Справа № 462/490/22 Головуючий у 1 інстанції: Мруць І.С.
Провадження № 22-ц/811/1767/22 Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мельничук О.Я.,

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.,

без участі сторін,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 представника ОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 15 червня 2022 року у справі за позовом представника ОСОБА_2 ОСОБА_1 до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України в особі Львівського регіонального структурного підрозділу про стягнення матеріальної допомоги при звільненні,-

В С Т А Н О В И В :

В січні 2022 року позивач через свого представника звернувся до Залізничного районного суду м. Львова із позовом, в якому просить стягнути з відповідача на його користь матеріальну допомогу при звільненні в розмірі 157 900 грн., судові витрати в розмірі 1 579 грн., витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 21 000 грн.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 31.05.2021 року він звільнений з посади начальника об`єктів ЗНС Чернівецької служби ОПР за скороченням чисельності (штату) працівників згідно п.1 ст.40 КЗпП України. Після звільнення він звернувся до відповідача із заявою про надання матеріальної допомоги в розмірі згідно із п.6.25.2 Колективного договору, однак отримав відмову, із якою не погоджується. Вважає, що мотивація щодо відмови у виплаті матеріальної допомоги є несправедливою та дискримінаційною щодо звільнення осіб, які досягли певного віку та мають відповідний безперервний стаж роботи на підприємстві відповідача, оскільки ставить їх у залежність від підстав звільнення, а саме: за власним бажанням чи у зв`язку із скороченням. На його думку, відмова у виплаті матеріальної допомоги при звільненні у розмірі 5 посадових окладів порушує право позивача на отримання соціального захисту, передбаченого колективним договором для осіб пенсійного віку та тих, які мають достатній стаж роботи на підприємстві.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 15 червня 2022 року в задоволенні позову представника ОСОБА_2 ОСОБА_1 до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України в особі Львівського регіонального структурного підрозділу про стягнення матеріальної допомоги при звільненні відмовлено.

Рішення суду 15 липня 2022 року оскаржив ОСОБА_1 представник ОСОБА_2 . Вважає рішення суду незаконними і необгрунтованими. Звертає увагу, що в поданій позовній заяві наявні доводи щодо визнання положень Колективного договору дискримінаційними, що є проявом оскарження положень Колективного договору до суду. Також звертає увагу, що голова профспілкового комітету ОСОБА_3 погодив можливість виплати йому матеріальної допомоги згідно з п. 6.25.2 Колективного договору. Вважає, що заявлена вимога про стягнення з відповідача на його користь матеріальної допомоги при звільненні є ефективним способом захисту у випадку, якщо судом буде встановлено, що дії відповідача по відношенню до позивача були дискримінаційними. Стверджує, що суд першої інстанції не надав жодної правової оцінки доводам щодо дискримінаційних дій з боку відповідача по відношенню до нього. Також звертає увагу, що Програма соціального захисту передбачена Колективним договором до нього не застосовується, оскільки на момент звільнення він досяг загального пенсійного віку.

Відмова відповідача у виплаті матеріальної допомоги при звільненні у розмірі 5 посадових окладів є дискримінаційною за ознакою підстави звільнення з підприємства відповідача, оскільки вона порушує його право на отримання соціального захисту, передбаченого Колективним договором, як особи, яка була звільнена не за власним бажання, однак який є особою пенсійного віку та має достатній, значний та безперервний стаж роботи на підприємстві.

В апеляційній скарзі скаржник просить рішення Залізничного районного суду м. Львова від 15 червня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задоволити позовні вимоги в повному обсязі.

Окрім цього, скаржник просить вирішити питання про розподіл судових витрат та стягнути з відповідача на його користь судові витрати, а саме:

21000 грн. витрати на професійну правничу допомогу;

1579 грн. судовий збір сплачений при зверненні до суду з позовом;

2368,50 грн. судовий збір сплачений при зверненні до суду з апеляційною скаргою.

