КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 755/943/21 Головуючий у суді І інстанції Виниченко Л.М.
Провадження № 22-ц/824/9/2022 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 липня 2021 року та додаткове рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 2 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя,

в с т а н о в и в:

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя.

На обґрунтування позову зазначено, що сторони у період з травня 2008 року по березень 2019 року спільно проживали, вели спільне господарство, мали спільний побут, бюджет, взаємні права та обов`язки, однак у зареєстрованому шлюбі між собою не перебували. Під час спільного проживання між сторонами склались відносини, притаманні подружжю, та вони придбали майно в інтересах сім`ї, а окрім того мають спільних дітей.

Позивач вказав, що 6 липня 2007 року він уклав з ПАТ «Банк «Український капітал» договір про участь у Фонді фінансування будівництва № 18-2-203, об`єктом інвестування за яким є квартира під будівельним АДРЕСА_1 . Вказана квартира була придбана для подальшого спільного проживання сторін. Водночас позивач мав боргові зобов`язання за кредитним договором перед ПАТ «Фінанси і Кредит», що могло призвести до звернення стягнення на його майно, у тому числі в рахунок погашення боргу на майнові права, тому з урахуванням сімейних відносин прийняв рішення оформити право власності на вказану квартиру за відповідачем. Тож, 8 вересня 2011 року за укладеним між сторонами договором відступлення права вимоги позивач уступив та передав відповідачу всі майнові права на об`єкт інвестування - спірну квартиру. Станом на 10 листопада 2015 року за рахунок спільних коштів було проінвестовано 100 % вартості квартири, яка була передана відповідачу на підставі акту приймання-передачі об`єкту інвестування від 10 листопада 2015 року. Право власності на квартиру на ім`я ОСОБА_2 було зареєстровано 13 вересня 2016 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

6 вересня 2010 року ОСОБА_1 придбав автомобіль Порше Кайєн, номер кузова НОМЕР_1 , на підставі договору купівлі-продажу № 262 від 6 вересня 2010 року, укладеного з ТОВ «Прайм-Авто Лтд». Для уникнення звернення стягнення кредитором на автомобіль право власності на транспортний засіб також було перереєстровано на відповідача на підставі договору купівлі-продажу № 2342/2017/598526 від 28 серпня 2017 року.

Після здачі в експлуатацію будинку АДРЕСА_1 з січня 2012 року сторони почали проживати у квартирі АДРЕСА_1 разом як подружжя однією сім`єю до березня 2019 року, де разом вели спільний побут, придбавали майно в інтересах родини, тобто мали між собою відносини, які притаманні подружжю. ІНФОРМАЦІЯ_1 в окрузі Боневілл , штат Айдахо США у сторін народилась двійня: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Фінансування перельоту, проживання вагітної дружини у США та оплата пологів здійснювалися позивачем, як чоловіком, який забезпечував та утримував сім`ю. Після пологів позивач забрав відповідача із дітьми до України, після чого спільно проживали у спірній квартирі та виховували дітей, а за навчання дітей сплачував позивач. Крім того, позивач разом з відповідачем та дітьми спільно проводили відпочинок та дозвілля, зокрема: із 2015 року по 2018 рік відвідували спортивний клуб за сімейною підпискою, за що оплату здійснював позивач; кілька разів на рік відпочивали за кордоном. Спільні подорожі, відпочинок та дозвілля підтверджують здійснення спільних витрат в інтересах сім`ї та про наявність у сторін спільного бюджету. Навесні 2019 року у сторін почали погіршуватися стосунки, тому з метою уникнення конфліктних ситуацій 25 січня 2019 року позивач орендував квартиру АДРЕСА_4 у тому ж будинку та 11 лютого 2019 року переїхав жити до вказаної квартири. З часом відповідач разом з дітьми виїхала до США, де вони проживають і зараз. Через припинення спільного проживання постало питання про поділ спільного майна набутого за час фактичних шлюбних відносин, що є спільною сумісною власністю сторін, але зареєстроване за відповідачем.

З наведених вище підстав та із посиланням на вимоги статей 3, 36, 60, 63, 70, 71, 74 СК України, статей 15, 368 ЦК України ОСОБА_1 просив суд: встановити факт його спільного проживання зі ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з травня 2008 року по березень 2019 року; визнати квартиру АДРЕСА_1 , площею 117,3 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, та автомобіль Порше Кайєн, 2011 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , спільною сумісною власністю сторін; у порядку поділу спільної сумісної власності визнати за ним та відповідачем по 1/2 частині за кожним права власності на вказані квартиру та автомобіль.

У відзиві на позовну заяву відповідач просила відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, обґрунтовуючи свої заперечення тим, що сторони тривалий час зустрічались і, навіть, проживали разом. Відповідач хореограф за освітою, як до знайомства з позивачем, так і під час стосунків з ним неофіційно працювала як танцівниця та хореограф, а також проводила уроки танців для дітей і дорослих, завдяки чому мала досить високий дохід. Тому під час спільного проживання сторони мали кожна свій окремий бюджет та самостійно розпоряджалися особистими коштами. До народження дітей позивач та відповідач час від часу проживали спільно, орендуючи квартири, в інший час відповідач проживала у батьків. Повернувшись в Україну після народження дітей відповідач мала намір придбати власне житло, на що позивач запропонував придбати у нього спірну квартиру. Відповідач погодилась на цю пропозицію і між ними було укладено договір відступлення права вимоги № 18-2-203 від 8 вересня 2011 року. Питання удаваності правочину щодо відчуження спірної квартири вже було предметом судового розгляду у справі № 756/9563/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним, у задоволенні якого відмовлено. При цьому судовими рішеннями встановлено недоведеність існування між сторонами фактичних шлюбних відносин та факт отримання позивачем від відповідача коштів за продаж квартири. У 2014 році стосунки між сторонами погіршились настільки, що відповідач з дітьми проживала два місяці у подруги, оскільки відповідач залишити квартиру відмовлявся. У подальшому виключно в інтересах дітей, які страждали, що батько живе окремо, сторони знову продовжили проживання в одній квартирі, але лише як вимушені сусіди і лише для того, щоб не травмувати дітей. Позивач тоді продовжував зловживати алкоголем та дозволяти собі неналежну поведінку по відношенню до відповідача. Автомобіль був придбаний відповідачем у позивача за відплатним договором купівлі-продажу від 28 серпня 2017 року. Сторони не вели спільне господарство, сімейні відносини між ними не склалися, отримані позивачем кошти від продажу автомобіля в інтересах сім`ї не використовувались, тому придбаний автомобіль є особистою приватною власністю відповідача. Сторони дійшли згоди щодо порядку та форми участі кожного з них у забезпеченні дітей і кожен зі сторін ніс частину витрат на утримання дітей. Позивач добровільно здійснював свою частину витрат, що полягали у оплаті навчання, заняття спортом та відпочинку і оздоровлення дітей, а решту витрат взяла на себе відповідач. Через це у відповідача не виникало обов`язку звертатися до суду за примусовим стягненням аліментів на утримання дітей. Тому зазначені факти лише свідчать про належне виконання позивачем батьківських обов`язків по відношенню до дітей і ніяк не підтверджують той факт, що між ними існували фактичні шлюбні відносини. Відповідач також була клієнткою того самого фітнес-клубу, який розташований поруч з будинком, через необхідність догляду за дітьми та супроводом їх на заняття. Сторони дійшли згоди спільно подорожувати для відпочину та оздоровлення дітей, які на той час були маленькі, тому не були готові до тривалої відсутності матері.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 15 липня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 22 лютого 2021 року, та знято арешт з автомобіля марки«Porsche Cayenne», 2011 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , що належить на праві власності ОСОБА_2 , на підставі договору купівлі-продажу 2342/2017/598526 від 28 серпня 2017 року.

Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 3 березня 2021 року, та знято арешт з квартири АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_2 .

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що між сторонами у визначеному законом порядку були укладені відплатні правочини, відповідно яких позивач відчужив своє майно, що є предметом спору, відповідачу після передачі останньою коштів позивачу, про що зазначено у вищевказаних договорах та у відповідному судовому рішенні у справі № 756/9563/19. Позивачем не надано належних та достовірних доказів його проживання з відповідачем у період з травня 2008 року по березень 2019 року однією сім`єю, а сама по собі обставина, що сторони підтримували стосунки, разом відпочивали, деякий час відвідували фізкультурно-спортивний комплекс не свідчить про стійкі сімейні відносини та ведення спільного бюджету і спільного господарства, а також спільного придбання майна в цей період часу.Наявність у сторін двох малолітніх дітей-двійнят суд розцінив як свідчення того, що сторони лише мали відносини, як чоловік та жінка, проте зазначене не підтверджує утворення родини та спільність побуту. При цьому позивач є батьком малолітніх дітей, тому оплата коштів за їх навчання та занять в спортивному комплексі свідчить про виконання позивачем своїх батьківських обов`язків.

Суд першої інстанції критично оцінив акт про фактичне проживання від 25 листопада 2020 року та видану на його підставі довідку ОСББ «Тельбін-Комфорт» з інформацією про те, що позивач та відповідач проживали у квартирі АДРЕСА_1 із січня 2012 року по березень 2019 року та вели спільне господарство, оскільки такі докази за наявності письмових договорів між сторонами про купівлю-продаж майна не доводять факту проживання однією сім`єю, наявність спільного бюджету. До того ж, позивач 25 січня 2019 року орендував житло, в яке переїхав жити 11 лютого 2019 року, тобто у межах спірного періоду, а сам договір про участь у фонді фінансування будівництва позивачем був укладений 6 липня 2007 року, тобто до початку спірного періоду, що також не підтверджує наміру позивача придбання житла саме з метою спільного проживання у ньому з відповідачем.

Визначивши мету встановлення юридичного факту для вирішення спору про поділ майна подружжя, районний суд зробив висновок, що встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу не може вважатися прийнятною метою для встановлення цього юридичного факту, оскільки між сторонами укладені письмові договори, якими визначено набуття у власність спірного майна, його належність відповідачу на праві особистої власності, тому за наявності укладених між позивачем та відповідачем відплатних договорів, відповідно до яких позивач відчужив своє майно відповідачу після передачі йому коштів, виключається належність спірного майна на праві спільної сумісної власності відповідно норми статті 74 СК України.

Додатковим рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 2 серпня 2021 року заяву ОСОБА_2 про розподіл судових витрат на правничу допомогу адвоката у вказаній справі задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу у розмірі 136 768,25 грн.

Додаткове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем була визначена ціна позову у розмірі 5 420 730 грн, що стороною відповідача не оспорювалось. Спірне майно на праві власності зареєстроване за відповідачем, відтак 1/2 частка вартості квартири та автомобіля, які є предметом поділу, становить 2 735 365 грн. Виходячи з умов додаткової угоди № 1 від 5 квітня 2021 року до договору про надання правової допомоги № 01/04-21-5 від 1 квітня 2021 року, згідно з якими гонорар за правову допомогу по справі № 755/943/21 сплачується у фіксованому розмірі і складає 5% вартості майна, котре могло бути відчужене у відповідача у випадку задоволення позовних вимог, розмір гонорару адвоката Нікітіна А.С. становить 136 768,25 грн, що відповідає 5 % вартості частки спірного майна, яке позивач просив виділити йому у власність. При цьому стороною позивача у відповіді на відзив та у подальшому суду не подавались будь-які заяви чи клопотання щодо не співмірності заявлених відповідачем витрат на правничу допомогу та/або про зменшення вищевказаних витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

