ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2022 року м.Кривий Ріг

справа № 428/10700/20

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Остапенко В.О.,

суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідачі Акціонерне товариство «Банк Форвард», приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Павелків Тетяна Леонідівна

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Бездоля Олександр Вікторович, на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 06 жовтня 2021 року, яке ухвалено суддею Посоховим І.С. у м. Сєвєродонецьку Луганської області та повне судове рішення складено 11 жовтня 2021 року,

УСТАНОВИВ:

В грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ «Банк Форвард», приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Павелків Т.Л. про стягнення безпідставно набутого майна.

В обґрунтування позову зазначено, що 09 листопада 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Незнайком Є.В. вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 7026, про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Банк Форвард» заборгованості за Кредитним договором № 111096984 від 10 грудня 2013 року в розмірі 52 833,07 грн.

На виконання вказаного виконавчого напису від 09 листопада 2019 року, постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Павелків Т.Л. 05 грудня 2019 року відкрито виконавче провадження ВП № 60794131.

Станом на липень 2020 року у рамках зазначеного виконавчого провадження з відповідача на користь АТ «Банк Форвард» стягнуто грошові кошти в сумі 2 353,02 грн., та на користь приватного виконавця Павелків Т.Л. стягнуто грошові кошти в сумі 2 235,48 грн.

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 29 квітня 2020 року виконавчий напис, вчинений 09 листопада 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Незнайком Є.В. та зареєстрований в реєстрі за № 7026 було визнано таким, що підлягає виконанню.

Посилаючись на положення статті 1212 ЦК України позивач просив суд стягнути з АТ «Банк Форвард» на його користь грошові кошти, які були стягнуті за виконавчим написом приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Незнайко Є.В. за № 7026 від 09 листопада 2019 року в розмірі 2 323,02 грн. та стягнути з приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Павелків Т.Л. на його користь грошові кошти, які були стягнуті при примусовому виконанню виконавчого напису в розмірі 2 235,48 грн.

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 06 жовтня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по справі про задоволення позовних вимог позивача посилаючись на те, що судом першої інстанції допущено неповне з`ясування обставин справи, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

Апелянт посилається на те, що оскільки рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 29 квітня 2020 року виконавчий напис, вчинений 09 листопада 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Незнайком Є.В. та зареєстрований в реєстрі за № 7026 було визнано таким, що підлягає виконанню, грошові кошти, набуті відповідачами при його виканні, є безпідставно набутими.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач - приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Павелків Т.Л. просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване, на її думку, апеляційну скаргу представника позивача просить залишити без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з того, що наведені позивачем в позовних вимогах обставини виключають застосування правового механізму до стягнення коштів на користь позивача на підставі ст. 1212 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Павелків Т.Л. на користь позивача грошових коштів, які були стягнуті при примусовому виконанню виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Незнайко Є.В. за № 7026 від 09 листопада 2019 року в розмірі 2 235,48 грн., однак не може погодитись висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача АТ «Банк Форвард» на користь позивача грошових коштів, які були стягнуті за виконавчим написом приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Незнайко Є.В. за № 7026 від 09 листопада 2019 року в розмірі 2 323,02 грн., з огляду на наступне.

Предметом позову є вимоги боржника, зокрема, до стягувача та приватного виконавця про повернення грошових коштів, сплачених боржником (позивачем) на підставі виконавчого напису нотаріуса, визнаного у судовому порядку таким, що не підлягає виконанню.

Відповідно до частини першої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а згідно статті 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Відповідно до частини першої, другої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до частин першої, другої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Відповідно до висновків Верховного Суду у постанові від 06 жовтня 2021 року у справі № 623/363/20 та у постанові від 08 вересня 2021 року у справі № 201/6498/20, за правовою природою конструкція зобов`язання, що виникає з безпідставного набуття майна (безпідставного збагачення), є формою реалізації охоронного правовідношення та виконує компенсаторну функцію. Зобов`язання, що виникають внаслідок безпідставного збагачення є протилежністю до зобов`язання з правочинів (договорів).

Правочин, зокрема договір, як належна правова підстава встановлює зобов`язання з передання речі, виконання робіт (надання послуги), сплати коштів. Відповідно, за відсутності (або у подальшому відпадіння) правової підстави в особи виникає зобов`язання повернути те, що було отримано безпідставно (кондикція). Отримання майна, набутого без підстави, призводить до реституційного ефекту, прямо протилежного тому, що передбачено договором. Загальною ознакою кондикції є відсутність (або відпадіння у подальшому) правової підстави для утримання майна, набутого особою, до якої потерпілий звертається з кондикційним позовом.

Зі змісту статті 1212 ЦК України, можна зробити висновок, що особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно збагатилася в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути безпідставно набуте майно цій особі. Будь-яке збагачення визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на збагачення за рахунок потерпілого, або в разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, і якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнена, або з очікуванням, яке не справдилося.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1)повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4)відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Результат аналізу статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що фактичний склад, що породжує зобов`язання, які виникають внаслідок набуття або збереження майна без достатніх правових підстав, складається з таких елементів: 1) одна особа набуває або зберігає майно за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали (майно набувається або зберігається без передбачених законом, іншими правовими актами або правочином підстав).

Набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо його правова підстава відпала згодом. Відпадіння правової підстави полягає у зникнення обставин, на яких засновувалась юридична обґрунтованість набуття (збереження) майна.

Одним із випадків відпадіння підстави набуття (збереження) може бути скасування вищою інстанцією рішення суду, що набуло чинності, або визнання судом таким, що не підлягає виконанню, виконавчого напису нотаріуса, на підставі якого було здійснено стягнення майна (коштів).

Особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно набула майно в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути таке майно цій особі на підставі статті 1212 ЦК України. Будь-яке набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на отримання майна за рахунок потерпілого, або у разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнена, або з очікуванням, яке не справдилося.

Судовий акт про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, який набрав законної сили і за яким відбулося повне або часткове виконання, є правовою підставою для виникнення зобов`язання з повернення майна, що набуто без достатньої правової підстави, оскільки з моменту ухвалення такого судового акту правова підстава вважається такою, що відпала. Відповідно до статті 1212 ЦК України у такому разі набувач такого майна з моменту набрання судовим актом законної сили, зобов`язаний повернути потерпілому все отримане майно.

Відповідно до висновку Верховного Суду у постанові від 06 жовтня 2021 року у справі № 623/363/20, встановивши, що правові підстави набуття відповідачем грошових коштів, що стягнені з позивача на підставі виконавчого напису нотаріуса, який у подальшому визнаний судом таким, що не підлягає виконанню, відпали, суд першої інстанції водночас залишив поза увагою те, що отримані відповідачем кошти в сумі 8559,45 грн. підлягають поверненню позивачу відповідно до статті 1212 ЦК України.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 201/6498/20, від 08 вересня 2021 року у справі № 206/2212/18, від 28 січня 2020 року у справі № 910/16664/18, від 06 березня 2019 року у справі № 910/1531/18.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, 09 листопада 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Незнайком Є.В. вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 7026, про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Банк Форвард» заборгованості за Кредитним договором № 111096984 від 10 грудня 2013 року в розмірі 52 833,07 грн.

На виконання вказаного виконавчого напису від 09 листопада 2019 року, постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Павелків Т.Л. 05 грудня 2019 року відкрито виконавче провадження ВП № 60794131.

Станом на липень 2020 року у рамках зазначеного виконавчого провадження з відповідача на користь АТ «Банк Форвард» стягнуто грошові кошти в сумі 2 353,02 грн., та на користь приватного виконавця Павелків Т.Л. стягнуто грошові кошти в сумі 2 235,48 грн.

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 29 квітня 2020 року виконавчий напис, вчинений 09 листопада 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Незнайком Є.В. та зареєстрований в реєстрі за № 7026 було визнано таким, що підлягає виконанню.

Отже, встановивши, що правові підстави набуття відповідачем АТ «Банк Форвард» грошових коштів у сумі 2 353 грн. 02 коп., що стягнуті з ОСОБА_1 у примусовому порядку у виконавчому провадженні № 60794131 на підставі виконавчого напису нотаріуса, який у подальшому визнаний судом таким, що не підлягає виконанню, відпали, отримані відповідачем кошти в сумі 2 353 грн. 02 коп. підлягають поверненню позивачу відповідно до статті 1212 ЦК України.

Висновок суду першої інстанції про те, що наведені позивачем в позовних вимогах обставини виключають застосування правового механізму до стягнення з АТ «Банк Форвард» на користь ОСОБА_1 коштів у розмірі 2 353 грн. 02 коп. на підставі ст. 1212 ЦК України є помилковим.

На підставі наведеного вище колегія суддів приходить до висновку про те, що вимоги ОСОБА_1 до АТ «Банк Форвард» про стягнення безпідставно отриманих коштів у розмірі 2 353 грн. 02 коп. за виконавчим написом нотаріуса, який визнано таким, що не підлягає виконанню, підлягають задоволенню, оскільки правова підстава для примусового стягнення спірних грошових коштів вважається такою, що відпала.

Щодо позовних вимог позивача про стягнення з відповідача приватного виконавця Павелків Т.Л. грошових коштів в сумі 2 235,48 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року примусовому виконанню підлягають рішення на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Частинами першою, другою статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Приватний виконавець здійснює примусове виконання рішень, передбачених статтею 3 цього Закону, крім винятків, установлених цією частиною.

Частиною першою статті 18 Закону встановлено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з частиною п`ятою статті 18 Закону під час виконання рішень виконавець має право на безпосередній доступ до інформації про боржників, їхнє майно, доходи та кошти, у тому числі конфіденційної, яка міститься в державних базах даних і реєстрах, у тому числі електронних.

Відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» від 02 червня 2016 року (далі - Закон № 1403-VIII) завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом.

Частина ч.1ст.5 ЗаконуУкраїни «Про виконавче провадження» передбачає, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Згідно зі статтею 10 Закону України «Про виконавче провадження», заходами примусового виконання рішень є: звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Приписами статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення. Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Частиною четвертою статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Згідно з частиною першою статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» визначено, що за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода.

Відповідно до частин другої, третьої та четвертої статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової.

Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

З досліджених матеріалів справи вбачається, що у провадженні приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Павелків Т. Л. перебувало виконавче провадження № 60794131 з примусового виконання виконавчого напису № 7026 від 09 листопада 2019 року, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Незнайком Є. В., про стягнення з боржника ОСОБА_1 на користь стягувача АТ «Банк Форвард» заборгованості в розмірі 52 833,07 грн.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», приватним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 60794131.

26 лютого 2020 року приватним виконавцем було винесено постанову про звернення стягнення на зарплату, пенсію, стипендію та інщі доходи боржника в якій, відповідно до ст. 3, ч.3 ст. 40, ст. 45 Закону України «Про виконавче провадження», приватним виконавцем було постановлено про стягнення основної винагороди приватного виконавця.

Вказаною постановою визначено стягнення з боржника основної винагороди приватного виконавця у розмірі 10% суми, що підлягає стягненню за виконавчим документом .

Згідно проведеного приватним виконавцем розрахунку, розмір основної винагороди у цьому виконавчому провадженні становить 5 283,31 грн., що становить 10% від суми, яка підлягає стягненню за виконавчим документом.

Тобто, дії приватного виконавця в частині винесення постанови про стягнення з боржника основної винагороди та в частині визначення її розміру, вчинені на підставі вимог чинного законодавства, керуючись зазначеною у виконавчому документі інформацією.

Відповідно до вказаної постанови приватним виконавцем встановлено здійснювати відрахування із доходів боржника у розмірі 20 відсотків, відрахування із заробітної плати, пенсії, стипендії та інших доходів боржника, що вираховується із суми, що залишається після утримання податків, зборів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування відповідності до ст.ст. 68, 70 Закону України «Про виконавче провадження» на користь стягувача, у першу чергу: витрати на проведення виконавчих дій у розмірі 2 000 грн перерахувати на користь ОСОБА_2 , суму боргу перерахувати на користь стягувача у розмірі: 52 833,07 грн., основну винагороду приватного виконавця у розмірі 5 283,31 грн. перерахувати на користь ОСОБА_2 , стягнення основної винагороди приватного виконавця здійснювати пропорційно у розмірі 10 відсотків до суми стягнення за виконавчим документом.

Встановлено, що в межах виконавчого провадження № 60794131 було стягнуто з боржника на користь приватного виконавця грошові кошти у розмірі 2 235,48 грн.

Частиною першою статті 42 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» передбачено, що кошти виконавчого провадження складаються з: виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

На виконання статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» Постановою Кабінету Міністрів України від 08 вересня 2016 року № 643 затверджено Порядок виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця.

Таким чином, приймаючи постанову про відкриття виконавчого провадження одночасно з постановою про стягнення з боржника основної винагороди приватний виконавець діяв у відповідності до вимог статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

При цьому, вирішення питання про стягнення основної винагороди одночасно з відкриттям виконавчого провадження є обов`язком приватного виконавця.

Витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.

Витрати виконавчого провадження приватних виконавців здійснюються за рахунок авансового внеску стягувача, стягнутих з боржника коштів та витрати виконавчого провадження, що передбачено абзацом другим частини третьої статті 42 вказаного Закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 44 Закону України «Про виконавче провадження», приватний виконавець для здійснення примусового виконання рішень відкриває в банках рахунки, у тому числі за потреби в іноземній валюті, для обліку депозитних сум і зарахування стягнутих з боржників коштів у національній та іноземній валютах та їх виплати стягувачам; зарахування коштів виконавчого провадження; зарахування винагороди.

Згідно з частиною третьою статті 44 Закону України «Про виконавче провадження», кошти, зазначені у пунктах 1 і 2 частини другої цієї статті, не є доходом приватного виконавця.

Відповідно до частин першої та другої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Аналіз статті 1212 ЦК України і цього інституту цивільного законодавства вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Зазначена норма закону застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

За змістом приписів глав 82 і 83 Цивільного кодексу України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

На переконання колегії суддів грошові кошти, шо були стягнуті з боржника на користь приватного виконавця Павелків Т.Л., не є безпідставно набутими, оскільки підставою набуття коштів є чинна постанова приватного виконавця про стягнення з боржника основної винагороди, постанова про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника.

З огляду на вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відсутні правові підстави для застосування статті 1212 ЦК України до спірних правовідносин, які виникли у зв`язку з безпідставним, на думку позивача стягненням грошових коштів, оскільки вони не можуть вважатися безпідставно набутими коштами у розумінні статті 1212 ЦК України, а є витратами виконавчого провадження та основною винагородою приватного виконавця та питання про повернення боржнику стягнутої приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Павелків Т. Л. винагороди приватного виконавця та витрат виконавчого провадження має вирішуватися не в порядку стягнення безпідставно набутих коштів.

З досліджених матеріалів справи вбачається, що виконавче провадження № 60794131 було відкрито приватним виконавцем з дотриманням вимог законодавства, що регулює примусове виконання рішень. Підставою відкриття вказаного виконавчого провадження була заява стягувача АТ «Банк Форвард» про примусове виконання рішення. Підставою для виникнення у боржника обов`язку зі сплати таких витрат є сам факт наявності відкритого виконавчого провадження, під час виконання якого приватний виконавець виконує обов`язки, покладені на нього Законом України «Про виконавче провадження». Будь-які дії чи бездіяльність приватного виконавця під час виконавчого провадження позивачем не оскаржувались, постанови, зокрема, про відкриття виконавчого провадження, накладення арешту на майно боржника, незаконними не визнавались. Приватним виконавцем виконавчого округу м.Києва Павелків Т.Л. на відповідній правовій підставі були отримані кошти, як витрати виконавчого провадження та основна винагорода приватного виконавця.

Відповідно до ч.1 ст.27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби.Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету.

Стягнутий виконавчий збір перераховується до Державного бюджету України протягом трьох днів з дня надходження на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби (ч.4 ст.27 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до п.5 ч.5 ст.27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір не стягується у разі виконання рішення приватним виконавцем.

Відповідно до ч.7 ст.27 Закону України « Про виконавче провадження», у разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню.

Під час винесення рішення суд першої інстанції помилково посилався на ст.27 Закону України « Про виконавче провадження», оскільки вимоги вказаної статті передбачають повернення виконавчого збору з державного бюджету України у разі примусового виконання рішення державним виконавцем ,а не винагороди приватного виконавця за рахунок приватного виконавця.

При виконанні професійних обов`язків, визначених законодавством України, приватний виконавець Павелків Т.Л. не мав передумов для звільнення ОСОБА_1 від сплати витрат виконавчого провадження, такі витрати стягнуті з ОСОБА_1 відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження». Підставою для стягнення витрат виконавчого провадження з боржника є факт понесення таких витрат приватним виконавцем для організації та проведення виконавчих дій,а тому відшкодування приватному виконавцю понесених ним витрат не ставиться у взаємозалежність із визнанням виконавчого документа таким,що не підлягає виконанню.