15 серпня 2022 року від Державного підприємства обслуговування повітряного руху України в особі Львівського регіонального структурного підрозділу надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому останній покликаючись на безпідставність доводів апеляційної скарги, просить рішення Залізничного районного суду міста Львова від 15 червня 2022 року залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Звертає увагу, що чинною на момент звільнення позивача редакція Колективного договору одночасно передбачала право працівників на отримання матеріальної допомоги лише за умови їх звільнення за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію та при наявності певних умов. Зазначає, що апеляційна скарга фактично повторює зміст та доводи позову, не містить жодних доказів наявності у позивача права на отримання передбаченої чинною на момент його звільнення редакцією Колективного договору (пункт 6.25.2 пункту 6.25 розділу 6) матеріальної допомоги при звільненні за скороченням чисельності (штату) працівників згідно з пунктом 1 статті 40 КЗпП України та зводиться до переоцінки доказів у справі.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до вимог ч.13 ст.7 та ч.1 ст.369 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.

Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 03 листопада 2022 року, є дата складення повного судового рішення 14 листопада 2022 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 представника ОСОБА_2 до задоволення не підлягає із наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд виходив з тих причин, що в ДП ОПР України в особі Львівського регіонального структурного підрозділу не виник обов`язок з виплати ОСОБА_2 , передбаченої п.2.3.2 Програми соціального захисту грошової одноразової допомоги.

З такими висновками колегія суддів погоджується з наступних обставин.

Судом встановлено і не заперечується сторонами спору, що ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах з підприємством відповідача з 01.12.1994 року та 31.05.2021 року був звільнений за скороченням чисельності (штату) працівників, згідно з п.1 ст.40 КЗпП України (копія трудової книжки, копія наказу №107/о від 21.05.2021 року, копія довідки №20.2-19/57/21 від 06.10.2021 року про підтвердження місця роботи, а.с.11-17,21).

Згідно доводів позивача, він 28.05.2021 року та 08.09.2021 року звертався до відповідача із заявами про надання йому матеріальної допомоги згідно п.6.25 КД, на підтвердження чого додав копії заяв (а.с.18,19).

Виходячи із відповіді Львівського регіонального структурного підрозділу ДП ОПР України №20.1-08/480/21 від 14.09.2021 року, відповідач відмовив у виплаті матеріальної допомоги ОСОБА_2 у зв`язку із відсутністю підстав згідно із п.6.25.2 Колективного договору (а.с.20).

Відповідно до ст.10, а також ч.1 та ч.3 ст.13 КЗпП України колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів. Зміст колективного договору визначається сторонами в межах їх компетенції. Колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги.

Умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали (ч.1 ст.5 Закону України «Про колективні договори і угоди»).

За змістом ч.3 ст.13 КЗпП України колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги.

У відповідності до змісту ч.1 та ч.2 ст.18 КЗпП України положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємства, установи, організації незалежно від того, чи є вони членами професійної спілки, і є обов`язковими як для власника або уповноваженого ним органу, так і для працівників підприємства, установи, організації. Контроль за виконанням колективного договору проводиться безпосередньо сторонами, які його уклали, у порядку, визначеному цим колективним договором. Якщо власник або уповноважений ним орган (особа) порушив умови колективного договору, профспілки, що його уклали, мають право надсилати власнику або уповноваженому ним органу (особі) подання про усунення цих порушень, яке розглядається у тижневий строк.

Відповідно до ст.19 КЗпП України якщо власник або уповноважений ним орган (особа) порушив умови колективного договору, профспілки, що його уклали, мають право надсилати власнику або уповноваженому ним органу (особі) подання про усунення цих порушень, яке розглядається у тижневий строк. У разі відмови усунути порушення або недосягнення згоди у зазначений строк профспілки мають право оскаржити неправомірні дії або бездіяльність посадових осіб до суду.

Згідно з положенням ст.18 Закону України «Про колективні договори і угоди» на осіб, які представляють роботодавця чи профспілки або інші уповноважені трудовим колективом органи і з вини яких порушено чи не виконано зобов`язання щодо колективного договору, угоди, накладається штраф до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, і вони також несуть дисциплінарну відповідальність аж до звільнення з посади. На вимогу профспілок, іншого уповноваженого трудовим колективом органу роботодавець зобов`язаний вжити заходів, передбачених законодавством, до керівника, з вини якого порушуються чи не виконуються зобов`язання щодо колективного договору, угоди.

Встановлено, що стаж роботи ОСОБА_2 на підприємстві відповідача становить понад 26 років.

