НОВОМИКОЛАЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

12 жовтня 2022 рокуСправа № 322/147/22

Новомиколаївський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Губанова Р.О.,

секретар судового засідання Блажко О.П.,

за участю: позивачки за первісним позовом (відповідачки за зустрічним) ОСОБА_1 , її представника - адвоката Силкіної Н.І.,

відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним) ОСОБА_2 , його представника - адвоката Котова О.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення

і зустрічним позовом

ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Короткий зміст позовних вимог, заяв по суті, рух справи.

16 лютого 2022 року до Новомиколаївського районного суду Запорізької області надійшов зазначений цивільний позов, в якому позивачка просить суд:

зобов`язати ОСОБА_2 усунути ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , перешкоди у користуванні квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом вселення та передачі ключів від вказаної квартири.

В обґрунтування позовних вимог зазначено наступне.

12.10.1991 між позивачкою по справі та відповідачем був укладений шлюб.

За час шлюбу у них народилися діти - донька ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 і син ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 , які на теперішній час повнолітні.

Рішенням Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 24.12.2001 року (справа №2-535), шлюб між сторонами був розірваний, але подружні стосунки вони не припиняли до кінця 2019 року.

Розірвання шлюбу між подружжям ОСОБА_5 зареєстровано 02.08.2019, актовий запис №08.

За час спільного життя, а саме, в 2003 році вони з відповідачем за спільні кошти придбали квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яку останній оформив на своє ім`я.

Після покупки даної квартири, вона була зареєстрована та проживала за адресою: АДРЕСА_1 , іншого житла вона не має.

Але в 2019 році, після реєстрації розірвання шлюбу, між нею та колишнім чоловіком ОСОБА_2 виникла сварка під час якої останній побив її та вигнав з квартири.

Подібна ситуація вже мала місце не один раз. З приводу побиття та недопуску до житла вона неодноразово зверталася до правоохоронних органів.

Одночасно з цим, в осені 2019 року ОСОБА_2 забрав у неї ключі від вхідних замків на дверях квартири та не пускає її в квартиру.

Ні вона, ні їх діти не мають постійного місця проживання та вимушені постійно переходити від одних знайомих до інших та орендувати чуже житло.

Виходячи з наведеного, посилаючись на норми ст.47 Конституції України, ст.ст.15, 16, 311, 391, 405 ЦК України, 156 ЖК Української РСР, ст.25 Загальної декларації з прав людини від 10.12.1948, ст.11 Міжнародного пакту про економічні, соціальні й культурні права від 16.12.1966, ст.12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16.12.1966, ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, прецедентну практику ЄСПЛ, правові позиції викладені у постанові Верховного Суду від 10.12.2021 у справі №754/613/18-ц, просила задовольнити позовні вимоги, і стягнути судові витрати.

Ухвалою судді Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 5 травня 2022 року відкрито провадження у цивільній справі, призначено підготовче засідання.

До початку підготовчого засідання від представника відповідача - адвоката Котова О.С. надійшло клопотання про зупинення провадження у справі, у задоволенні якого ухвалою суду від 18.07.2022 було відмовлено.

27.07.2022 на адресу суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позовних вимог зазначено наступне.

ОСОБА_2 на підставі Договору дарування квартири від 4 вересня 2003 року, посвідченого державним нотаріусом Новомиколаївської державної нотаріальної контори Запорізької області Моргуновим О.В., належить квартира АДРЕСА_2 .

В квартирі АДРЕСА_2 зареєстровані громадяни: ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

12.10.1991 року між ним та ОСОБА_1 був укладений шлюб.

Рішенням Новомиколаївського районного суду Запорізької області вії 24.12.2001 року шлюб між ним та відповідачкою було розірвано.

Розірвання шлюбу між ними було зареєстровано в органах реєстрації актів громадянського стану 2 серпня 2019 року, актовий запис №08, саме з цього часу шлюб між ними було припинено остаточно.

Після 2 серпня 2019 року і до цього часу у його відносинах з ОСОБА_1 жодних ознак сім`ї не вбачається. Саме з того часу шлюб між ними офіційно розірвано, разом вони не проживали, спільний побут чи господарство не вели, шлюбні стосунки не підтримували.

Звертає увагу, що сама ОСОБА_1 зазначала, що з 02.08.2019 вони перестали де-юро і де-факто бути сім`єю. Остання наголошувала на тому, що восени 2019 року він вигнав її з квартири, але до поліції з приводу вказаного факту вона чомусь звернулась лише через два роки 7 вересня 2021 року.

Домашнє насильство щодо ОСОБА_1 він жодного разу не вчиняв. В цьому контексті посилається на постанову судді Новмиколаївського районного суду Запорізької області від 20.11.2020 у справі №322/1054/20, якою було закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП щодо ОСОБА_2 .

Доводи ОСОБА_1 щодо купівлі вказаної квартири за спільні кошти просив не брати до уваги, так-як вони не підтвердженні жодними доказами.

ОСОБА_1 втратила право користування житловим приміщенням: квартирою АДРЕСА_2 у зв`язку з припиненням з ним сімейних відносин та відсутності без поважних причин понад один рік, крім того вона не сплачує за комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню житлового приміщення, а тому він, як власник житла має право звернутися до суду з позовною заявою, оскільки відповідачка створює йому перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження його майном.

Виходячи з наведеного, посилаючись на норми ст.41 Конституції України ст.ст.16, 316, 317, 319, 321, 383, 391 405 ЦК України, ст.3 СК України, ст.ст.56, 72, 150, 156 Житлового кодексу України, статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», правові позиції викладені у постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 у справі №6-709цс16, просив відмовити ОСОБА_1 у задоволенні її позову до нього, визнати останню такою, що втратила право користування житловим приміщенням, квартирою АДРЕСА_2 і стягнути з неї на його користь судові витрати по сплаті судового збору і витрат на професійну правничу допомогу.

Ухвалою суду від 28.07.2022 прийнято зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням і об`єднано його в одне провадження із позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення.

09.08.2022 ОСОБА_6 на зустрічний позов поданий відзив, у якому остання просить відмовити у задоволенні зустрічних позовних вимог в повному обсязі.

У відзиві вказує, що сторони по справі є користувачами спірної квартири, набутої в період подружніх відносин, на ОСОБА_2 оформлено право власності на квартиру, а вона ОСОБА_1 оспорює приватне право власності колишнього чоловіка на спірну квартиру (справа перебуває в провадженні Новомиколаївського районного суду Запорізької області).

ОСОБА_2 не заперечувались факт укладання між сторонами шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_4 під час якого у них народилася донька ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 і син ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 .

За час спільного сімейного життя, 04.09.2003 вони за спільні кошти придбали спірну квартиру. Якого виду був укладений договір купівлі-продажу ОСОБА_2 її не повідомляв, а вона довіряла йому та була впевнена, що вони одна сім`я, разом прожили вже тривалий час, тому не заперечувала проти того, щоб документи на квартиру були оформлені на нього, оскільки вважала, що це майно є спільною сумісною власністю подружжя.

Вона займалась поточними ремонтами у квартирі (запрошувала спеціалістів, купувала шпалери, будівельні матеріали, робила замовлення на виготовлення і установку металопластикових вікон тощо), оскільки квартира після колишніх власників потребувала і облаштування і поточного ремонту.

Крім того в спірній квартирі знаходиться частина належного їй майна подружжя, зокрема, меблі та побутова техніка.

Оплата за комунальні послуги нею здійснювалась постійно.

Вона не має свого власного житла, а в квартиру, в яку нею вкладено і матеріальний і моральний внесок, де вона прожила майже 20 років, її колишній чоловік, тепер не надає доступу.