В апеляційній скарзі на основне рішення позивач в особі представника - адвоката Тарасенко О.В. просить зазначене судове рішення скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, і невідповідності висновків, викладених в рішенні місцевого суду, обставинам справи, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Доводи вказаної апеляційної скарги зводяться до того, що сторони познайомилися у 2008 році і вже з травня 2008 року без реєстрації шлюбу проживали спільно, вели спільне господарство, мали спільний побут, бюджет, взаємні права та обов`язки, а також мають спільних дітей та придбали майно: квартиру та автомобіль, добровільно вирішити питання про поділ якого не вдається. На майно, набуте за час фактичних шлюбних відносин, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя в силу вимог частини першої статті 60, частини другої статті 74 СК України, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення. Матеріали справи містять докази, які у своїй сукупності є достатніми для підтвердження того, що між позивачем та відповідачем склалися відносини, притаманні подружжю, зокрема, вони придбали нерухоме майно в інтересах сім`ї для спільного проживання, право власності на яке було зареєстроване 13 вересня 2016 року на ім`я відповідача, тобто в період фактичних шлюбних відносин. Квартира та автомобіль були відчуженні на користь відповідача лише з метою недопущення звернення стягнення на нього кредиторами позивача за кредитними договорами. Факт перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах не входив до предмету доказування у справі № 756/9563/19, оскільки предметом спору була фіктивність договору про відступлення права вимоги від 8 вересня 2011 року. Розглядаючи дану справу, суд першої інстанції не звернув уваги, що договір відступлення права вимоги від 8 вересня 2011 року, як і договір купівлі-продажу автомобіля від 28 липня 2017 року, є фраудаторними договорами, тобто такими, що вчинені між цивільним чоловіком та дружиною на шкоду кредиторам, в інтересах сім`ї, щоб уникнути звернення стягнення на квартиру та автомобіль, що придбані в інтересах сім`ї для спільного проживання та користування відповідно. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна, проте відповідач не надала жодного підтвердження наявності у неї особистих грошових коштів чи підтвердження їх походження. Суд не врахував факт народження ІНФОРМАЦІЯ_1 спільних дітей, яких сторони хотіли мати та у вихованні яких спільно брали участь, що підтверджує те, що вони вважали один одного подружжям та мали взаємні права та обов`язки. Окрім того, періодичні спільні подорожі, відпочинок та дозвілля сторін із дітьми однією сім`єю підтверджує здійснення спільних витрат в інтересах сім`ї та свідчить про наявність у сторін спільного бюджету.

В апеляційній скарзі на додаткове рішення позивач в особі представника - адвоката Тарасенко О.В. просить це судове рішення скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, і порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким повністю відмовити відповідачу у стягненні з позивача судових витрат на професійну правничу допомогу.

Аргументи даної апеляційної скарги полягають в тому, що заява про стягнення витрат на правничу допомогу подана з порушенням частини восьмої статті 141 та частини першої статті 246 ЦПК України, оскільки відповідачем жодним чином не обґрунтовані причини неподання доказів розміру судових витрат до закінчення судових дебатів, а представник відповідача до закінчення судових дебатів не заявляв усно, не подавав письмово заяву про те, що докази розміру судових витрат з поважних причин будуть подані протягом 5 днів з дня прийняття судового рішення. Заява про стягнення витрат на правничу допомогу подана з порушенням частини дев`ятої статті 83 ЦПК України з огляду на те, що до цієї заяви не додано доказів її надсилання позивачу, в тому числі додаткової угоди № 1 від 5 квітня 2021 року, що завадило позивачу скористатися своїм правом та заявити клопотання про зменшення судових витрат. Також, позивача не було належним чином повідомлено про судове засідання з вирішення питання розподілу судових витрат, а довідки про доставку судової повістки в електронному вигляді за допомогою смс позивачу та його представнику не є належним підтвердженням повідомлення про дату і час судового засідання, адже заявки про намір отримання судової повістки в такому вигляді останніми не подавалися. Крім цього, з аналізу додаткової угоди від 5 квітня 2021 року вбачається, що нею визначено лише розмір гонорару та порядок його сплати, утім жодного документа, який би містив детальний опис робіт, обґрунтований розрахунок витраченого адвокатом часу та вартості робіт, актів приймання-передачі наданих послуг матеріали справи не містять. Відтак, суд першої інстанції мав відмовити у задоволенні заяви відповідача про розподіл судових витрат як з підстав порушення порядку подання відповідної заяви, так і з підстав невідповідності змісту цієї заяви та доданих до неї доказів вимогам цивільного процесуального закону.

У відзивах на апеляційні скарги представник відповідача - адвокат Нікітін А.С. просить у задоволенні апеляційних скарг відмовити, а оскаржувані судові рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на їх законність та обґрунтованість.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішень суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг, а також відзивів на них, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 6 липня 2007 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Банк «Український капітал» укладено договір № 18-2-203 про участь у Фонді фінансування будівництва, за умовами якого об`єктом інвестування є трьохкімнатна квартира будівельний АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 24).

Згідно із договором відступлення права вимоги № 18-2-203, укладеним 8 вересня 2011 року між ОСОБА_1 (довіритель) та ОСОБА_2 (набувачем), позивач уступив та передав, а відповідач прийняла та одержала усі майнові права на об`єкт інвестування, які належали позивачу за договором про участь у Фонді фінансування будівництва № 18-2-203 від 6 липня 2007 року (т. 1, а.с. 26).

Вказаним договором передбачено, що відступлення прав вимоги здійснюється за плату в розмірі 572 165,00 грн. Розрахунок здійснюється безпосередньо між набувачем та довірителем у готівковій формі до підписання цього договору. Підписанням цього договору довіритель ОСОБА_1 підтверджує отримання всієї суми грошових коштів від набувача ОСОБА_2 (пункт 10 договору).

У відповідності до пункту 12 цього договору набувач підтверджує, що грошові кошти, якими здійснюється розрахунок, є її особистою приватною власністю.

10 листопада 2015 року між ПАТ «Банк «Український капітал» та ОСОБА_2 було підписано акт звірення розрахунків по договору про участь у Фонді фінансування будівництва № 18-2-203 від 6 липня 2007 року та на ім`я відповідача видана довідка № 206 про 100 % інвестування об`єкта інвестування - трьохкімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 117,30 кв. м. (т. 1, а.с. 27, 29).

Відповідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 68623699 від 21 вересня 2016 року, право приватної власності на спірну квартиру, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, зареєстроване за відповідачем 13 вересня 2016 року, в тому числі на підставі договору про відступлення права вимоги № 18-2-203 від 8 вересня 2011 року (т. 1, а.с. 30).

Як свідчать матеріали справи, 6 вересня 2010 року ОСОБА_1 уклав з ТОВ «Прайм-Авто Лтд» договір купівлі-продажу № 262, за яким придбав автомобіль Порше Кайєн (марка «Porsche» модель «Cayenne»), 2011 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 (т. 1, а.с. 31-37).

28 серпня 2017 року між сторонами було укладено договір купівлі-продажу 2342/2017/598526 транспортного засобу, відповідно якого позивач відчужив відповідачу вищевказаний автомобіль за ціною 1 673 018,20 грн (т. 1, а.с. 38).

