Єдиний унікальний номер справи 333/3989/21
Номер провадження 2/333/421/22
рішення

Іменем України

12 вересня 2022 року місто Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого - судді Стоматова Е.Г., за участю: секретаря судового засідання Курочкіної І.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі Комунарського районного суду м. Запоріжжя, цивільну справу за позовною заявою фізичної особи-підприємця « ОСОБА_1 » ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) про відшкодування збитків в порядку регресу, -

ВСТАНОВИВ:

14 червня 2021 року представник позивача - адвокат Трикоз Д.Є., який діє в інтересах фізичної особи-підприємця « ОСОБА_1 », звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить суд: з Відповідача - ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь Позивача - ФОП ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) завдані збитки в порядку регресу у розмірі: 5 760 грн. 00 коп.; Витрати по сплаченому судовому збору в розмірі: 908 грн. 00 коп. та витрати на правову (правничу) допомогу в розмірі 8 348 грн. 60 коп. стягнути з відповідача на користь позивача.

В обґрунтування позову зазначено, що Мiж ПрАТ «СК «ВУСО» та ТОВ «Охоронний Холдинг - Славутич» (надалі - Страхувальник) було укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту №9-00 від 03.12.2019 року (надалі - Договір), предметом якого є майнові інтереси Страхувальника пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортного засобу «Renault Logan» державний номерний знак « НОМЕР_3 ». Страховиком ПрАТ «СК «ВУСО» видано Сертифікат №4 до Генерального договору страхування транспортного засобу із зазначенням автомобіля «Renault Logan» державний номерний знак « НОМЕР_3 », який свідчить про дотримання Страхувальником певних умов, передбачених договором страхування та підтвердження автоматичного продовження дії Договору на новий перiод.

У відповідності до умов даного Договору, ПрАТ «СК «ВУСО» взяло на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку сплатити на користь Страхувальника страхове відшкодування.

06 травня 2020 року о 14 год 50 хв м. Запоріжжя по вул. Парамонова, 4, мала місце транспортна пригода за участю транспортного засобу «Volkswagen Passat», держаний «НОМЕР_5» - під керуванням. ОСОБА_2 (та автомобілем «Renault Logan» державний номерний знак « НОМЕР_3 » - під керуванням водія ОСОБА_3 .

В результаті вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди було пошкоджено транспортний засіб автомобіль «Hyundai Tucson», державний номерний знак « НОМЕР_4 », що підтверджується повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду (від 06 травня 2020 року. Вiдповiдно до Європротоколу від об травня 2020 року, 06.05.2020 року о 14 год 50 в м. Запоріжжя по вул. Парамонова, 4 Відповідач, керуючи автомобілем «Volkswagen Passat», державний номерний знак « НОМЕР_5 » під час руху заднім ходом здійснив на автомобіль на автомобіль - «Renault Logan» державний номерний знак « НОМЕР_3 » - під керуванням водія ОСОБА_3 , внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження та завдано матеріальних збитків. Згідно Європротоколу від 06 травня 2020 року Відповідач з обставинами ДТП згоден та свою вину визнав, що підтверджується його особистим підписом.

Таким чином. Відповідач допустив порушення вимог Правила дорожнього Руху України.

07 травня 2020 року потерпіла особа від вищезазначеного ДТП - ОСОБА_4 (довірена особа ТОВ «Охоронний Холдінг - Славутич») звернувся до ПрАТ «СК «ВУСО» з заявою на виплату страхового відшкодування.

07.05.2020 року співробітниками ПрАТ СК «ВУСО» було здійснено огляд автомобіля «Renault Logan» державний номерний знак « НОМЕР_6 » щодо пошкоджень вiд ДТП, складено акт (протокол) огляду транспортного засобу - заява на виплату, фото-таблицю пошкоджень.

Згідно рахунків-фактури №1620 від 13.05.2020 року та №Ф-000000126 від 15.05.2020 року вартість відновлювального ремонту автомобіля «Renault Logan», державний номерний знак « НОМЕР_7 » складає 30 800,00 грн.

Факт ДТП 06 травня 2020 року визнаний ПрАТ СК «ВУСО» страховим випадком, що підтверджується Страховим актом № 2030046-1 від 18.05.2020 року.