Також ОСОБА_2 заперечує факт скоєння ним домашнього насильства щодо неї з посиланням на постанову судді від 20.11.2020 у справі №322/1054/20. З наведеним твердженням вона не погоджується зокрема через те, що в мотивувальній частині постанови вказано, що ОСОБА_2 під час розгляду справи про адміністративне правопорушення зазначив, що 09.09.2020 між ним та його колишньою дружиною ОСОБА_1 , з якою вони спільно проживають за вказаною адресою, відбулася сварка, під час якої він був вимушений захищати себе, оскільки, за його словами, колишня дружина, висловлювалася нецензурною лайкою щодо його померлої матері і вдарила праскою по голові. ОСОБА_1 під час розгляду справи заперечила проти пояснень ОСОБА_2 та зазначила, що 09.09.2020, у вечірній час, відбулася сварка, під час якої вона була вимушена захищати себе, оскільки, за словами ОСОБА_1 , колишній чоловік, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, почав катувати її, а саме бив, тягав за волосся, намагався душити, водночас документальних підтверджень спричинених їй тілесних ушкоджень від цих ударів, остання не надала. Судом встановлено, що до протоколу про адміністративне правопорушення додано лише письмові пояснення ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 , що у сукупності із невизнанням особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, своєї вини у вчиненні проступку, не доводять факту вчинення домашнього насильства, а лише підтверджують наявність 09.09.2020 сварки між ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 , через неприязні відносини.

Закриття провадження подій справі не спростовує встановлені судом факти, зокрема, факт їх спільного проживання за адресою спірної квартири (про, що у судовому засіданні повідомив ОСОБА_2 ), а також факт неприязних стосунків, що супроводжувалися сварками та агресивною поведінкою з боку ОСОБА_2 , в результаті чого вона вимушена була викликати працівників поліції і просити у них захисту.

Вказує, що під час такої сварки, ОСОБА_2 з погрозами вбивства відібрав у неї ключі від спірної квартири та виштовхав її за двері навіть без особистих речей.

Також вказує, що після покупки квартири ОСОБА_2 особисто звернувся до виконкому та зареєстрував її місце проживання в спірній квартирі.

Вона не заперечує ту обставину, що рішенням Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 24.12.2001 (справа №2-535), шлюб між ними був розірваний, але вони залишились проживати разом і вести спільне господарство та виховувати своїх дітей.

Розірвання шлюбу, здійснене судом до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» (27.07.2010), підлягає державній реєстрації в органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Реєстрація розірвання шлюбу між подружжям ОСОБА_5 здійснена 02.08.2019 - актовий запис №08. Оскільки відділом державної реєстрації актів цивільного стану, ОСОБА_2 видано свідоцтво, із зазначенням фактичного місця та дати державної реєстрації розірвання шлюбу - 02.08.2019, часом припинення шлюбу між подружжям вважається саме ця дата.

Про те, що ОСОБА_2 звернувся до відділу РАЦС аби зафіксувати реєстрацією розірвання шлюбу, їй стало відомо тільки наприкінці вересня 2020 року.

Копію свідоцтва про розірвання шлюбу, вона отримала у відділі РАЦС, після того як ОСОБА_2 повідомив їй, що він був в РАЦС і йому зареєстрували розірвання шлюбу.

Доводи ОСОБА_2 , зазначені у зустрічному позові, про визнання її такою, що втратила право користування спірним житлом, з причини відсутності понад один рік є необґрунтованими, оскільки вона не втратила інтересу до спірного житла і її відсутність в ньому обумовлена поважними причинами.

ОСОБА_2 протиправно позбавив її права користування спірним житлом. Її неодноразові намагання потрапити до квартири, в т.ч. звернення до поліції - результату не дали, колишній чоловік так і не пускає.

Після того, як ОСОБА_2 вигнав її з квартири, вона мешкала у знайомих, а потім, домовилась з сестрою, про тимчасове проживання з нею в її квартирі до того часу, поки не вирішиться спір з ОСОБА_5 щодо розподілу майна подружжя, про що нею ініційовано процес ще в липні 2021 року.