Відповідно до п.п.2 п.6.25.2 Колективного договору, укладеного між адміністрацією Державного підприємства обслуговування повітряного руху України та профспілками (у редакції, яка вступила у дію з 01.01.2021 року, а відтак чинній на час звільнення позивача з роботи), на який посилається ОСОБА_2 при обгрунтуванні свого позову, у випадку звільнення працівника за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію при стажі безперервної роботи на Підприємстві, адміністрація гарантує надання матеріальної допомоги у розмірі: інший вік до досягнення працівником 65 років при стажі роботи на підприємстві повних 15 років - 5 посадових окладів з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як такої, що збільшує посадовий оклад (а.с.55).

ОСОБА_2 стверджує, що отримавши від відповідача попередження про скорочення чисельності (штату) працівників та його подальше звільнення, він погодився і цим самим висловив своє бажання розірвати трудовий договір із відповідачем. При цьому, вважає, що його волевиявлення припинити трудові відносини із відповідачем не вплинула підстава розірвання трудового договору звільнення за власним бажанням чи скорочення посади.

Колегія суддів звертає увагу, що у випадку звільнення працівника за власним бажанням і у випадку розірвання власником або уповноваженим ним органом трудового договору, правовим наслідком є припинення трудового договору, однак з різних причин.

Виходячи з доводів позовної заяви, ОСОБА_2 вважає положення Колективного договору, які стосуються виплати матеріальної допомоги при звільненні дискримінаційними по відношенню до позивача. Причому, вказує, що Колективний договір у попередній редакції, яка діяла до 01.01.2021 року, містив положення згідно якого позивач мав право на виплату матеріальної допомоги у випадку звільнення з підприємства у зв`язку з застосуванням пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Відповідно до ч.1 ст.14 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», особа, яка вважає, що стосовно неї виникла дискримінація, має право звернутися із скаргою до державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини та/або до суду в порядку, визначеному законом.

Суд першої інстанції доречно звернув увагу, що позивачем не подано суду доказів, що він звертався до профспілки, адміністрації підприємства чи суду з підстав визнання положень Колективного договору дискримінаційними, із підставами звільнення він погодився. Так, ОСОБА_2 у своїй позовній заяві зазначає, що був ознайомлений із наказами про реорганізацію Чернівецької служби ОПР та про скорочення чисельності (штату) працівників Чернівецької служби ОПР, отримав попередження про скорочення його посади та відмовився від переведення на вакантні посади, рішення відповідача, в тому числі і наказ про звільнення, не оскаржував.

На підставі ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з положень ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ч.1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно норм ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Предметом розгляду даної справи є стягнення матеріальної допомоги при звільненні.

В поданій позовній заяві ОСОБА_2 не ставить перед судом вимогу про визнання положень Колективного договору в редакції чинній на момент його звільнення дискримінаційними чи незаконними.

Колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_2 отримавши від відповідача попередження про скорочення чисельності (штату) працівників та його подальше звільнення, не скористався своїм правом передбаченим ст. 38 КЗпП України, в зв`язку з чим не настали обставини для здійснення позивачу виплати матеріального допомоги при звільненні передбачені умовами Колективного договору в редакції чинній на момент його звільнення, на які він покликається.

Окрім цього, не встановлено, що ОСОБА_2 оскаржував наказ про його звільнення з причини незгоди зазначення підстав його звільнення.

Долучена до апеляційної скарги фотокопія заяви від 28.05.2021 про виплату матеріальної допомоги згідно підпункту 6.25.2 Колективного договору головою профспілкового комітету первинної профспілкової організації, не впливає на умови Колективного договору і не може бути підставою для наявності підстав виплати такої допомоги всупереч умовам Колективного договору.

Доводи апеляційної скарги не містять посилання на докази, які б спростовували висновки суду і впливали на їх законність, а зводяться до переоцінки доказів і незгоди скаржника з висновками суду щодо їх оцінки стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом.

Згідно норм ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 представника ОСОБА_2 висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Залізничного районного суду м. Львова від 15 червня 2022 року залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 представника ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 15 червня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 14 листопада 2022 року.

Головуючий: О.Я. Мельничук

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк