Житомирський апеляційний суд
Справа №296/4422/21 Головуючий у 1-й інст. Петровська М. В.
Категорія 83 Доповідач Галацевич О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2022 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Галацевич О.М.,

суддів: Григорусь Н.Й., Микитюк О.Ю.,

з участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі справу №296/4422/21 за позовом ОСОБА_1 до Корольовського відділу державної виконавчої служби у м.Житомирі Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький), Публічного акціонерного товариства "ФІДОБАНК" про зняття арешту з майна,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 ,

на рішення Корольовського районного суду м. Житомира, ухвалене 28 вересня 2021 року суддею Петровською М.В. у м. Житомирі, повний текст рішення складено 18 жовтня 2021 року,

в с т а н о в и в :

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до Корольовського відділу державної виконавчої служби у м.Житомирі Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький), Публічного акціонерного товариства «Фідобанк», у якому, з урахуванням уточненої заяви від 01.06.2021, просила зняти арешт з усього належного їй майна, накладений постановами державного виконавця Корольовського ВДВС Житомирського МУЮ Щербань О.М. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження: №28450693 від 31.08.2011, реєстраційні номери обтяження в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №11573304 та №11573486, записи вчинені Житомирською філією державного підприємства "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України 05.09.2011; №33068807 від 15.06.2012, реєстраційний номер обтяження в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №12626550, запис вчинений Житомирською філією державного підприємства "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України 05.09.2011. Також просила стягнути з відповідачів судовий збір.

В обґрунтування позову зазначила, що в 2008 році взяла кредит, сума заборгованості по якому була стягнута з неї рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 17 квітня 2012 року. За виконавчим листом, виданим судом першої інстанції, виконавчою службою відкрито виконавче провадження №33068807. У процесі виконання постановою державного виконавця від 15 червня 2012 року накладено арешт на все належне їй майно та оголошено заборону на його відчуження. Окрім того вказала, що згідно відомостей Єдиного реєстру заборон про відчуження об`єктів нерухомого майна 05 вересня 2011 року було зареєстровано арешт всього майна ОСОБА_1 на підставі постанови державного виконавця Корольовського ВДВС Житомирського МУЮ, ВП 28450693, 31.08.2011. Згідно листа Корольовського ВДВС у м.Житомирі Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) на даний час на виконанні немає виконавчих проваджень відносно ОСОБА_1 , а ті, які були відкриті (№ НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 ) завершені 28 січня 2013 року та 27 березня 2013 року. Надати більш детальну інформацію щодо вказаних проваджень державна виконавча служба не має можливості, оскільки матеріали проваджень знищено за закінченням терміну зберігання. Оскільки в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна є запис про арешт всього належного їй майна, вона не може в повному обсязі володіти, користуватися та розпоряджатися майном. Зазначила, що на день подання позову до суду щодо неї відсутні будь-які виконавчі провадження або матеріальні претензії, а тому відпала правова підстава для арешту та заборони на відчуження майна, належного їй.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 28 вересня 2021 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.

На його думку, є безпідставними посилання суду першої інстанції на правову позицію Верховного Суду, викладену у постановах від 23.12.2020 (справа №554/7908/17-ц) та від 02.09.2020 (справа №320/5432/18) та на ст.60 (ст.59 Закону №606-ХІV) Закону України «Про виконавче провадження», оскільки у вказаних постановах викладені не зовсім подібні ситуації. Окрім того, ОСОБА_1 у позові було зазначено, що звернутися зі скаргою на дії державного виконавця в порядку ст. 447 ЦПК України або в порядку адміністративного судочинства немає підстав, оскільки виконавчі провадження, за якими накладався арешт на майно, знищені і підстави закінчення проваджень не передбачали зняття арешту в обов`язковому порядку (ст.ст. 47, 50 Закону України «Про виконавче провадження» зі змінами та доповненнями від 01.01.2013).

Вважає, що суд зобов`язаний був керуватися ст.ст. 10, 15, 16 ЦК України та ст.5 ЦПК України і у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. А тому, висновки суду про обрання позивачем невірного способу захисту своїх прав не відповідають обставинам справи та нормам ЦПК України, які суд вважає необхідним застосовувати в подібних правовідносинах.

Також є безпідставними висновки суду про те, що відповідачка, не являючись на момент звернення до суду боржником по будь-якому провадженні, для зняття арештів з майна, накладених у 2011 році та 2012 році по виконавчих провадженнях, які закінчені в 2013 році, а матеріали справи знищені, має звернутися до суду в порядку ст. 447 ЦПК України, оскільки дана стаття передбачає звернення до суду саме під час виконання судового рішення на дії того виконавця, який вчинив порушення вимог чинного законодавства під час здійснення виконання рішення суду.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Заслухавши пояснення представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 , який підтримав апеляційну скаргу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що постановою головного державного виконавця Рудюком А.В. від 15.06.2012 відкрито виконавче провадження №33068807 відповідно з виконання виконавчого листа №2-1046/12, виданого Корольовським районним судом м. Житомира 23 травня 2012 року, про стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «СЕБ Банк» (далі - ПАТ «СЕБ Банк», Банк) заборгованості на суму 103690,18 грн.

Постановою головного державного виконавця Корольовського ВДВС Житомирського МУЮ Рудюк А.В. від 15.06.2012 ВП №33068807 накладено арешт на все нерухоме майно боржника ОСОБА_1 та оголошено заборону на його відчуження (реєстраційний номер обтяження 12626550 зареєстровано 05.09.2011). У подальшому постановою виконавця відповідного відділу від 27 березня 2014 року виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі п.2 ч.1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження».

Постановою старшого державного виконавця Щербань О.М. від 31.08.2011 відкрито виконавче провадження №28450693 відповідно з виконання виконавчого листа №2-1632, виданого Корольовським районним судом м. Житомира 25 липня 2011 року, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «СЕБ Банк» заборгованості на суму 12171,59 грн, 121,71 грн сплаченого судового збору та 120 грн витрат з ІТЗ.

Постановою старшого державного виконавця Щербань О.М. від 31.08.2011 накладено арешт на все майно, що належить ОСОБА_1 та оголошено заборону на його відчуження (реєстраційний номер обтяження 11573304, 11573486 зареєстровано 05.09.2011). У подальшому виконавцем відповідного відділу винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п.8 ч.1 статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» (фактичне повне виконання рішення).

Такі обставини підтверджуються Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 27 травня 2021 року №258637862 та витягами із спецрозділу АСВП (№№33068807, 28450693) від 18.06.2021 (а.с. 25, 38-42).

Зі змісту листа №19.22/21/2021/24/14616 від 16 лютого 2021 року Корольовського відділу ДВС у місті Житомирі Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) також вбачається, що на примусовому виконанні у відділі виконавчої служби перебували наступні виконавчі провадження:

1) ВП 33068807 з виконання виконавчого листа Корольовського районного суду м. Житомира за №2-1046/12 від 23 травня 2012 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «СЕБ Банк» заборгованості на суму 103690,18 грн. 27 березня 2013 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу у відповідності до п.2 ч.1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції на момент прийняття постанови);

2) ВП 28450693 з виконання виконавчого листа Корольовського районного суду м. Житомира за №2-1632 від 25 липня 2011 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «СЕБ Банк» заборгованості на суму 12171,59 грн, 121,71 грн сплаченого судового збору та 120 грн витрат за інформаційно-технічне забезпечення. 28 січня 2013 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження у відповідності до п.8 ч.1 статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції на момент прийняття постанови).

Інших відомостей про хід виконання даних виконавчих проваджень не збереглося, так, як оригінали виконавчих проваджень знищено згідно акту від 28 лютого 2017 року про вилучення виконавчих проваджень для знищення завершених у 2013 році (а.с. 21).

Окрім того, судом першої інстанції встановлено, що згідно інформації з автоматизованої системи виконавчого провадження від 09 березня 2021 року:

виконавче провадження №42762560 щодо боржника ОСОБА_1 , стягувач - ПАТ «Фідобанк», яке відкрито 04 квітня 2014 року, завершено;

виконавче провадження №55018003 щодо боржника ОСОБА_1 , стягувач - Держава, яке відкрито 27 жовтня 2017 року, завершено (а.с.22).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що враховуючи статтю 447 ЦПК України, позивач, який у виконавчих провадженнях є боржником, не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законодавством України у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме, оскарження боржником рішень, дій або бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. ОСОБА_1 є боржником у виконавчих провадженнях, а у судовому процесі - відповідачем, тому не може пред`являти такий позов, оскільки законом для боржника встановлений інший порядок вирішення даного питання.

Колегія суддів частково погоджується з такими висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

В порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється

у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем або приватним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ОСОБА_1 не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший порядок судового захисту, а саме оскарження боржником рішення, дій чи бездіяльності державного виконавця або приватного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

В той же час, відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Помилково прийнявши позов до розгляду, під час судового розгляду суд повинен закрити провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

Отже, суд першої інстанції помилково розглянув справу по суті та не врахував того, що арешт накладено на майно ОСОБА_1 , яка є боржником у виконавчих провадженнях, з метою забезпечення виконання рішення суду, а тому вона не може виступати позивачем у цій справі й така справа не підлягає розгляду в позовному провадженні, а тому провадження у справі підлягає закриттю на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі №904/51/19 (провадження №12-122гс19), у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2021 року у справі №712/12136/18 (провадження №61-4726сво19), у постановах Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 24 червня 2021 року у справі №127/11276/20 (провадження №61-882св21), від 08 вересня 2021 року у справі №369/3757/20 (провадження №61-3588св21), від 29 вересня 2021 року у справі №234/18525/19 (провадження №61-10369св20), від 20 жовтня 2021 року у справі №236/789/21 (провадження №61-11689св21), від 01 грудня 2021 року у справі №201/6486/20 (провадження № 61-19066св20), від 19 січня 2022 року у справі №577/4541/20 (провадження №61-8240св21), підстав відступити від зазначених висновків суд не встановив.

Отже, боржник, як сторона виконавчого провадження, у разі незгоди з арештом, який накладений державним або приватним виконавцем під час примусового виконання судового рішення, не може пред`являти позов про зняття арешту з майна та бути позивачем за таким позовом, оскільки має право на оскарження дій державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Якщо суд помилково прийняв позов до розгляду, під час судового розгляду він має закрити провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі.

У апеляційній скарзі представник позивачки посилався на те, що остання позбавлена можливості звернутися до суду в порядку ст. 447 ЦПК України, оскільки на момент звернення з позовом вона не є боржником по будь-якому виконавчому провадженню, так як вони закінчені в 2013 році, а матеріали виконавчих проваджень знищені. Проте, ці доводи апеляційної скарги є безпідставними та не узгоджуються з вищевказаними висновками Верховного Суду, де за обставинами справи виконавчі провадження були також завершені і знищені (зокрема, постанова Верховного Суду від 19 січня 2022 року у справі №577/4541/20). В той же час, ОСОБА_1 не позбавлена права звернутись до виконавчої служби із заявою про скасування накладених арештів, а у разі відмови - оскаржити відповідні дії державної виконавчої служби або оскаржити бездіяльність цього органу.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 28 вересня 2021 року скасувати.

Закрити провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Корольовського відділу державної виконавчої служби у м.Житомирі Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький), Публічного акціонерного товариства "ФІДОБАНК" про зняття арешту з майна.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений 19 травня 2022 року.