Пунктами 2.1, 2.2 договору купівлі-продажу транспортного засобу визначено, що передача транспортного засобу продавцем і прийняття його покупцем здійснюється після повної оплати вартості майна, та оформляється актом приймання-передачі, які підписуються сторонами. Право власності на транспортний засіб переходить до покупця з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі.

26 серпня 2017 року між сторонами підписано акт приймання-передачі спірного автомобіля Порше Кайєн, реєстраційний номер НОМЕР_2 (т. 1, а.с. 39).

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів від 16 січня 2021 року, автомобіль Порше Кайєн, 2011 року випуску, зареєстрований на ім`я ОСОБА_2 (т. 1, а.с. 40).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 зазначав, що вищевказане спірне майно він відчужив на користь відповідача з метою уникнення можливості примусової реалізації майна в рахунок погашення його кредитних зобов`язань, оскільки він мав заборгованість перед ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» за укладеним кредитним договором.

За заявленими позовними вимогами позивач просив встановити факт його спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з відповідачем в період з травня 2008 року по березень 2019 року. Встановлення такого факту необхідне для вирішення спору про поділ спільного сумісного майна подружжя, а саме: квартири АДРЕСА_1 та автомобіля Порше Кайєн, 2011 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 .

На підтвердження своїх вимог позивачем було надано копії:

- свідоцтв про народження дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які народились в Айдахо-Фолс, округ Боневілл, штат Айдахо, США, батьком яких є ОСОБА_1 , а матір`ю - ОСОБА_2 (т. 1, а.с. 46-51);

- акту про фактичне проживання від 25 листопада 2020 року, підписаного директором ОСББ «Тельбін-Комфорт» (2013-2019 роки) ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ( АДРЕСА_7 ) та ОСОБА_9 ( АДРЕСА_8 ), з інформацією про те, що ОСОБА_1 фактично проживав у квартирі АДРЕСА_1 у період з січня 2012 року по березень 2019 року, разом з ним у цей період фактично проживали та вели спільне господарство члени його сім`ї ОСОБА_2 та їхні діти: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (т. 1, а.с. 44). На підставі цього акту видана довідка ОСББ «Тельбін-Комфорт» від 26 листопада 2020 року № 26/11 (т. 1, а.с. 45);

- довідки приватного дошкільного навчального закладу «Планета дитинства» від 28 січня 2019 року № 114, відповідно якої діти позивача навчалися в цьому закладі у період із 1 вересня 2015 по 31 травня 2018 року (т. 1, а.с. 52);

- двох договорів № 60 про надання освітніх послуг (підготовка дитини до школи) ТОВ «Центр позашкільної освіти «Престиж-освіта» від 29 серпня 2016 року, укладених між позивачем та цим товариством, предметом яких є здійснення підготовки дітей сторін по справі до школи (т. 1, а.с. 53, 54), та квитанцій від 2 вересня 2016 року по оплаті ТОВ «Ц.П.О. «Престиж-освіта» таких послуг (т. 1, а.с. 55, 56);

- довідок від 28 січня 2019 року № 28/01 та № 27/1 про те, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 навчаються у 1-му класі приватної школи «Афіни» м. Києва (т. 1, а.с. 57, 58), квитанції про оплату позивачем навчання дітей у школі за січень та за грудень (т. 1, а.с. 59);

- договорів про надання фізкультурно-спортивних послуг, укладених позивачем 22 травня 2015 року, 8 квітня 2016 року (т. 1, а.с. 61-67), договору про надання фізкультурно-спортивних послуг, укладеного відповідачем 22 травня 2015 року (т. 1, а.с. 60), договорів укладених позивачем з ТОВ «Джей-спорт» від 21 грудня 2018 року (т. 1, а.с. 68-70), договору укладеного відповідачем з ТОВ «Джей-спорт» від 21 грудня 2018 року (т. 1, а.с. 71), трьох товарних чеків по оплаті фізкультурно-спортивних послуг (т. 1, а.с. 72-74);

- електронних квитків на ім`я сторін по справі та їхніх дітей від 10 липня 2017 року на політ до Маямі, від 31 березня 2018 року - до Лос Анджелеса , роздруківки бронювання номерів та копії квитків на іноземній мові (т. 1, а.с. 87, 90, 102-114);

- довідки від 19 лютого 2019 року № 19/02 про те, що позивач працює комерційним директором ТОВ «Ост-Вест» із 3 січня 2003 року, його місячний оклад із 1 лютого 2019 року становить 31 000 грн (т. 1, а.с. 115), інформаційну довідку ТОВ «Ост-Вест» станом на 18 грудня 2020 року, відповідно якої позивач є співвласником вказаного товариства у розмірі 50 % його частки (т. 1, а.с. 117);

- довідки про розмір заробітної плати відповідача за період з травня 2014 року по січень 2019 року, відповідно якої ОСОБА_2 із 5 травня 2014 року працює директором з реклами ТОВ «Ост-Вест», її заробітна плата із 5 травня 2014 року по 31 січня 2019 року склала 227 318,05 грн (т. 1, а.с. 116).

- фотокартки сторін по справі з дітьми (т. 1, а.с. 119-123).

Натомість, відповідач заперечувала факт проживання з позивачем однією сім`єю, посилаючись на те, що спільне господарство вони не вели, мали окремий бюджет, періодично спільно проживали лише задля дітей, яких позивач, як батько, допомагав утримувати та виховувати, сімейні відносини з позивачем не склалися, проживання з останнім не було постійним, отримані від автомобіля кошти позивач в інтересах сім`ї не використовував, а спірне майно є її особистою власністю та придбане за її власні кошти.

Так, положеннями статті 315 ЦПК України передбачено встановлення судом фактів, що мають юридичне значення, у тому числі і проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права й обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Частиною першою та другою статті 21 СК України визначено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно із частиною першою статті 36 цього Кодексу, шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) вказано, що «згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї» членами сім`ї військовослужбовця є, зокрема, особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з військовослужбовцем у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки».

Відповідно до статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку з цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зроблено правовий висновок, що вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).

Обов`язковою умовою для визнання чоловіка та жінки такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню.

Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно-правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання.

До майна, що було набуте під час проживання осіб однією сім`єю, застосовуються положення сімейного законодавства, які регулюють правові відносини з приводу права спільної сумісної власності подружжя, зокрема статті 60, 63-65, 69-71 СК України.