Виконуючи взяті на себе зобов`язання по договору №9-00 від 03.12.2019 року, на підставі страхового акту, на виконання вимог ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. 993 Цивільного кодексу України співробітниками ПрАТ «СК «ВУСО» було проведено розрахунок суми страхового відшкодування та здійснено виплату страхового відшкодування на користь потерпілої особи (через автосервіс) в сумі 30 800,00 грн, підтверджуються платіжними дорученнями про оплату страхового вiдшкодування №13226 від 18.05.2020 року та № 13227 вiд 18 травня 2020 року. Згідно страхового акту № 2030046-1 від 18.05.2020 року сума страхового відшкодування в розмірі 28 700.00 грн перерахована на рахунок СТО, де проводився ремонт пошкодженого автомобіля «Renault Logan», державний номерний знак « НОМЕР_8 » - ФОП ОСОБА_5 та в розмiрi 2 100,00 грн на рахунок СТО- ТОВ «Фенікс Аутдор». Враховуючи вищенаведене, загальний розмір фактично понесених витрат ПРАТ «СК «ВУСО» 30 800,00 грн.

Транспортний засіб, яким керував Відповідач, був забезпечений Полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземного транспорту №АК/1412428 на момент ДТП 06.05.2020 року в ТДВ Страхова Компанія «КРЕДО».

ТДВ "СК "КРЕДО" здійснило виплату страхового відшкодування на рахунок ПрАТ «СК «ВУСО» згідно Полісу №АК/1412428 з урахуванням амортизаційного зносу та вирахуванням розміру франшизи у розмiрi 22 350,00 грн.

Враховуючи недостатність страхової виплати, для повного відшкодування завданої Відповідач повинен виплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою страхової ТДВ «СК КРЕДО», що склала - 5 760, 00 грн.

Як вбачається з вищенаведеного, право регресної вимоги виникло у ПрАТ «СК «ВУСО» з моменту виплати страхового відшкодування, тобто 18 травня 2020 року, що підтверджується платіжним дорученням.

Отже, відшкодувавши матеріальну шкоду заподіяну Відповідачем внаслідок ДТП 06.05. 2020 року, ПрАТ «СК «ВУСО» отримало право регресної вимоги до Відповідача щодо стягнення суми виплаченого страхового відшкодування, а саме 5 760, 00 грн.

Ухвалою Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 15 червня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по справі. Одночасно вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження.

27 вересня 2021 року від відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що позовні вимоги він не визнає. В обґрунтування зазначено, що відсутність боргові зобов`язання, обсяг цивільно-правової відповідальності Відповідача за шкоду, заподіяну майну, згідно з умовами договору страхування, укладеного з ТДВ СК Кредо (поліс № АК/1412428), складає 100.000 грн. (вдвічі більше, ніж передбачено законом), чого було цілком достатньо для погашення всієї суми збитків. Рішення про зменшення суми страхової виплати було прийнято з порушенням ст. ст. 22, 36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" - таке рішення не було нічим мотивоване. Той факт, що СК "Кредо" виплатило не всю суму відшкодування, а лише її частину, ніяким чином не впливає на розмір зобов`язань Відповідача. Листом від 05.06.2020 р. СК "ВУСО" надіслало йому вимогу про виплату відшкодування у розмірі 2.000 грн, що і зробив 17.06.2020 р. Виплата від СК "Кредо" на користь СК "ВУСО" здійснена 10.09.2020 року. Зауважень з боку СК "ВУСО" з цього приводу не надходило. Договір про відступлення права вимоги за визначенням може стосуватися тільки дійсної вимоги. Дії СК "ВУСО" у травні-вересні 2020 p., відсутність з її боку заперечень проти суми відшкодування свідчать про те, що зазначена сума визнавалася страховиком. Тому збільшення "боргу" з 2.000 грн. до 5.760 грн. є необгрунтованим. Відповідач не визнає, що належними і допустимими доказами доведено факт укладення договору страхування пошкодженого ТЗ саме на тих умовах, про які йдеться у позові.

Надані Позивачем документи не підтверджують факту існування мiж власником ТЗ і страховою компанією будь-яких правовідносин. "Надана Позивачем роздруківка з маркуванням "VUSO" містить нерозбірливий текст. Скоріше за все - це страховий поліс. Проте жодного розбірливого підпису на цьому папірці немає, а тому неможливо встановити, чи укладався договір страхування. У центральній верхній клітинці ледь проглядається текст «Сертифікат №» - тобто цей Документ навiть не є страховим полісом у розумiнi п. 1.8 Закону "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів". Додаткова угода № 1 не містить в своєму тексті найменування страхувальника. ТОВ "Охоронний холдинг - Славутич" і підпис, проте немає ані печатки, ані представника страховика. В тексті цієї угоди не зазначено жодного слова про предмет договору.

Також, не доведено розміру збитків. На підтвердження суми страхового відшкодування Позивачем надано документ з дивною назвою "АКТ (Протокол) огляду ТЗ - ЗАЯВА на ВИПЛАТУ". Згідно з цим документом нібито було проведено огляд Т3 - але жодного підпису жодного з учасників огляду, крім самого оцінювача, на цьому документі немає. Згідно з п. 5.2 Методики товарознавчої експертизи та оцiнки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, фонду державного майна України від 24.11.2003 р. № 142/5/2092, для технiчного огляду T3 у разі потреби замовником дослiдження здiйснюється виклик заінтересованих осіб із зазначенням дати, місця та часу проведення огляду шляхом вручення вiдповiдного виклику під розписку особі, що викликається, або телеграмою з повідомленням про її вручення адресату. Як вбачається з акту, не викликаний був ані Позивач, анi навiть сам замовник - підпису останнього на актi немає. Акт складено оцінювачем ОСОБА_6 . Згідно зі ст. 6 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" оцінювачами можуть бути громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які склали квалiфiкацiйний іспит та одержали кваліфікаційне свідоцтво оцінювача вiдповiдно до вимог цього Закону. Згідно з ч. 2 ст. 7 цього ж Закону проведення оцінки майна є обов`язковим у випадках визначення збитків або розміру відшкодування у випадках, встановлених законом. Згідно з ч. 4 ст. 8 цього ж Закону оцінка майна у випадках її обов`язкового проведення, зазначених у статті 7 цього Закону, виконана суб`єктами, які не є суб`єктами оціночної діяльності, визнається недійсною. У Державному реєстрі оцінювачів та суб`єктів оціночної діяльності, що публікується на офіційному сайті ФДМУ, вiдсутнi будь які відомості про оцінювача ОСОБА_6 .

У наданих Позивачем виписці з ЄДРПОУ і водійському посвідченні власником застрахованого автомобіля зазначено Товариство з обмеженою вiдповiдальнiстю Охоронний холдінг-Славутич", . Проте рахунок-фактура від 13.05.20 виписано iншiй юридичнiй особi - 000 "Охрана Холдинг"

Необґрунтовано розмір витрат на правову допомогу. Згідно з даними, наданими Позивачем, правову допомогу йому надавав адвокат Трикоз Д.Є. Ордер адвоката видано адвокатським об`єднанням "Адвокатус". Оплату послуг здійснено на користь адвокатського об`єднання, проте гроші отримав особисто ОСОБА_7 . За даними Єдиного реєстру адвокатів України (ЄРАУ) адвокат Трикоз Д.Є. є членом iншого адвокатського об`єднання - «Правовий горизонт». Заявлена до відшкодування сума є надмірною, оскільки справа не є складною, не потребувала і не потребує глибоких спецiальних знань, а позовні вимоги фактично сформульовані Позивачем самостійно ще під час укладання договору вiдступлення права вимоги. Сам Позивач - ОСОБА_1 - є не лише ФОП, а ще і адвокатом, права вимоги, а крім того і засновником адвокатського об`єднання "Правовий горизонт", членом якого є адвокат Трикоз Д.Є. Наведені факти свідчать про намагання штучно і безпідставно збільшити розмiр витрат на правову допомогу, якої нібито потребував Позивач.

01 листопада 2021 року на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив.

17 січня 2022 року на адресу суду від відповідача надійшли додаткові письмові пояснення.

У судове засідання позивач не з`явився, але надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить задовольнити в повному обсязі на підставі доводів зазначених у позовній заяві та відповіді на відзиві.

У судове засідання представник відповідача не звився, але надав суду заяву про розгляд справи без їх участі позовні вимоги не визнають та просить відмовити на підставі доводів зазначених у відзиві на позовну заяву та додаткових поясненнях.

У зв`язку з неявкою в судове засідання сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписуючого пристрою не здійснювалося.

Суд, вивчивши позовні вимоги позивача, перевіривши наявні в матеріалах справи докази, взявши до уваги заяву відзив, відповідь на відзив, додаткові пояснення, заяву позивача, представника відповідача, приходить до наступного.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Так, судом встановлено, що 06 травня 2020 року о 14 год 50 хв м. Запоріжжя по вул. Парамонова, 4, мала місце транспортна пригода за участю транспортного засобу «Volkswagen Passat», держаний «НОМЕР_5» - під керуванням. ОСОБА_2 (та автомобілем «Renault Logan» державний номерний знак « НОМЕР_3 » - під керуванням водія ОСОБА_3 , що підтверджується повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду від 06 травня 2020 року.

Мiж ПрАТ «СК «ВУСО» та ТОВ «Охоронний Холдинг - Славутич» (надалі - Страхувальник) було укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту №9-00 від 03.12.2019 року (надалі - Договір), предметом якого є майнові інтереси Страхувальника пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортного засобу «Renault Logan» державний номерний знак « НОМЕР_3 ».

Транспортний засіб, яким керував Відповідач, був забезпечений Полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземного транспорту №АК/1412428 на момент ДТП 06.05.2020 року в ТДВ Страхова Компанія «КРЕДО».

07.05.2020 року співробітниками ПрАТ СК «ВУСО» було здійснено огляд автомобіля «Renault Logan» державний номерний знак « НОМЕР_6 » щодо пошкоджень вiд ДТП, складено акт (протокол) огляду транспортного засобу - заява на виплату, фото-таблицю пошкоджень.

Згідно рахунків-фактури №1620 від 13.05.2020 року та №Ф-000000126 від 15.05.2020 року вартість відновлювального ремонту автомобіля «Renault Logan», державний номерний знак « НОМЕР_7 » складає 30 800,00 грн.

Факт ДТП 06 травня 2020 року визнаний ПрАТ СК «ВУСО» страховим випадком, що підтверджується Страховим актом № 2030046-1 від 18.05.2020 року.

ТДВ "СК "КРЕДО" здійснило виплату страхового відшкодування на рахунок ПрАТ «СК «ВУСО» згідно Полісу №АК/1412428 з урахуванням амортизаційного зносу та вирахуванням розміру франшизи у розмiрi 22 350,00 грн.

За змістом положень ч. 3 ст. 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової і моральної шкоди.

У відповідності до положень ч.ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.

Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.

Статтею 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди. Якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦК України щодо відшкодування шкоди, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди.

Аналогічні правові висновки викладено Верховним Судом у постанові від 27 грудня 2019 року у справі №686/11256/16-ц.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст. 76, ч.1, 2 ст.77, ч.2 ст. 78, ч.1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.6 ст. 81, ч.1 ст. 89 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Сторонами в зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).

Законодавство також передбачає порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) в зобов`язанні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).

При цьому, Велика Палата Верховного Суду по справі № 465/646/11 (постанова від 31.10.2018 року) зазначила, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.

Відповідно до ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до ч.1 ст. 985 ЦК України страховиком є юридична особа, яка спеціально створена для здійснення страхової діяльності та одержала у встановленому порядку ліцензію на здійснення страхової діяльності.

Вимоги, яким повинні відповідати страховики, порядок ліцензування їх діяльності та здійснення державного нагляду за страховою діяльністю встановлюються законом.

Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності) і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Так, відповідно до ст.1 вищезазначеного Закону страховики - це страхові організації, що мають право на здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів відповідно до вимог, встановлених цим Законом та Законом України "Про страхування";

Відповідно до ст.38 вказаного Закону страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду , якщо він, зокрема, керував транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння та/або не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону.

З наведених норм права вбачається, що фізична особа, у будь-якому статусі, не наділена правом мати статус страховика та надавати страхові послуги, оскільки такі надаються лише юридичними особами, які спеціально створені для здійснення страхової діяльності та одержали у встановленому порядку ліцензію на здійснення страхової діяльності.

Як вбачається з встановлених судом обставин, з укладенням договору про відступлення права вимоги за договором, відбулася заміна кредитора у зобов`язанні, який є юридичною особою, спеціально створеною для здійснення страхової діяльності та такою, що одержала у встановленому порядку ліцензію на здійснення страхової діяльності - ПрАТ «СК «ВУСО» на фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 , який в силу Закону не є страховиком і не може надавати страхові послуги згідно з наведеними нормами права.

Отже, відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини 3 статті 512 та статті 979 ЦК України, оскільки для зобов`язань які виникли на підставі договору страхування, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме, страховик- юридична особа, яка спеціально створена для здійснення страхової діяльності та одержала у встановленому порядку ліцензію на здійснення страхової діяльності.

Аналогічна позиція вже висловлювалась Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2018 року в кредитних правовідносинах щодо кредитодавця, яким може бути банк або інша фінансова установа, до яких в силу закону не відноситься фізична особа (справа № 909/968/16).

Таким чином, доводи позивача, що ФОП ОСОБА_1 на підставі договору відступлення права вимоги набув права кредитора і має право на відшкодування страхової виплати з ОСОБА_2 в порядку регресу не засновані на законодавстві.

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Проте, позивачем, ФОП ОСОБА_1 , не доведено належним чином підстави позову, а саме, наявність законних підстав для переходу права регресної вимоги від страхової компанії до позивача, ФОП ОСОБА_1 та набуття нею статусу страховика.

Так, Верховний Суд у постанові від 21 вересня 2019 року у справі №521/10891/15 (провадження №61-26689св18) дійшов висновку про те, що «на відміну від суброгації у страхових відносинах, де, як вже зазначено вище, право вимоги переходить від потерпілого (страхувальника) до страховика, а деліктне зобов`язання продовжує існувати, при регресі основне (деліктне) зобов`язання припиняється та виникає нове (регресне) зобов`язання, в межах якого у кредитора (третьої особи, що виконала обов`язок замість винної особи перед потерпілим) виникає право регресної вимоги до такої винної особи.

Це випливає із змісту статей 559 та 1191 ЦК України, згідно з якими зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином; особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Зважаючи на зміст наведених норм ЦК України, право зворотної вимоги (регресу) не переходить від однієї особи до іншої, як у випадку заміни сторони (кредитора) у вже існуючому зобов`язанні (при суброгації у страхових відносинах). При регресі право регресної вимоги виникає, тобто є новим правом кредитора за новим в даному випадку регресним зобов`язанням, що виникло внаслідок припинення основного (деліктного) зобов`язання шляхом виконання обов`язку боржника (винної особи) у такому деліктному зобов`язанні третьою особою.

В цілому, як за змістом статті 1191 ЦК України так і за змістом статті 993 ЦК України і статті 27 Закону України «Про страхування», йдеться про виконання обов`язку боржника перед потерпілим - третьою особою. Водночас ці норми встановлюють різний порядок виникнення прав вимоги до винної особи у деліктному зобов`язанні.

Так, суброгація регулюється статтею 27 Закону України «Про страхування» та статтею 993 ЦК України, а регрес - статтею 1191 ЦК України.

Такі правові висновки наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі №910/2603/17 (провадження №12-134гс18)».

Верховний Суд у постанові від 24 березня 2021 року у справі №523/3212/19 (провадження №61-12680св20) зробив такий правової висновок: «У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Обмеження набуття страховиком завдавача шкоди права зворотної вимоги (регресу) випадками, які визначені у статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», зумовлене тим, що набуття вказаного права щоразу після відшкодування цим страховиком шкоди потерпілому суперечило би меті страхування цивільно-правової відповідальності, об`єктом якого є майнові інтереси завдавача шкоди та яке забезпечує, зокрема, їх захист.

Відповідно до пункту четвертого частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок виконання обов`язку боржника третьою особою.

Отже, кредитор у деліктному зобов`язанні (потерпілий) може бути замінений його страховиком (позивачем) внаслідок виконання ним обов`язку завдавана шкоди (відповідача) з відшкодування останньої».

Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, правові висновки Верховного Суду, застосовуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, роз`яснення Верховного Суду України, з`ясовуючи наведені обставина справи, що мають значення для правильного вирішення спору, наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що ФОП ОСОБА_1 не є юридичною особою, яка спеціально створена для здійснення страхової діяльності та одержала у встановленому порядку ліцензію на страхові послуги (страхова організація) і не може мати статус страховика, отже вимоги ФОП ОСОБА_1 про те, що на підставі договору відступлення права вимоги вона набув права кредитора і має право на відшкодування страхової виплати з ОСОБА_2 в порядку регресу, не ґрунтуються на вимогах законодавства.

Керуючись ст.ст.4-13,76-84, 258-273ЦПК України,суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволені позовної заяви фізичної особи-підприємця « ОСОБА_1 » ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) про відшкодування збитків в порядку регресу - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Запорізького апеляційного суду протягом 30 днів з дня її підписання. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 12 вересня 2022 року.

Суддя Комунарського районного суду

міста Запоріжжя Е.Г. Стоматов