ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 627/1117/20 Номер провадження 22-ц/814/1920/22Головуючий у 1-й інстанції Вовк Л.В. Доповідач ап. інст. Кузнєцова О. Ю.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді: Кузнєцової О.Ю.

суддів: Карпушина Г.Л., Хіль Л.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві апеляційну скаргу Приватного сільськогосподарського підприємства «Фацелія»

на рішення Краснокутського районного суду Харківської області від 15 вересня 2021 року у складі судді Вовк Л.В.

по справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного сільськогосподарського підприємства «Фацелія» про усунення перешкод у користуванні майном та скасування державної реєстрації, та за зустрічним позовом Приватного сільськогосподарського підприємства «Фацелія» до ОСОБА_1 про визнання договору оренди землі дійсним,-

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Приватного сільськогосподарського підприємства «Фацелія» в якому просила усунути перешкоди в користуванні майном та скасувати державну реєстрацію права оренди належної їй земельної ділянки.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що їй на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 3,6648 га, з кадастровим номером :01:001:0311, яка розташована на території Любівської сільської ради Краснокутського району Харківської області.

Вказала, що в серпні 2019 року на підставі відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно їй стало відомо, що належна їй земельна ділянка передана в оренду ПСП «Фацелія» на підставі договору оренди землі б/н від 01.01.2013 року. Проте, жодних письмових договорів оренди вказаної земельної ділянки з ПСП «Фацелія» вона не укладала та не підписувала, повноважень на його підписання від свого імені нікому не надавала.

У лютому 2021 року від Приватного сільськогосподарського підприємства «Фацелія» до суду надійшла зустрічна позовна заява до ОСОБА_1 про визнання договору оренди землі дійсним. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у 2013 року ОСОБА_1 звернулася до ПСП «Фацелія» з пропозицією укласти договір оренди належної їй земельної ділянки. Сторони, узгодивши всі істотні умови договору оренди землі, які були виражені у письмовій формі, уклали договір оренди землі б/н від 01.01.2013. Для проведення державної реєстрації оренди землі ОСОБА_1 видала довіреність, якою уповноважила працівника ПСП «Фацелія» вчиняти дії направлені на реєстрацію відповідного договору. На підставі викладеного просить визнати договір оренди землі укладений 01.01.2013 року між ОСОБА_1 та ПСП «Фацелія» дійсним.

Рішенням Краснокутського районного суду Харківської області від 15 вересня 2021 року позов ОСОБА_1 до Приватного сільськогосподарського підприємства «Фацелія» про усунення перешкод у користуванні майном та скасування державної реєстрації договору оренди землі задоволено.

Усунуто перешкоди в користуванні належної ОСОБА_1 на праві приватної власності земельною ділянкою площею 3,6648 га, з кадастровим номером :01:001:0311, яка розташована на території Краснокутської селищної ради Краснокутського району Харківської області (колишньої - Любівської сільської ради Краснокутського району Харківської області).

Скасовано державну реєстрацію права оренди земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0311, номер запису про інше речове право: 5604199; рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 12942646 від 11.05.2004 року.

Стягнуто з Приватного сільськогосподарського підприємства «Фацелія» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1681,60 грн.

Зустрічний позов Приватного сільськогосподарського підприємства «Фацелія» до ОСОБА_1 про визнання договору оренди землі дійсним залишено без задоволення.

Рішення суду обґрунтоване тим, що оскільки волевиявлення ОСОБА_1 на укладення договору оренди належної їй земельної ділянки із ПСП «Фацелія» від 01.01.2013 року було відсутнє, оспорюваний договір вона не підписувала, що встановлено висновком експерта за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи, даний правочин є таким, що невчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним не виникли, правові підстави для його державної реєстрації відсутні, тому позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

В свою чергу вимоги зустрічного позову ПСП «Фацелія» є безпідставними, оскільки до спірних правовідносин не підлягають застосуванню положення ч. 2 ст. 218 ЦК України, на які посилається позивач за зустрічним позовом Приватне сільськогосподарське підприємство «Фацелія».

Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду оскаржило Приватне сільськогосподарське підприємство «Фацелія» просило рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог позивача за первісним позовом ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі, позов позивача за зустрічним позовом ПСП «Фацелія» задовольнити, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають істотне значення для справи, порушення місцевим судом норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що місцевий суд не прийняв до уваги факт того, що незважаючи на відсутність підпису власника земельної ділянки такий правочин в дійсності відбувся. Передача земельної ділянки відповідала внутрішній волі власника, земельна ділянка була передана за письмовим актом прийому передачі орендарю, останній її прийняв, виконував обов`язки орендаря та сплачував орендну плату, тому відповідно до ст. 218 ч. 2 ЦК України даний договір оренди землі є дійсним.

Вказало, що договір оренди землі може бути укладеним, навіть за відсутності підпису однієї зі сторін в самому письмовому договорі.

Окрім того, ОСОБА_1 обрано невірний спосіб захисту, оскільки без встановлення обставин порушення прав позивача висновок суду щодо задоволення позову в частині усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою є необґрунтованим та безпідставним. Більш того, усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою без зазначення способу відновлення таких прав є неналежним захистом порушених прав та підставою для відмови у позові.

Від представника ОСОБА_1 адвоката Біловус Р.В. до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому просив рішення місцевого суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відзив мотивований тим, що жодних правочинів з ПСП «Фацелія» ОСОБА_1 щодо належної їй земельної ділянки не укладала, що підтверджується висновком судово-почеркознавчої експертизи № 12578, тому даний договір є неукладеним, та відповідно відсутні правові підстави для його державної реєстрації. Доказів, які б спростовували зазначений висновок експерта відповідач не надав.

Враховуючи, що ОСОБА_1 фактично наполягає на поверненні їй земельної ділянки, так як вважає, що її майно знаходиться у фактичному користуванні відповідача без установлених законом підстав, тому ефективним способом захисту права, яке позивач, як власник земельної ділянки, вважає порушеним є усунення перешкод у користуванні належному їй майном.

Розпорядженням Верховного Суду від 25.03.2022 року № 14/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду Полтавському апеляційному суду.

Протоколом розподілу судової справи між суддями Полтавського апеляційного суду від 14 червня 2022 року визначено склад колегії суддів: головуючий суддя (суддя-доповідач) Кузнєцова О.Ю. судді: Карпушин Г.Л., Хіль Л.М.

Ухвалами Полтавського апеляційного суду від 17 червня 2022 року дану цивільну справу прийнято до свого провадження та призначено до розгляду.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення ухвалене у справі повною мірою відповідає вказаним вимогам.

Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 3,6648 га, кадастровий номер :01:001:0311, яка розташована на території Краснокутської селищної ради (колишньої Любівської сільської ради) Краснокутського району Харківської області, на підставі Державного акта про право приватної власності на землю серії ХР № 058851 від 13.12.2004 року (а.с. 8).

01.01.2013 року між ОСОБА_1 та Приватним сільськогосподарським підприємством «Фацелія», в особі генерального директора Сургая О.В., укладено договір оренди землі б/н, відповідно до умов якого ОСОБА_1 , як орендодавець надає, а Приватне сільськогосподарське підприємство «Фацелія», як орендар, приймає належну їй земельну ділянку в оренду строком на 15 років, загальною площею 3,6648 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Краснокутської селищної ради (колишньої Любівської сільської ради) Краснокутського району Харківської області (а.с. 12-15).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права № 21452145 від 11.05.2014 року, договір оренди землі, серія та номер б/н, виданий 01.01.2013 року, був зареєстрований 06.05.2014 року за № 5604199 (а. с. 17).