Крім того, у постанові Верховного Суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок щодо застосування пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю».

Виходячи з наведеного вище, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, з метою вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно. Для цього важливе підтвердження фактів ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та витрат, а також придбання іншого майна в інтересах сім`ї.

Правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на частину майна за кожною із сторін.

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім?ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім?єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов?язків, з?ясовують: 1) час придбання; 2) джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте); 3) мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Відповідно до положень статей 77 - 81 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватисяна припущеннях.

Водночас принцип змагальності (стаття 129 Конституції України, статті 2, 12, 43, 81 ЦПК України) забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах викладений у постанові Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17.

Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність, допустимість і достатність таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У противному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами були укладені відплатні правочини щодо відчуження позивачем на користь відповідача спірного майна, а саме: 8 вересня 2011 року договір відступлення майнових прав на об`єкт інвестування - квартиру під будівельним АДРЕСА_1 та 28 серпня 2017 року договір купівлі-продажу транспортного засобу - автомобіля Порше Кайєн, 2011 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , на підставі яких ОСОБА_2 набула право власності на вказане майно.

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору відступлення права вимоги № 18-2-203 від 8 вересня 2011 року недійсним з підстав, передбачених статтями 203, 215, 234 ЦК України, та з посиланням на його фіктивність з огляду на те, що плати за спірним договором у розмірі 572 165,00 грн, визначеної пунктом 10 цього договору, фактично не було, а укладення вказаного правочину пов`язане з необхідністю набуття спірним майном статусу особистої приватної власності відповідача з метою недопущення звернення стягнень на нього з боку його (позивача) кредиторів.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 1 жовтня 2020 року у справі № 756/9563/19, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 23 лютого 2021 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним відмовлено (т. 1, а.с. 174-181).

Згідно частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Такі обставини є преюдиціальними фактами, їх преюдиціальність заснована на юридичному механізмі набрання судовим рішення законної сили, відповідно до якого виникає заборона оспорювати в іншому процесі встановлені у цьому рішенні факти.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17) зазначено, що преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.

Зважаючи на викладене, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що судовими рішеннями у цивільній справі № 756/9563/19 встановлено і підтверджено дійсність укладеного між сторонами договору про відступлення майнових прав на спірну квартиру та факт сплати за ним позивачу обумовленої суми грошових коштів відповідачем.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню (постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1383/2010 (провадження № 14-308цс18) та від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19)).

Колегія суддів виходить із презумпції правомірності та чинності договору купівлі-продажу 2342/2017/598526 транспортного засобу від 28 серпня 2017 року, за яким ОСОБА_1 було відчужено на користь ОСОБА_2 автомобіль Порше Кайєн на умовах, погоджених сторонами у встановленому законом порядку. Позивач таку презумпцію не спростував, договір купівлі-продажу не оспорював як по суті, так і у зв`язку з доводами про його безгрошовість.

Таким чином, між сторонами у визначеному законом порядку були укладені відплатні правочини, за умовами яких позивач відчужив належне йому майно, яке є предметом даного спору, відповідачу після передачі останньою йому грошових коштів, про що зазначено у вищевказаних договорах, які є чинними, а відтак правовий режим цього майна як такого, що придбано відповідачем в особистих інтересах, в силу вимог частини першої статті 74 СК України, частини четвертої статті 368 ЦК України не дає обґрунтованих підстав визнати його об`єктом спільної сумісної власності чоловіка та жінки, які не перебували у зареєстрованому шлюбі між собою.

Установлені судом першої інстанції обставини переконливо свідчать, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були досягнуті певні домовленості шляхом укладення ними відповідних письмових угод щодо спірної квартири та автомобіля, тому це майно не можна визнати таким, що придбане відповідачем внаслідок спільної праці з позивачем та в інтересах сім`ї.

Доводи апеляційної скарги про те, що спірні квартира та автомобіль були відчуженні на користь відповідача тільки з метою недопущення звернення стягнення на них кредиторами позивача за кредитними договорами, тобто укладені між сторонами правочини є фраудаторними договорами, ґрунтуються на припущеннях та спростовуються змістом судових рішень у справі № 756/9563/19, що набрали законної сили, тому відхиляються як необґрунтовані.

Колегія суддів відзначає, що при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що вказана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

За змістом вказаної норми сімейного законодавства, у разі пред`явлення позову про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, позивач повинен довести початок і кінець такого проживання, а також набуття в цей період спірного майна. Обставини проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, існування між ними відносин, притаманних подружжю, ведення спільного господарства, а також набуття ними спільного майна у цей період має бути підтверджено належними і допустимими доказами.

Вказані обставини судом не встановлено і матеріалами справи не підтверджено, а покази свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 не засвідчили факт постійного проживання і перебування сторін у стійких шлюбних відносинах протягом спірного періоду.

На підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову,оскільки позивачем не було надано належних та достовірних доказів його проживання з відповідачем у період з травня 2008 року по березень 2019 року однією сім`єю, а сама по собі обставина того, що сторони підтримували стосунки як батьки спільних дітей, разом відпочивали, відвідували фізкультурно-спортивний комплекс не свідчить про стійкі сімейні відносини та ведення спільного бюджету і спільного господарства, а також придбання спільного майна в цей період часу за спільні кошти.

Суд першої інстанції обґрунтовано вказав, що наявність у сторін двох малолітніх дітей-двійнят, ІНФОРМАЦІЯ_1 , може свідчити лише про те, що сторони мали відносини, як чоловік та жінка, однак це не підтверджує про утворення родини та спільність побуту.

При цьому оплата позивачем, як батьком малолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , коштів за їх навчання та занять в спортивному комплексі свідчить про виконання позивачем своїх батьківських обов`язків, тобто прийняття участі у житті дітей та створення належних умов для виховання та всебічного розвитку дітей.

Фотокартки зі спільного відпочинку не містять інформації щодо предмету доказування, а тому не можуть вважатися належними доказами підтвердження факту наявності між сторонами відносин, притаманних сім`ї.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 18 квітня 2019 року у справі № 552/6659/16-ц (провадження № 61-36768св18), «факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, придбання один одному речей, виконання прохань, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між останніми склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні чоловіку та жінці як подружжю».

Відповідно до положень частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції з правомірною критичністю поставився до акту про фактичне проживання від 25 листопада 2020 року та виданої 26 листопада 2020 року на його підставі довідки ОСББ «Тельбін-Комфорт» № 26/11 з інформацією про те, що позивач та відповідач проживали у квартирі АДРЕСА_1 із січня 2012 року по березень 2019 року та вели спільне господарство, оскільки такі докази за наявності письмових договорів між сторонами про купівлю-продаж майна не доводять факту проживання однією сім`єю, наявність спільного побуту і бюджету.

Зі змісту вказаного вище акту про фактичне проживання вбачається, що він був складений відповідно до свідчень директора ОСББ «Тельбін-Комфорт» ОСОБА_7 , громадян ОСОБА_8 , який проживає у квартирі АДРЕСА_7 в тому ж будинку, що і відповідач, та громадянина ОСОБА_9 , який мешкає у м. Запоріжжя.

Як встановлено судовим розглядом, ОСОБА_7 став директором цього об`єднання співвласників багатоквартирного будинку тільки у 2013 році, він разом зі ОСОБА_8 ніколи не перебували у квартирі, що належить на праві власності ОСОБА_2 , не спілкувались і не товаришували зі сторонами, не відвідували останніх в проміжки часу їх проживання з дітьми та не були обізнані щодо характеру стосунків, що склались між ними, а ОСОБА_9 , будучи другом ОСОБА_1 , лише інколи нетривалий час відвідував вказане помешкання, постійно проживаючи в іншому місті, що мало епізодичний характер, відтак зазначене не давало підписантам даного акту змоги стверджувати про сталий характер відносин, що склались між сторонами.

Не зайвим буде врахувати, що спірна квартира АДРЕСА_1 була фактично передана відповідачу у користування 10 листопада 2015 року згідно акту прийому-передачі об`єкту інвестування, підписаного ТОВ «Київське будівельне підприємство № 3» та ОСОБА_2 (т. 1, а.с. 28), а фактично сформована як окремий об`єкт житлової нерухомості - 13 вересня 2016 року відповідно до рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса КМНО Соловйової М.В. про державну реєстрацію прав та їх обмежень (з відкриттям розділу) № 31379337 від 14 вересня 2016 року (т. 1, а.с. 30).

Більше того, як вказував сам позивач під час розгляду справи в суді першої інстанції, 25 січня 2019 року він орендував житло, в яке переїхав жити 11 лютого 2019 року, тобто у межах спірного періоду.

За таких обставин колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що на підставі поданих позивачем доказів не може бути встановлений факт спільного проживання сторін як чоловіка та жінки без реєстрацією шлюбу. Жодних інших належних письмових доказів, які б підтверджували доводи ОСОБА_1 щодо існування між ним та ОСОБА_2 із травня 2008 року відносин, притаманних подружжю, ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та побуту, придбання спірного майна за їх спільні сумісні кошти або спільною працею в матеріалах справи відсутні, а сам договір про участь у Фонді фінансування будівництва позивачем був укладений 6 липня 2007 року, тобто до початку спірного періоду, що також не підтверджує наміру позивача придбання житла саме з метою спільного проживання у ньому з відповідачем.

Посилання ОСОБА_1 , що встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу необхідне для вирішення спору про поділ майна подружжя, також не може вважатися прийнятною метою для встановлення цього юридичного факту, оскільки між сторонами були укладені письмові договори, якими визначено порядок набуття у власність спірного майна, його належність відповідачу на праві особистої власності, тому за наявності укладених відплатних правочинів, відповідно до яких позивач відчужив своє майно відповідачу після передачі йому коштів, виключається належність спірного майна на праві спільної сумісної власності відповідно норми статті 74 СК України.

Отже, встановивши фактичні обставини справи та надавши належну правову оцінку письмовим доказам, поданим сторонами і показам свідків, допитаних в судовому засіданні, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що ці докази не підтверджують наявність усталених відносин між позивачем та відповідачем, які притаманні родині, а обставини, на які посилається ОСОБА_1 , достовірно не підтверджують факту його проживання однією сім`єю зі ОСОБА_2 , ведення спільного господарства, спільного бюджету, не містять відомостей щодо виникнення між сторонами відносин, властиві подружжю.

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов законного і обгрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог у даній справі про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя.

Доводи апеляційної скарги на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 15 липня 2021 року не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

Висновки суду першої інстанції по суті спору колегія суддів визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи вказаної апеляційної скарги.

Ухвалюючи додаткове рішення від 2 серпня 2021 року про стягнення витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що при ухваленні судового рішення по суті спору у даній справі питання щодо розподілу витрат відповідача на професійнуправничу допомогу не вирішувалось, оскільки її представник у відзиві на позовну заяву заявив про надання відповідних доказів на підтвердження понесення таких судових витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, тому виходячи з умов додаткової угоди до договору про надання правової допомоги, відповідно до яких гонорар за правову допомогу сплачується у фіксованому розмірі і складає 5% вартості майна, яке може бути відчужене у відповідача у випадку задоволення вимог позивача, а також зважаючи на те, що у задоволенні позовних вимог було відмовлено і заяви чи клопотання щодо не співмірності заявлених витрат на правничу допомогу та/або про зменшення суми вищевказаних витрат від сторони позивача не надійшло, з урахуванням принципів співмірності,розумності та справедливості наявні підстави для задоволення заяви представника відповідача - адвоката Нікітіна А.С. та стягнення з ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 136 768,25 грн на користь ОСОБА_2 .

Такий висновок місцевого суду також відповідає обставинам справи та вимогам закону з огляду на наступне.

Відповідно до статті 246 ЦПК України якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу.

Статтею 270 ЦПК України, встановлено порядок ухвалення судом додаткового рішення у цивільній справі, відповідно до якого суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема, судом не вирішено питання про судові витрати (пункт 3 частини першої статті 270 ЦПК України).

Процесуальним законом визначено вичерпний перелік підстав для ухвалення додаткового рішення, однією з яких є невирішення питання про судові витрати разом з ухваленням судового рішення у справі.

Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. Додаткове рішення або ухвалу про відмову в прийнятті додаткового рішення може бути оскаржено (частина третя, п`ята статті 270 ЦПК України).

Судом встановлено, що предметом спору за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , серед іншого, було визнання спільною сумісною власністю квартири АДРЕСА_1 та автомобіля Порше Кайєн, 2011 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , та у порядку поділу спільної сумісної власності визнання по 1/2 частині за кожним із сторін права власності на вказане майно.