Як підсумок ОСОБА_1 наводить наступні обставини:

- вона (колишня дружина) була повноправним членом сім`ї позивача за зустрічним позовом, майже 20 років проживала разом із ним та вела спільне господарство;

- вселилась у житло за згодою ОСОБА_2 , як його законна дружина;

- іншого власного житла для проживання не має;

- сама спірна квартира має три кімнати, загальна площа 60,4 кв. м, житлова 36,4 кв. м.

Отже, всі ці обставини дають підстави вважати, що припинення у неї статусу члена сім`ї, у зв`язку із розірванням шлюбу, не припиняє її права на користування даним спірним приміщенням та не дає права ОСОБА_2 виселити її з квартири.

Як правову підставу для відзиву посилається на положення ст.47 Конституції України, ст.ст.9, 64, 156 ЖК Української РСР, ст.ст.405, 406 ЦК України, ст.3 СК України, прецедентну практику ЄСПЛ, правові позиції викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13.10.2020 у справі №447/455/17, від 04.07.2018 у справі 653/1096/16-ц, 21.08.2019 у справі №569/4373/16-ц, Верховного Суду від 10.03.2021 у справі №686/26093/19-ц, від 09.10.2019 у справі №615/1636/17.

22.08.2022 ОСОБА_2 на відзив ОСОБА_1 подана відповідь зі змісту якої випливає, що доводи останньої є необґрунтованими, підстави для задоволення її позову до нього відсутні. Водночас його зустрічний позов підлягає задоволенню, з огляду на те що: ОСОБА_2 не має іншого власного житла; ОСОБА_1 вже понад як три роки перестала бути членом сім`ї ОСОБА_2 та спільне господарство з ним не веде; вже майже два роки ОСОБА_1 у спірній квартирі не проживає; ОСОБА_1 не має на утриманні неповнолітніх дітей.

Також останній звертав увагу про безпідставність доводів щодо вчинення ним домашнього насильства.

Як правову підставу для відповіді посилається на положення ст.41, 47 Конституції України, ст.ст.7, 9, 64, 150, 156, 162 ЖК Української РСР, рішення Конституційного суду №4 від 03.10.1997, №23-рп/2010 від 22.12.2010, №5-рп/2012 від 13.03.2012, ст.ст.317, 319, 401, 402, 405, 406 ЦК України, ст.3 СК України, ст.ст.1, 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, прецедентну практику ЄСПЛ, правові позиції викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.10.2020 у справі №447/455/17.

26.08.2022 ОСОБА_1 подане заперечення. Остання зазначає, що на постанову судді від 20.11.2020 у справі №322/1054/20 вона посилалася не з метою встановлення вини ОСОБА_2 у вчиненні домашнього насильства, а в контексті встановлених суддею обставин щодо спільного проживання, неприязних стосунків, сварок, виклику поліції.

Щодо посилань ОСОБА_2 як власника квартири, якого не цікавить питання відсутності у неї взагалі будь-якого житла, оскільки станом на тепер вона не є членом його сім`ї, вказує, що останній замовчує той факт, що спірна квартира набута нами в період шлюбу за договором дарування від сторонніх осіб, які по оголошенню продавали цю квартиру.

Тому, на питання чи ділиться квартира оформлена на одного із подружжя за договором дарування при розлученні, слід зазначити, що будь-яке майно, яке було придбане у шлюбі, належить до категорії спільно нажитої власності, на частку якої може претендувати кожен учасник шлюборозлучного процесу.

При цьому існує кілька об`єктів, які при розлученні не підлягають розподілу: майно, придбане до моменту реєстрації шлюбу; подароване або отримане у спадщину майно від родича; об`єкти інтелектуальної власності; різні побутові предмети; дитячі та особисті речі.

Отже, спірне житлове приміщення - не підпадає під наведені вище об`єкти, які при розлученні не підлягають розподілу.

Крім положень матеріального закону, прецедентом практики ЄСПЛ і правових позицій які ОСОБА_1 зазначала у раніше поданих нею заявах по суті, остання додатково посилається на положення ст.391 України і правові позиції викладені у постановах Верховного суду від 03.04.2019 у справі №454/2025/15-ц, від 09.12.2020 у справі №209/2642/18.

В судовому засіданні кожна з сторін підтримала свої позови і заперечували проти задоволення позовних вимог протилежної сторони з підстав викладених в їх заявах по суті.

За клопотанням ОСОБА_1 в судовому засіданні були допитані свідки: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 .

Фактичні обставини встановлені судом,

мотиви з яких виходив суд і застосовані норми права:

12.10.1991 між ОСОБА_2 і ОСОБА_14 був укладений шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладання шлюбу серії НОМЕР_1 від 12.10.1991 (а.с.7), витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища №6 від 31.08.2021 (а.с.8).

Під час шлюбу у них народилися спільні діти - донька ОСОБА_15 ІНФОРМАЦІЯ_2 і син ОСОБА_13 ІНФОРМАЦІЯ_3 , що визнається сторонами.

Новомиколаївським районнм судом Запорізької області від 24.12.2001 року (справа №2-535), було ухвалено рішення про розвівання шлюбу між сторонами, яке набрало законної сили 24.01.2002 (а.с.55).

24.09.2003 на підставі договору дарування від 04.09.2003 укладеного з одного боку - ОСОБА_16 і ОСОБА_17 в якості дарувателів і з другого боку - ОСОБА_2 як обдарованого, зареєстровано право приватної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

02.12.2003 за вказаною адресою зареєстровано місце проживання ОСОБА_2 , що підтверджується копією його паспорта громадянина України (а.с.52) і копією з адресної книги (а.с.80).

30.11.2004 за вказаною адресою зареєстровано місце проживання ОСОБА_1 , що підтверджується копією її паспорта громадянина України (а.с.5), копією витягом №3853 від 02.09.2021 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб (а.с.6), копією з адресної книги (а.с.80), довідкою Новомиколаївської селищної ради №1962 від 08.08.2022 (а.с.79). Вказаною довідкою також підтверджується, що ОСОБА_1 зареєстрована за цією адресою на момент видачі довідки.

За час спільного життя, в квартирі робилися ремонти, останній з яких, на лоджії, зроблений у грудні 2019 році, що визнається сторонами.

Достеменно встановлено, що в період з травня 2017 року по квітень 2020 року ОСОБА_1 здійснювалися комунальні платежі за квартиру (а.с.10 - 13, 83 - 86). Також нею сплачувалися витрати за вивіз смітття (показання свідка ОСОБА_10 ).

Розірвання шлюбу між подружжям ОСОБА_5 зареєстровано 02.08.2019, актовий запис №08, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 від 02.08.2019 (а.с.56), витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища №6 від 31.08.2021 (а.с.8).

Щонайменше до 09.09.2020 ОСОБА_1 і ОСОБА_2 спільно проживали за адресою: АДРЕСА_1 , і вказаного числа між ними відбулася сварка через неприязні відносини, що підтверджується копією постанови судді Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 20.11.2020 у справі №322/1054/20.

26.07.2021 ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 про визнання договору дарування квартири договором купівлі-продажу та визнання права власності на Ѕ квартири. Ухвалою судді Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 03.08.2021 було відкрито провадженя у справі №322/673/21. Ухвалою суду від 08.09.2021 вжито заходів, забезпечення позову, шляхом накладення арешту на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.40, 76 - 78).

04.09.2021 ОСОБА_1 зверталася до відділення поліції №3 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області(ЄО №1585) щодо конфлікту з ОСОБА_2 наслідком чого останній була надана відповідь від 07.09.2021 за №4900/72/01-2021 про відсутність ознак кримінального чи адміністративного правопорушення. Повідомлено про проведення профілактичної бесіди з ОСОБА_2 . Водночас відділенням поліції вбачалися ознаки цивільних правових відносин (а.с.14).

