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, скасовуючи вказане судове рішення апеляційного судувід 17 лютого 2021 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та передаючи справу в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, вказала, що установивши, що позивач був незаконно звільнений, апеляційний суд не врахував положень частини другої статті 235 КЗпП України, при цьому не роз`яснив позивачу право заявляти клопотання про витребування у відповідача документів про розмір заробітної плати за останні 2 місяці перед звільненням, не зважаючи на те, що саме на суд відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України покладено обов`язок прийняти рішення про виплату незаконно звільненому працівникові середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про відмову у стягненні означених сум. Беручи до уваги необхідність врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 754/16470/19 (провадження № 61-14242св20) колегія суддів вважала, що постанова апеляційного суду в оскарженій частині по суті спору ухвалена без дотриманням норм процесуального і матеріального права.

Вирішуючи спір в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

У постанові Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 754/16470/19 (провадження № 61-14242св20) зазначено, що «суд апеляційної інстанції внаслідок неналежного дослідження та оцінки зібраних доказів не встановив фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема, щодо розміру заробітної плати позивача за останні два місяці її роботи у ТОВ «Контрон-Україна». Тому висновок суду апеляційної інстанції про необґрунтованість вимог позову в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з одночасним залишенням без змін рішення суду першої інстанцій про поновлення ОСОБА_1 на роботі, є передчасним, а ухвалене ним у цій частині судове рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, тому підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд».

Тлумачення змісту частини другої статті 235 КЗпП України свідчить про те, що при ухваленні рішення про поновлення працівника на роботі, на орган, який розглядає трудовий спір - у даному випадку на суд, покладено обов`язок вирішити питання про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно зі статтею 129 Конституції України одними з основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Отже, ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-VIII).

Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні, м. Венеція, 25-26 березня 2011 року).

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands») від 27 жовтня 1993 року, заява № 14448/88, § 33).

Ураховуючи вимоги статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, тому при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, а правом визначати предмет та підставу позову наділений лише позивач (статті 13, 43, 49, 175 ЦПК України).

Учасники справи зобов`язані, зокрема, подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази (частина друга статі 43 ЦПК України).

За положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно вимог статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Із матеріалів справи вбачається, що жодною із сторін не були представлені письмові докази заробітної плати ОСОБА_1 , яку він отримував на роботі в КП «Київтеплоенерго», працюючи на посаді начальника відділу попередніх перевірок та розслідувань департаменту безпеки виробничих підрозділів дирекції безпеки до дати свого звільнення, тобто до 10 грудня 2019 року.

Під час нового апеляційного розгляду справи представник позивача - адвокат Воротинцев Є.В. подав клопотання про витребування у КП «Київтеплоенерго» доказів щодо розміру середньої заробітної плати ОСОБА_1 за жовтень і листопад 2019 року.

В судовому засіданні 8 грудня 2021 року за участі представників сторін, в тому числі представника відповідача - Стукалової Г.В., апеляційній суд постановив ухвалу, занесену до протоколу судового засідання, якою задовольнив клопотання представника позивача про витребування доказів та зобов`язав КП «Київтеплоенерго» подати (надіслати) до наступного судового засідання документи (довідку, розрахунковий лист, платіжну відомість) про розмір заробітної плати ОСОБА_1 за останні два місяці роботи на підприємстві перед звільненням, а саме: за жовтень і листопад 2019 року, у зв`язку з чим по справі було оголошено перерву.

Однак, до початку судового розгляду справи 16 лютого 2022 року, тобто більше ніж протягом двох місяців, відповідач без поважних причин не виконав покладені на нього процесуальні обов`язки та не надав витребуваних в судовому порядку у нього доказів, надіславши лише в день судового засідання на електронну адресу суду апеляційної інстанції клопотання про відкладення розгляду справи, яке визнане судом необґрунтованим. В судовому засіданні 16 лютого 2022 року по справі було оголошено перерву у зв`язку не поданням КП «Київтеплоенерго» витребуваних у нього доказів.

17 лютого 2022 року на поштову адресу КП «Київтеплоенерго» було направлено судовий запит з вимогою невідкладно і не пізніше 1 березня 2022 року на виконання ухвали суду подати (надіслати) на адресу Київського апеляційного суду витребувані документи про розмір заробітної плати позивача за останні два місяці роботи на перед звільненням.

Вказаний лист був вручений уповноваженому представнику відповідача 6 квітня 2022 року, про що свідчить повернуте до суду апеляційної інстанції рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення. Утім, письмові докази, що мають значення для справи, відповідач до початку і в судовому засіданні 15 червня 2022 року не надав, як і не вказав причини неможливості подати докази, витребувані судом.

За змістом статті 94 КЗпП України та статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Згідно зі статтею 1 Конвенції про захист заробітної плати № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Відповідно до вимог частини шостої, сьомої, десятої статті 84 ЦПК України будь-яка особа, у якої знаходиться доказ, повинна видати його на вимогу суду. Особи, які не мають можливості подати доказ, який витребовує суд, або не мають можливості подати такий доказ у встановлені строки, зобов`язані повідомити про це суд із зазначенням причин протягом п`яти днів з дня вручення ухвали. У разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду.

Як свідчать матеріали справи, КП «Київтеплоенерго» на адвокатський запит представника позивача - адвоката Поповича К. О. від 1 березня 2021 року надало відповідь № 28АУ/02/1у/3/1426 від 31 березня 2021 року, в якій зазначено, що середньомісячна заробітна плата за фактично відпрацьовані робочі дні останніх двох місяців ОСОБА_1 , що передували звільненню, становила 35 024,79 грн (а.с. 72, т. 2).

Оскільки матеріали справи не містять інших доказів доходу позивача під час перебування на посаді начальника відділу попередніх перевірок та розслідувань департаменту безпеки виробничих підрозділів дирекції безпеки КП «Київтеплоенерго» і такі докази не здобуто в ході розгляду справи через ненадання їх стороною відповідача, то колегія суддів вважає за необхідне покласти в основу свого судового рішення вказану вище інформацію щодо середньомісячного розміру заробітної плати ОСОБА_1 за останні два місяці роботи на підприємстві перед звільненням, а саме: за жовтень і листопад 2019 року.

Згідно з роз`ясненнями, які викладені у пункті 32 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 6 листопада 1992 року (із внесеними змінами) у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зокрема, в зв`язку з незаконним звільненням він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

При цьому відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України оплата середнього заробітку за весь час понад один рік провадиться за вимушений прогул і за умови, що заява про поновлення на роботі розглядалась більше одного року і в цьому не було вини працівника.

З урахуванням наведених норм, зокрема абзацу 3 пункту 2 розділу ІІ Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Крім того, відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку).

З урахуванням наведеного, колегія суддів відзначає, що середньоденна заробітна плата позивача за два останні місяці роботи у відповідача перед звільненням, а саме: за жовтень та листопад 2019 рокускладає: 814, 53 грн (35 024,79 грн / 45 робочих днів у вказаних місяцях).

Виходячи з цього розміру середньоденної заробітної плати позивача, середній заробіток за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню з КП «Київтеплоенерго» у зв`язку з незаконним звільненням ОСОБА_1 , який слід рахувати з 10 грудня 2019 року по 17 лютого 2021 року, тобто дня ухвалення рішення про поновлення на роботі, становить: 241 100,88 грн (814,53 грн х 296 робочих днів за весь період вимушеного прогулу).

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не відповідає матеріалам справи, ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та з порушенням норм матеріального і процесуального права, а відтак відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про задоволення позову.