У поданому відзиві на позовну заяву представник відповідача - Нікітін А.С. на виконання вимог пункту 8 частини третьої статті 178 ЦПК України зазначав попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які відповідач понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, а саме такі витрати складаються з витрат на правову допомогу і становлять 5 % вартості майна, котре могло бути відчужене у відповідача у випадку задоволення позовних вимог і за попереднім розрахунком складають 136 768,25 грн, а детальний розрахунок буде надано в порядку, визначеному частиною восьмою статті 141 ЦПК України (т. 1, а.с. 207-217).

Інтереси відповідача під час розгляду даної справи представляв адвокат Нікітін А.С., на підтвердження повноважень якого надано належним чином засвідчені копії: договору про надання правової допомоги № 01/04-21-5 від 1 квітня 2021 року, укладеного між ОСОБА_2 в особі представника за довіреністю ОСОБА_13 та адвокатом Нікітіним А.С.; ордеру про надання правничої (правової) допомоги у Дніпровському районному суді м. Києва серії АІ № 1097426 від 1 квітня 2021 року; свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ЧН № 000528, виданого 30 листопада 2018 року на ім`я Нікітіна А.С. (т. 1, а.с. 218-224).

Пунктом 5.1 вищевказаного договору про надання правової допомоги визначено, що за надання правової допомоги замовник сплачує виконавцю гонорар у строки та розмірах, що визначаються окремими домовленостями за додатковими угодами.

5 квітня 2021 року між ОСОБА_2 в особі її представника за довіреністю ОСОБА_13 та адвокатом Нікітіним А.С. укладено додаткову угоду № 1 до договору про надання правової допомоги № 01/04-21-5, за умовами якої гонорар за правову допомогу по справі № 755/943/21 сплачується у фіксованому розмірі і складає 5 % вартості майна, котре могло бути відчужене у відповідача у випадку задоволення позовних вимог. Сторони погодили, що сума гонорару складає 136 768,25 грн. Зазначений гонорар включає в себе всі витрати, пов`язані з розглядом справи, в тому числі, але не тільки: ознайомлення виконавця з матеріалами справи, складання та подання процесуальних документів, подання доказів, участь у судових засіданнях та будь-які інші витрати, пов`язані з розглядом справи. Сторони домовилися, що гонорар сплачується не пізніше 10 робочих днів з дня набрання законної по справі № 755/943/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя (т. 2, а.с. 63, 64).

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 15 липня 2021 року у задоволенні позову по справі № 755/943/21 відмовлено (т. 2, а.с. 51, 53-57).

20 липня 2021 року представник відповідача - адвокат Нікітін А.С. звернувся до районного суду із заявою в порядку частини восьмої статті 141 ЦПК України про розподіл судових витрат по справі № 755/943/21, в якій просив стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу в сумі 136 768,25 грн (т. 2, а.с. 60-62).

Заява обґрунтовувалась тим, що у відзиві на позов сторона відповідача надавала попередній розрахунок витрат на правову допомогу і заявляла про те, що вартість правничої допомоги відповідача визначена у фіксованому розмірі та становить 5 % вартості майна, яке могло бути відчужене у відповідача у випадку задоволення позовних вимог. Позивачем вартість спірного майна була визначена у розмір 5 470 730 грн, відтак 1/2 частини майна, котра була б стягнута з відповідача у випадку задоволення позовних вимог складає 2 735 365 грн, з яких 5 % становить 136 768,25 грн, про що укладена додаткова угода до договору про надання правової допомоги № 01/04-21-5. Орієнтовний розрахунок витрат на правову допомогу і попередньо заявлений обсяг витрат відповідає остаточному, докази про це подані з урахуванням строку визначеного частиною восьмою статті 141 ЦПК України, тому правові підстави для відмови у стягненні з позивача понесених відповідачем витрат на правову допомогу відсутні.

Відповідно до частини першої, другої статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

За приписами частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу.

Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи (частини перша, третя статті 134 ЦПК України).

Відповідно до положень частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 19 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Статтею 30 цього Закону передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За правилами частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (частина друга статті 141 ЦПК України).

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Також, у пункті 154 рішення ЄСПЛ у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

У постановах Верховного Суду від 3 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18), від 3 березня 2021 року у справі № 640/18964/17 (провадження № 61-9690св20) звернуто увагу на те, що при обчисленні гонорару слід керуватися, зокрема умовами укладеного між замовником і адвокатом договору про надання правової допомоги (частина друга статті 137 ЦПК України, частина друга статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 3 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 зроблено висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Зазначене також узгоджується з правовими висновками, наведеними в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 16 липня 2020 року у справі № 909/452/19, від 17 серпня 2020 року у справі № 925/1067/19, від 19 серпня 2020 року у справі № 910/6029/17, від 22 жовтня 2020 року у справі № 904/4387/19, в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 2 вересня 2020 року у справі № 329/766/18 (провадження № 61-6627св20) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 (провадження № 61-22131св19).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову (правничу) допомогу, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Як свідчать матеріали справи, на час вирішення спору по суті позовних вимог в суді першої інстанції стороною відповідача ще не були остаточно визначені понесені судові витрати на правничу допомогу, відповідні докази на підтвердження розміру витрат, які відповідач сплатила або мала сплатити за надані адвокатом послуги (виконані роботи) в судовому засіданні 15 липня 2021 року надано не було, а заява про розподіл витрат на професійну допомогу адвоката подана після ухвалення судового рішення у встановлений законом п`ятиденний строк, а саме 20 липня 2020 року, відтак питання про витрати на правничу допомогу не входило в предмет розгляду в суді на час вирішення справи по суті та підлягало розгляду в порядку статей 246, 270 ЦПК України.

Разом із заявою про розподіл судових витратпредставник відповідача подав до суду першої інстанції додаткову угоду № 1 від 5 квітня 2021 року до договору про надання правової допомоги № 01/04-21-5 від 1 квітня 2021 року, згідно якої гонорар за правову допомогу по справі № 755/943/21 сплачується у фіксованому розмірі і складає 5 % вартості майна, котре могло бути відчужене у відповідача у випадку задоволення позовних вимог.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У відповідності до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).

Виходячи з наведеного, розмір винагороди за надання професійної правничої допомоги визначений в договорі у вигляді фіксованої суми і не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу.

