КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/5439/2022
Головуючий у суді першої інстанції: Яценко Н.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 листопада 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Махлай Л.Д., Ящук Т.І.

секретар - Лащевська Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Оболонська районна в місті Києві державна адміністрація, Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - ОСОБА_7 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 26 листопада 2021 року,

встановив:

у серпні 2018 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 такими, що втратили право користування жилим приміщенням - кв. АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що відповідачі не проживають в ньому з 1992 року без поважних причин.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 26 листопада 2021 року позовні вимоги було задоволено частково - визнано ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування жилим приміщенням, в задоволенні вимог до ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні вимог до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , посилаючись на те, що висновки суду не відповідають встановленим по справі обставинам, не надано належної іоніки показам свідків по справі, не враховано, що відповідачі не мають іншого житла, суд першої інстанції не вирішив заяву відповідачів щодо застосування строків позовної давності.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 просить залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представника відповідачів - ОСОБА_8 , позивача ОСОБА_1 та її представника - ОСОБА_9 , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 посилалась на те, що на підставі ордеру №Г235692, виданого 01.07.1974 Виконавчим комітетом Київської міської ради депутатів трудящих, ОСОБА_10 на сім`ю з 5 осіб (вона, чоловік - ОСОБА_5 , матір - ОСОБА_11 , дочка - ОСОБА_12 та син - ОСОБА_2 ) було надано в постійне користування кв. АДРЕСА_1 . Наразі у вказаній квартирі зареєстровані та постійно проживають: ОСОБА_12 , батько - ОСОБА_5 , син - ОСОБА_6 та онук - ОСОБА_13 .

Також в квартирі зареєстровані, але не проживають: її брат - ОСОБА_2 разом з сином - ОСОБА_3 та дочкою - ОСОБА_14 . Оскільки вказані особи в квартирі не проживають з 1992 року без поважних причин, позивач просила визнати їх такими, що втратили право користування спірним жилим приміщенням.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 26 листопада 2021 року позов було задоволено частково - визнано такими, що втратили право користування кв. АДРЕСА_1 . В задоволенні вимог до ОСОБА_2 було відмовлено.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні вимог до ОСОБА_2 сторонами по справі не оскаржується та судом апеляційної інстанції не переглядається.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 без поважних причин з 1992 року не проживають у спірному жилому приміщенні.

Такий висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим по справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та посилався на положення ст. 15, 379 ЦК України, ст. 9, 71, 72 ЖК Української РСР.

Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз змісту статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Як видно з матеріалів справи, спірним жилим приміщенням є кв. АДРЕСА_1 . Згідно ордеру №Г235692, виданого 01.07.1974 Виконавчим комітетом Київської міської ради депутатів трудящих, вказане жиле приміщення було надано в постійне користування ОСОБА_10 на сім`ю з 5 осіб (вона, чоловік - ОСОБА_5 , матір - ОСОБА_11 , дочка - ОСОБА_12 та син - ОСОБА_2 ).

Особовий рахунок на вказану квартиру розпорядженням Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації №523 від 24.10.2013 переведено на ОСОБА_1 .

Станом на серпень 2018 року на час звернення позивача до суду з даним позовом в квартирі були зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 та ОСОБА_13 , 2015 року народження. Після відкриття провадження по справі ОСОБА_4 зареєструвала в квартирі свою дочку - ОСОБА_15 , 2013 року народження.

Відповідно до ст. 71 ЖК Української РСР за особою, яка не проживає в жилому приміщенні зберігається право користування протягом 6 місяців.

Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням провадиться в судовому порядку (ст. 72 ЖК Української РСР).

З обставин справи видно, що ОСОБА_2 разом з членами своєї родини: дружиною - ОСОБА_16 , сином - ОСОБА_3 та донькою ОСОБА_17 виїхали зі спірного жилого приміщення у 1992 році, після чого вселитись до нього не намагались, витрати по утриманню не несли. Доказів про те, що їм чинились перешкоди в користуванні жилим приміщенням відповідачами не надано. Посилання на факт неприязних відносин між позивачем та відповідачами не може бути підставою для висновку, що вони з поважних причин не проживають у спірному приміщенні.

Доводи представника відповідачів про те, що вони періодично проживають у спірній квартирі не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_4 04.12.2018 здійснила реєстрацію в квартирі своєї дочки ОСОБА_15 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 . Також після відкриття провадження по справі 03.12.2018 ОСОБА_4 подала заяву до Оболонського УП ГУНП у м. Києві, в якій просила зафіксувати факт протиправних дій її родичів.

Подана в матеріали справи представником ОСОБА_7 заява від імені ОСОБА_18 , який є чоловіком ОСОБА_4 , про те, що він не має наміру та відмовляється реєструвати за місцем свого проживання його дочку ОСОБА_15 , не може бути підставою для відмови в задоволенні позову.

Даних про те, що позивач та члени її родини чинили перешкоди відповідачам ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в користуванні спірним жилим приміщенням, матеріали справи не містять.

Доводи представника відповідачів - ОСОБА_7 , викладені в апеляційній скарзі, та доводи представника відповідачів - ОСОБА_8 зводяться до того, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 періодично проживали в спірному жилому приміщенні та не втратили до нього інтересу.

Однак вказане не знайшло свого підтвердження в ході розгляду справи, оскільки відповідачі визнали, що в квартирі не проживали. В якості причини відповідачі зазначали неприязні відносини з позивачем.

Суд першої інстанції правильно встановив обставини по справі та дав оцінку показам третьої особи по справі - ОСОБА_5 , який є батьком позивача та відповідача ОСОБА_2 та свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_20 та ОСОБА_21 .

Також не може бути підставою для відмови в задоволенні заявлених позовних вимоги доводи представника відповідачів про те, що вони не мають права користування іншим жилим приміщення і будуть виселені зі спірної квартири, оскільки вони в квартирі не проживають і законом не передбачено такої обставини в якості умови для продовження терміну, встановлено в ст. 71 ЖК Української РСР.

Посилання представника відповідачів на те, що суд першої інстанції не надав оцінки запереченням відповідачів щодо застосування наслідків пропуску строку позовної давності також не може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 271 ЦК України загальний строк позовної давності становить 3 роки.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Оскільки зазначені правовідносини тривають у часі, строк позовної давності до них застосуванню не підлягає.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 серпня 2021 року у справі № 521/5887/17 (провадження № 61-7894св20) зазначено, що «частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Відповідно до частини першої статті 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. У частині третій статті 71 ЖК Української РСР наведено випадки, у яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців. Аналіз норм статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням за одночасної наявності двох умов: непроживання особи в житловому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин на це. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Вичерпного переліку поважних причин непроживання в житловому приміщенні законодавством не встановлено, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи і правил ЦПК України щодо оцінки доказів. Згідно зі статтею 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин» .

Відповідно до чч. 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норма матеріального й процесуального права.

Таким чином, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, перевірено докази, зроблені висновки відповідають обставинам справи, правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній карзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - ОСОБА_7 залишити без задоволення, а рішення Оболонського районного суду м. Києва від 26 листопада 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в касаційному порядку.

Повний текст постанови виготовлено 08 листопада 2022 року.

Головуючий

Судді