Згідно з положеннями пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, зокрема: з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

У частинах першій, шостій, тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Верховний Суд, скасовуючи постанову Київського апеляційного суду від 17 лютого 2021 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, питання розподілу судових витрат у вигляді судового збору не вирішував, пославшись на правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18), відповідно до яких у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

На підставі викладеного з відповідача необхідно стягнути документально підтверджені судові витрати, понесені позивачем у межах даної справи в суді апеляційної та касаційної інстанцій, а саме: 1 152,60 грн сплаченого судового за подання апеляційної скарги на рішення Печерського районного суду м. Києва від 15 липня 2020 року та 1 536,80 грн - за подання касаційної скарги на постанову Київського апеляційного суду від 17 лютого 2021 року, а всього 2 689,40 грн судового збору.

Водночас, як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ України у пункті 28 постанови № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» якщо факт недоплати судового збору з`ясовано судом у процесі розгляду прийнятої заяви (скарги), суд залежно від конкретних обставин справи може: зобов`язати позивача (заявника) доплатити належну суму судового збору і подати суду відповідні докази у встановлений ним строк та за необхідності оголосити перерву в її розгляді; у разі неподання доказів оплати - стягнути належну суму судового збору за результатами вирішення спору або ж залишити позов (заяву, скаргу) без розгляду.

У пунктах 36, 37 вищевказаної постанови № 10 від 17 жовтня 2014 року також роз`яснено, що вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом України «Про судовий збір»). Якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат згідно з правами, передбаченими статтею 88 ЦПК (нині - статті 141 ЦПК України).

Як передбачено підпунктом 1.2 пункту 1 частини другої статті 4 Закону «Про судовий збір» (далі - Закон № 3674-VI), за подання до суду фізичною особою або фізичною особою-підприємцем позовної заяви майнового характеру судовий збір становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову визначається у позовах про стягнення грошових коштів - сумою, яка стягується, чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Якщо визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна або на момент пред`явлення позову встановити точну його ціну неможливо, розмір судового збору попередньо визначає суд з наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом при вирішенні справи (частина друга статті 176 ЦПК України).

Ураховуючи наведене, остаточне визначення в процесі розгляду справи ціни позову, а отже, і суми судового збору, може здійснюватися судом із наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору.

Як вбачається з матеріалів справи, за пред`явлення позовної заяви в частині вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивач судовий збір не сплачував, а за подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції та касаційної скарги на постанову апеляційного суду у зазначеній справі сплатив судовий збір виходячи із мінімальної ставки встановленої, положеннями Закону № 3674-VI, тобто 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб із подальшим відсотковим співвідношенням до стадії перегляду рішення суду першої інстанції (150 і 200 % ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви).

Разом з тим, за результатом нового перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, колегія суддів дійшла висновку про задоволення позовних вимог та стягнення з КП «Київтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу саме у розмірі 241 100,88 грн.

Таким чином, на виконання вимог статей 141, 382 ЦПК України з відповідача на користь держави в особі Державної судової адміністрації України пропорційно до розміру задоволених вимог майнового характеру про стягнення грошових сум та відшкодованих позивачу сум судового збору стягується судовий збір (різниця) за розгляд справи в суді першої інстанції у розмірі 2 411,01 грн, за розгляд справи в суді апеляційної інстанції - 2 463,92 грн (2 411,01 грн х 150 % - 1 152,60 грн) та за перегляд справи в суді касаційної інстанції - 3 285,22 грн (2 411,01 грн х 200 % - 1 536,80 грн), а всього 8 160,15 грн судового забору по даній справі.

Згідно пункту 2 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 15 липня 2020 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Стягнути з комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 10 грудня 2019 року по 17 лютого 2021 року у розмірі 241 100,88 грн (двісті сорок одна тисяча сто гривень 88 копійок).

Стягнути з комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 2 689,40 грн (дві тисячі шістсот вісімдесят дев`ять гривень 40 копійок).

Стягнути з комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» на користь держави в особі Державної судової адміністрації України судовий збір у розмірі 8 160,15(вісім тисяч сто шістдесят гривень 15 копійок).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: С.А. Голуб

Д.О. Таргоній