З огляду на викладене, позовні вимоги ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Павелків Т.Л. про стягнення безпідставно отриманих коштів не підлягають задоволенню.

Частиною другою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

З наведених норм права вбачається, що Законом України «Про виконавче провадження» встановлено спеціальний порядок судового оскарження рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця щодо стягнення виконавчого збору та/або витрат па проведення виконавчих дій, згідно з яким відповідні спори відносяться до юрисдикції адміністративних судів та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2018 року у справі № 921/16/14-г/15.

Враховуючи наведене, олегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для застосування статті 1212 ЦК України до спірних правовідносин, які виникли у зв`язку з безпідставним, на думку позивача, стягненням основної винагороди приватного виконавця, які не можуть вважатися безпідставно набутими коштами у розумінні статті 1212 ЦК України, а є витратами виконавчого провадження.

На підставі наведеного вище, колегія суддів вважає за необхідне задовольнити частково апеляційну скаргу представника позивача, рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог позивача про стягнення з АТ «Банк Форвард» на користь позивача грошових коштів, які були стягнуті за виконавчим написом приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Незнайко Є.В. за № 7026 від 09 листопада 2019 року в розмірі 2 323,02 грн., з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення вказаних позовних вимог.

Крім того, оскільки апеляційна скарга представника позивача підлягає частковому задоволенню, та, як наслідок, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині відмови в задоволені позовних вимог позивача до відповідача АТ «Банк Форвард» про стягнення безпідставно набутого майна із задоволенням вказаних позовних вимог, з відповідача АТ «Банк Форвард» на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, понесені позивачем на професійну правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції в розмірі 3 000 грн. (50 % від загальної вартості понесених судових витрат на професійну правничу допомогу в межах задоволених позовних вимог), розмір яких підтверджено Договором про надання правничої допомоги від 01 грудня 2020 року та Додатковою угодою до договору про надання правничої допомоги (про визначення розміру гонорару та фактичних витрат), відповідно до якої позивачу було надано наступний обсяг правничої допомоги: ознайомлення з документами, наданими позивачем, опрацювання (аналіз) адвокатом нормативно-правової бази та судової практики стосовно спірного питання, здійснення адвокатом правового висновку та визначення правової позиції разом з позивачем, складання адвокатом позовної заяви, виготовлення копій необхідних документів та формування необхідного пакету документів для подання до суду, представництво адвокатом інтересів позивача в суді, складання необхідних документів (клопотань, заяв та ін..) в процесі судового розгляду.

В іншій частині рішення суду слід залишити без змін.

Крім того, оскільки апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, з відповідача АТ «Банк Форвард» на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, понесені позивачем на професійну правничу допомогу у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 3 000 грн. (50 % від загальної вартості понесених судових витрат на професійну правничу допомогу в межах задоволених позовних вимог), розмір яких підтверджено Додатковою угодою до договору про надання правничої допомоги (про визначення розміру гонорару та фактичних витрат) від 11 жовтня 2021 року, відповідно до якої позивачу було надано наступний обсяг правничої допомоги: отримання адвокатом рішення суду першої інстанції та ознайомлення з його повним текстом, опрацювання (аналіз) адвокатом нормативно-правової бази та судової практики стосовно спірного питання, здійснення адвокатом правового висновку та визначення правової позиції разом з позивачем, складання адвокатом апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, виготовлення копій необхідних документів та формування необхідного пакету документів для подання до суду, представництво адвокатом інтересів позивача в суді, складання необхідних документів (клопотань, заяв та ін..) в процесі судового розгляду.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Бездоля Олександр Вікторович, задовольнити частково.

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 06 жовтня 2021 року скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Банк Форвард» про стягнення безпідставно набутого майна та ухвали в цій частині нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Банк Форвард» про стягнення безпідставно набутого майна задовольнити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Банк Форвард» на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті грошові кошти у сумі 2 353 (дві тисячі триста п`ятдесят три) гривні 02 копійки.

Стягнути з Акціонерного товариства «Банк Форвард» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу за розгляд справі в суді першої інстанції в розмірі 3 000 (три тисячі) гривен.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з Акціонерного товариства «Банк Форвард» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу за розгляд справі в суді апеляційної інстанції в розмірі 3 000 (три тисячі) гривен.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 16 листопада 2022 року.

Головуючий:

Судді: