ПОСТАНОВА

іменем України

27 вересня 2022 року м. Кропивницький

справа № 404/2930/21

провадження № 22-ц/4809/959/22

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах Чельник О.І. (головуючий, суддя-доповідач), Дьомич Л.М., Єгорової С.М.,

за участю секретаря судового засідання Антошиної А.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Управління з питань захисту прав дітей Кропивницької Міської ради,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , на рішення Кіровського районного суду міста Кіровограда від 06 липня 2022 року у складі судді Мохонько В.В.,

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Управління з питань захисту прав дітей Кропивницької Міської ради, про позбавлення батьківських прав.

В обґрунтування позову посилалася на те, що з 06 червня 2009 pоку перебувала з ОСОБА_2 у шлюбі, який рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 09 лютого 2012 року було розірвано. За час спільного проживання, ІНФОРМАЦІЯ_1 , у сторін народилась дочка ОСОБА_4 . Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 15 жовтня 2012 року з відповідача на користь позивача було стягнуто аліменти на утримання дочки. Вказала, що дочка хворіє на двосторонню сенсоневральну глухоту, що потребує додаткових витрат на обстеження та лікування дитини. Обстеження та лікування цієї хвороби потребує значних коштів, які позивач не має можливості заробити, оскільки виховує свою дитину самостійно, а також сама має інвалідність ІІІ групи з дитинства і страждає на глухоту. Посилалась на те, що відповідач не бере жодної участі у вихованні дитини та взагалі не цікавиться здоров`ям дитини, не бажає утримувати її. Вказувала, що емоційний зв`язок між батьком та дитиною втрачений. З 2014 року відповідач не цікавиться життям та здоров`ям своєї дитини, не намагається з нею спілкуватися та виховувати.

Посилаючись на зазначені обставини просила суд позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Кіровського районного суду міста Кіровограда від 06 липня 2022 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права, просила вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення її позовних вимог.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

У судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , підтримав доводи поданої апеляційної скарги, просив її задовольнити.

ОСОБА_2 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Третя особа у судове засідання апеляційного суду свого представника не направила. Про час та місце слухання справи була повідомлена належним чином. Причини неявки суду не повідомила. Колегія суддів постановила ухвалу про слухання справи у відсутності представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судом встановлено та підтверджено письмовими доказами по справі, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 06 червня 2009 року уклали шлюб.

Як свідчить свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 ОСОБА_4 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 , її батьками записані ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с.6).

З копії консультативного висновку спеціаліста від 28 травня 2010 року убачається, що ОСОБА_4 має хворобу - двосторонню сенсоневральну глухоту та є дитиною з інвалідністю, про що свідчить посвідчення серії НОМЕР_2 , видане на термін з 17.06.2010 по 20.10.2027 (а.с.13, 14, 15).

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 09 лютого 2012 року шлюб між сторонами розірваний (а.с.7).

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 15 жовтня 2012 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дочки ОСОБА_4 у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи стягнення з 12.09.2012 і до досягнення дочкою повноліття, а саме по ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.8-9).

27 березня 2014 року приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу засвідчено справжність підпису ОСОБА_2 у заяві, згідно з якою відповідач надав згоду на виїзд до країни Ізраїль та залишення на постійне місце проживання його колишньої дружини ОСОБА_1 та оформлення громадянства Ізраїлю з його малолітньою дочкою ОСОБА_4 (а.с.10).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з такого.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону).

Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

Відповідно до ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.

Згідно з ч.4 ст.155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Стаття 164 СК України передбачає, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, зокрема, ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Відповідно до ст.165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я або навчальний заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

У пунктах 15, 16, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

Виконавчий комітет Міської ради міста Кропивницького 17 листопада 2021 року надав висновок №5998/49-05-24, зроблений на підставі рішення комісії захисту прав дитини від 27 жовтня 2021 року, про те, що Орган опіки та піклування Кропивницької міської ради вважає за недоцільне позбавлення батьківських прав громадянина ОСОБА_2 відносно малолітньої дитини ОСОБА_4 , виходячи з того, що ОСОБА_2 заперечував проти позбавлення його батьківських прав відносно дочки ОСОБА_4 , регулярно сплачує аліменти на її утримання, спілкується з нею, бажає і надалі брати участь у її вихованні та утриманні. Станом на 01.09.2021 заборгованість зі сплати аліментів відсутня. Як свідчить відповідь Кропивницького районного управління поліції ГУНП в Кіровоградській області від 02.04.2021 №2203/14-21, надана на звернення ОСОБА_2 , ОСОБА_4 разом з матір`ю проживає у країні Ізраїль, перебуває в нормальному фізичному та психічному стані. Адресу проживання дитини мати відмовилась надати. Отже, заперечення батька можуть свідчити про його інтерес до дитини. Враховуючи відсутність превентивних заходів впливу відносно батька застосування крайнього заходу впливу - позбавлення батьківських прав, є передчасним та таким, що суперечить інтересам дитини (а.с.65-66).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позбавлення батьківських прав допускається лише у разі, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Доводами апеляційної скарги було те, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, не надав належну юридичну оцінку доказам, наданим стороною позивача, а саме показанням свідка ОСОБА_6 , заяві від 27.03.2014, в якій надається добровільна згода відповідача на виїзд до країни Ізраїль колишньої дружини разом із малолітньою дочкою, та заяві дочки - ОСОБА_4 , в якій вона просила позбавити відповідача батьківських прав.

На думку колегії суддів суд правильно не взяв до уваги показання свідка ОСОБА_6 , оскільки його показання ґрунтувалися на повідомленні йому певних обставин самим позивачем, про що він зазначав у судовому засіданні суду першої інстанції.

Частина друга ст.90 ЦПК України передбачає, що у разі, якщо показання свідка ґрунтуються на повідомленнях інших осіб, то ці особи повинні бути також допитані. За відсутності можливості допитати особу, яка надала первинне повідомлення, показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджується іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами цього Кодексу.

Також суд першої інстанції правильно не прийняв до уваги письмову заяву неповнолітньої ОСОБА_4 , оскільки така заява суперечить вимогам ст.171 СК України та ст.232 ЦПК України.

Стосовно добровільної згоди відповідача на виїзд до країни Ізраїль колишньої дружини разом із малолітньою дочкою ОСОБА_4 колегія суддів зазначає, що вказана заява (а.с.10) жодним чином не свідчить ні про відмову відповідача від своєї дитини, ні про відмову від обов`язку її виховувати та утримувати, а є лише згодою на виїзд до іншої країни своєї малолітньої дочки.

Виходячи з зазначеного вище суд першої інстанції правильно вважав, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено. Належних та допустимих доказів ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, які б були законною підставою для позбавлення його батьківських прав відносно малолітньої дочки, стороною позивача також не надано.

За обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, а також того, що батько дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки бажання батька спілкуватись з дочкою та брати участь у її вихованні свідчить про його інтерес до дитини та відсутність підстав для позбавлення його батьківських прав.

Сплата відповідачем аліментів саме за рішенням суду, наявність заборгованості по аліментам за певний період не свідчать про ухилення ним від виконання своїх батьківських обов`язків та не доводить винної поведінки останнього.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків оскаржуваного рішення, оскільки ці доводи зводяться до посилання на ті ж самі обставини та наведення обґрунтувань заявлених вимог, які вказані у позовній заяві позивача, яким суд першої інстанції надав належну оцінку в оскаржуваному рішенні і колегія суддів повністю погоджується із цією оцінкою та прийнятим рішенням у даній цивільній справі.

Відповідно до ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому на підставі статті 375 ЦПК України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , залишити без задоволення, а рішення Кіровського районного суду міста Кіровограда від 06 липня 2022 року- без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 03 жовтня 2022 року.

Головуючий суддя О.І. Чельник

Судді Л.М. Дьомич

C.М. Єгорова