Рішенням Краснокутського районного суду Харківської області від 24 листопада 2020 року по справі № 627/923/19, яке набрало законної сили, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Приватного сільськогосподарського підприємства "Фацелія" про визнання недійсним договору оренди землі, скасування державної реєстрації права оренди земельної ділянки та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень відмовлено з підстав невірно обраного способу захисту, посилаючись на правові позиції Великої Палати Верховного Суду виладені у постанові від 16 червня 2020 року по справі № 145/2047/16-ц.

Відповідно до ч. 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішення у такій справі правовідносини.

Суб`єктивними межами є те, що у двох справах беруть участь одні й ті самі особи, щодо яких встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду.

З огляду на викладене, встановлені судом у іншій цивільній справі, у якій беруть участь ті самі особи, обставини є обов`язковими для суду, що вирішує зазначений цивільній спір з питань, чи мали такі обставини місце.

Під час розгляду цивільної справи № 627/923/19 була проведена судово-почеркознавча експертиза № 12578, складена 21 серпня 2020 року експертами Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса, згідно якої підпис від імені ОСОБА_1 в договорі оренди землі № б/н від 01 січня 2013 року, укладеному між ОСОБА_1 та ПСП «Фацелія», на лицьовій стороні третього аркуша документа, в розділі «Підписи сторін», в графі «Орендодавець» виконаний не ОСОБА_1 .

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 місцевий суд прийшов до висновку, що оскільки ОСОБА_1 вищевказаний договір оренди землі не підписувала, тому він є неукладеним, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, правовідносини за ним не виникли, правові підстави для його державної реєстрації відсутні.

Колегія суддів погоджується з даним висновком місцевого суду з наступних підстав.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Відповідно до ст. 11 ч. 1 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (ст. 11 ч. 2 п. 1 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті ). Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає у згоді сторін взяти на себе певні обов`язки. У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі ( зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії ), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Таким чином, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).

У частині першій статті 627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Майнові відносини, що виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм цивільного законодавства щодо договору найму, регулюються актами земельного законодавства - ЗК України, Законом України «Про оренду землі».

За правилами статті 93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Частиною другою статті 792 ЦК України передбачено, що відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

За частиною першою статті 14 Закону України «Про оренду землі» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, договір оренди землі укладається в письмовій формі.

За частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін.

У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.

Як встановлено місцевим судом та не оспорюється сторонами, підпис від імені ОСОБА_1 в договорі оренди землі № б/н від 01 січня 2013 року, укладеному між ОСОБА_1 та ПСП «Фацелія», на лицьовій стороні третього аркуша документа, в розділі «Підписи сторін», в графі «Орендодавець» виконаний не ОСОБА_1 , що підтверджується висновком судово-почеркознавчої експертизи № 12578, складеним 21 серпня 2020 року експертами Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса під час розгляду цивільної справи № 627/923/19.

Отже, встановивши, що оспорюваний договір позивачем не підписувався, тобто він не є укладеним, суд на законних підставах задовольнив позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Доводи апеляційної скарги щодо обрання позивачем невірного способу захисту колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 травня 2020 року в справі № 750/3917/17 (провадження № 14-24цс20) вказано, що «особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам».

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19).

Спір у цій справі є спором про стверджуване порушення цивільного права та законного інтересу позивача як користувача землі з боку іншої особи, оскільки ПСП «Фацелія» користується належною ОСОБА_1 земельною ділянкою без правових підстав, оскільки спірний договір оренди земельної ділянки є неукладеним.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) звертала увагу на те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

У випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.

У пункті 7.27 постанови від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що зайняття земельних ділянок фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож, у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач, як власник земельних ділянок, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок.

Отже, власник земельної ділянки вправі захищати своє порушене право на користування земельною ділянкою, спростовуючи факт укладення ним договору оренди земельної ділянки у мотивах негаторного позову та виходячи з дійсності змісту правовідносин, які склалися у зв`язку з фактичним використанням земельної ділянки.

Встановивши, що ОСОБА_1 не підписувала оспорюваний договір, а також врахувавши правову позицію Великої Палати Верховного Суду, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про обрання ОСОБА_1 вірного способу захисту свого порушеного права та наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Позовні вимоги ОСОБА_1 про скасування державної реєстрації права оренди земельної ділянки, є обгрунтованими з наступних підстав.

Частиною другою, пунктами г), д) частини третьої статті 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та застосування інших, передбачених законом, способів.

Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина перша статті 21 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі, зокрема, укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації; інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно.

Державна реєстрація права оренди земельної ділянки проводиться державним реєстратором у порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», на підставі договору оренди землі та інших документів, які підтверджують набуття права оренди земельної ділянки.

Державна реєстрація прав на землю є офіційним визнанням і підтвердженням державою фактів виникнення, переходу або припинення прав власності, користування, зокрема права оренди землі, що супроводжуються внесенням даних про зареєстровані права до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Враховуючи те, що договір оренди земельної ділянки є неукладеним, оскільки ОСОБА_1 , як власник, його не підписувала, права та обов`язки за таким правочином сторонами не набуті, а правовідносини за ним не виникли, тому даний договір не породжує у ПСП «Фацелія» права користування належної ОСОБА_1 земельної ділянки, тому державна реєстрація даного права є безпідставною.

Згідно з частиною третьою статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Таким чином, встановивши факт не підписання ОСОБА_1 договору оренди спірної земельної ділянки від 01 січня 2013 року з ПСП «Фацелія», що свідчить про неукладеність цього договору, відсутність волевиявлення власника на передачу в оренду земельної ділянки та безпідставність користування відповідачем майном, яке належить позивачу на праві власності, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ПСП «Фацелія» до ОСОБА_1 про визнання договору оренди землі дійсним, місцевий суд прийшов до висновку, що посилання ПСП «»Фацелія» на вимоги ст. 218 ч. 2 ЦК України, до спірних правовідносин не підлягає застосуванню, тому в задоволенні зустрічного позову необхідно відмовити.

Колегія суддів вважає даний висновок місцевого суду таким, що відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (абзац перший частини першої статті 207 ЦК України).

Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта статті 202 ЦК України).

Недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом (абзац 1 частини першої статті 218 ЦК України).

Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним (частина друга статті 218 ЦК України).

Визнання дійсним дво- чи багатостороннього правочину (конвалідація) на підставі частини другої статті 218 ЦК України норми допускається тільки для нікчемних правочинів (тобто для яких недотримання письмової форми без нотаріального посвідчення зумовлює їх нікчемність). Конвалідація, згідно частини другої статті 218 ЦК України, можлива за наявності таких умов: 1) вчинення однією стороною правочину дії, зокрема спрямованої на виконання правочину; 2) підтвердження вчинення цієї дії іншою стороною, зокрема шляхом прийняття виконання. Визнання дійсним дво- чи багатостороннього правочину (конвалідація) на підставі частини другої статті 218 ЦК України є окремим способом захисту і висновок суду про визнання дійсним має міститися і як в мотивувальній, так і в резолютивній частині судового рішення.

Даний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 18 серпня 2021 року по справі № 305/1468/16-ц.

Враховуючи, що ОСОБА_1 свого волевиявлення на укладення спірного договору не надавала, даний договір є неукладеним, тому положення ч. 2 ст. 218 ЦК України при вирішенні даного спору не підлягають застосуванню.

Окрім того, посилання ПСП «Фацелія» на те, що договір оренди землі може бути укладеним, навіть за відсутності підпису однієї зі сторін в самому письмовому договорі є необґрунтованим, оскільки у п. 45 договору оренди землі від 01.01.2013 року зазначено, що даний договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації.

Таким чином, підписи сторін договору є обов`язковою умовою для визнання його чинним та виникнення прав та обов`язків сторін.

Згідно частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Приватного сільськогосподарського підприємства «Фацелія» залишити без задоволення.

Рішення Краснокутського районного суду Харківської області від 15 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: О.Ю. Кузнєцова

Судді: Г.Л. Карпушин

Л.М. Хіль