Суд першої інстанції встановив, що ціна позову позивачем була визначена у розмірі 5 420 730,00 грн, що стороною відповідача не оспорювалась, а спірне майно на праві власності було зареєстроване за відповідачем. Отже, 1/2 частка вартості спірних квартири та автомобіля становить 2 735 365,00 грн.

З урахуванням умов додаткової угоди № 1 від 5 квітня 2021 року до договору про надання правової допомоги № 01/04-21-5, розмір гонорару адвоката Нікітіна А.С. становить 136 768,25 грн, що відповідає 5 % вартості частки спірного майна, яке позивач просив виділити йому у власність, і має бути сплачений відповідачем не пізніше 10 робочих днів з дня набрання законної рішенням суду першої інстанції.

Зважаючи на викладене та оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази щодо наданої відповідачу правничої допомоги в розрізі вимог статей 89, 137, 141 ЦПК України, суд першої інстанції вірно вважав доведеним факт понесення відповідачем витрат за надання професійної правничої допомоги адвоката в районному суді у розмірі 136 768,25 грн, які підлягають стягненню з позивача на її користь з огляду на відмову у задоволенні позовних вимог, зокрема щодо визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя.

Посилання апеляційної скарги на те, що заява про стягнення витрат на правничу допомогу подана з порушенням частини восьмої статті 141 та частини першої статті 246 ЦПК України не заслуговують на увагу, адже на виконання наведених процесуальних норм у відзиві на позовну заяву представник відповідача вказав, що докази на підтвердження заявленого розміру судових витрат на правничу допомогу будуть подані ним протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду по суті спору, тобто до закінчення судових дебатів у справі представник зробив відповідну заяву щодо судових витрат.

У пункті 53 додаткової постанови від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що вимога частини восьмої статті 141 ЦПК України щодо строку та порядку подання доказів про розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, має застосовуватися і до справ, що розглядаються в спрощеному провадженні, де судові дебати відсутні.

Виходячи зі змісту частини восьмої статті 141 ЦПК України, сторона може подати докази на підтвердження розміру витрат, які вона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, у тому числі і після судових дебатів, але виключно за сукупності двох умов: по-перше, ці докази повинні бути подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, по-друге, сторона зробила відповідну заяву про розподіл судових витрат до закінчення судових дебатів.

Зазначене узгоджується із положенням частини першої статті 182 ЦПК України про те, що учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань при розгляді справи судом.

Доводи апеляційної скарги відносно того, що представник відповідача не подав окремої заяви в порядку частини восьмої статті 141 ЦПК Україниє безпідставними та проявом надмірного формалізму при вирішенні питання про розподіл судових витрат, адже процесуальний закон не вимагає подання цієї заяви лише у формі окремого процесуального документа, тоді як відповідно до вимог статей 183, 134 ЦПК України таке клопотання може міститися й у першій заяві сторони по суті спору, якою для відповідача є відзив на позовну заяву.

Матеріали справи містять докази надіслання відзиву із зазначенням попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат в сумі 136 768,25 грн, а саме витрат на правову допомогу, які становлять 5 % вартості майна, яке може бути відчужене у відповідача у випадку задоволення позовних вимог, на поштову адресу позивача, яка вказана у позовній заяві (т. 1, а.с. 205, 206), однак стороною позивача у відповіді на відзив та у подальшому під час розгляду справи не подавались будь які заяви чи клопотання щодо не співмірності заявлених відповідачем витрат на правничу допомогу та/або про зменшення вищевказаних витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання апеляційної скарги на те, що позивача не було належним чином повідомлено про судове засідання 2 серпня 2021 року з вирішення питання розподілу судових витрат, оскільки в матеріалах справи наявні документальні підтвердження того, що ОСОБА_1 та його представник - адвокат Тарасенко О.В. були обізнані про розгляд заяви представника відповідача про стягнення витрат на правничу допомогу шляхом направлення місцевим судом судових повісток про виклик в електронному вигляді за допомогою смс-повідомлення на зазначені ними номери телефонів (т. 2, а.с. 69, 71).

Крім цього, суд першої інстанції мав усі процесуальні підстави ухвалити додаткове рішення за відсутності сторони позивача, оскільки за змістом частини четвертої статті 270 ЦПК України у разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви.

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що матеріали справи не містять жодного документа, який би містив детальний опис робіт, обґрунтований розрахунок витраченого адвокатом часу та вартості робіт, актів приймання-передачі наданих послуг, то колегія суддів на їх спростування враховує правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 28 грудня 2020 року у справі № 640/18402/19 (адміністративне провадження № К/9901/27657/20), згідно яких розмір винагороди за надання правової допомоги, визначений у договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу. Щодо відсутності детального опису робіт на виконання положень частини четвертої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, суд звернув увагу на зміст цієї норми, яка запроваджена «для визначення розміру витрат», в той час як в межах цієї справи розмір гонорару адвоката встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, не залежить від обсягу послуг та часу, витраченого представником позивача, а отже є визначеним.

Колегія суддів вважає, що витрати на професійну правничу допомогу на стягнуту судом суму є співмірними із ціною позову та складністю даного спору та, що виник із сімейних правовідносин щодо майнових питань сторін, наданим адвокатомобсягом послуг у суді першої інстанції, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, вказана сума не є завищеною та відповідає дійсним і необхідним витратам, які змушена була понести відповідачу даній справі, обґрунтованих підстав для звільнення позивача від відшкодування цих витрат або їх зменшення не вбачається.

У позовній заяві представником позивача - Тарасенко О.В. було заявлено свій попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат на загальну суму 92 861,00 грн, з яких 79 695,00 грн- на професійну правничу допомогу адвоката (вартість юридичних послуг), тому достатніх підстав вважати, що заявлений відповідачем та стягнутий судом першої інстанції розмір судових витрат на правничу допомогу не відповідає критеріям співмірності, розумності та справедливості немає.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів позивача та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків районного суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційних скаргах не спростовують законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявлених позовних вимог і заперечень щодо них, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Оскільки апеляційні скарги залишаються без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, то розподіл судових витрат позивача під час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанцій відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 залишити без задоволення.

РішенняДніпровського районного суду міста Києва від 15 липня 2021 року та додаткове рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 2 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: С.А. Голуб

Д.О. Таргоній