25.11.2021 ОСОБА_1 зверталася до відділення поліції №3 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області (ЄО №2220) щодо конфлікту з ОСОБА_2 , який не пускав її в квартиру (а.с.16).

26.11.2021 ОСОБА_1 зверталася до відділення поліції №3 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області (ЄО №2226) щодо конфлікту з ОСОБА_2 наслідком чого останній була надана відповідь від 30.11.2021 за №6334/72/01-2021 про відсутність в діях ОСОБА_2 ознак кримінального чи адміністративного правопорушення. Водночас відділенням поліції вбачалися ознаки цивільних-правових відносин. Рекомендовано звернутися з цивільним позовом до Новомиколаївського районного суду (а.с.15).

У ОСОБА_1 відсутнє власне житло що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдигого реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта (а.с.74, 75).

Допитана в якості свідка ОСОБА_7 повідомила, що є сестрою позивачки. Показала, що квартиру по АДРЕСА_3 подружжя ОСОБА_5 придбало за спільні кошти. В останніх були нормальні відносини, потім з вересня 2020 року до її помешкання прийшла ОСОБА_1 і повідомила, що її побив чоловік ( ОСОБА_2 ). Свідок так, як являється рідною сестрою впустила та дозволила позивачці жити в її квартирі. Повідомила, що відповідач забрав у позивачки ключі від квартири, яка знаходиться та не впускає останню забрати навіть речі, тому ОСОБА_1 доводилось викликати поліцію, що потрапити до квартири, для забирання речей. Свідок вказала, що позивачка з 2020 року і по теперішній час проживає у неї. Також свідок, показала суду, що вказану квартиру вона сама знаходила по оголошенню в газеті, та дзвонила домовлятися про її покупку, так як там ніхто не проживав, то квартира потребувала ремонту і тоді сім`я ОСОБА_5 спільно робили у вказаній квартирі ремонт.

Свідок ОСОБА_8 показав суду, що з позивачкою і відповідачем перебуває у дружніх стосунках. Вказав, що допомагав ОСОБА_1 і ОСОБА_2 робити ремонт в квартирі (на балконі). Що вказані обставини (ремонт) відбулися приблизно взимку 2019 року. Через нього куплялися будівельні матеріали та речі, які потрібні для праці, чеки про сплату товару свідок віддав позивачці ( ОСОБА_1 ), грошові кошти клієнти самі віддавали в магазин, в якому здійснювалась покупка. В кінці зробленої роботи ОСОБА_1 розрахувалась з ним. Вказав, що вказівки по роботі видавалися частіше позивачкою. Свідок показав, що зі його точки по облаштуванню в квартирі він зробив висновок, що там проживало подружжя.

Допитана в якості свідка ОСОБА_10 показала суду, що є сусідкою позивачки і відповідача. Сім`я ОСОБА_5 приблизно 20 років тому придбала квартиру АДРЕСА_4 (в будинку де мешкає свідок). В складі сім`ї були чоловік ( ОСОБА_2 ), дружина ( ОСОБА_1 ) і діти син і донька ( ОСОБА_4 і ОСОБА_18 ), сім`я була в дружніх стосунках між собою. Поганого про сім`ю ОСОБА_5 сказати не могла, як останні отримали вказану квартиру вона не знає. Два роки тому у подружжя сталися негаразди, позивачка звернулась до неї, і повідомила, що відповідач не пускає її до квартири, забрав ключі. Вона (свідок) особисто сиділа під будинком і чекала доки ОСОБА_2 приїздить і відкриє квартиру ОСОБА_1 . На даний час в квартирі ніхто не проживає. В квартирі робилися ремонти і с початку коли сім`я ОСОБА_5 вселилася і на протязі подальшого часу їх там проживання. Свідок повідомила, що вказана квартира виставилась на продаж, і потім в приблизно в той момент туди заїхали ОСОБА_5 . Вона ( ОСОБА_10 ) збирає з мешканців будинку грошові кошти на вивіз сміття, до 2020 року кошти на послуги їй давалися ОСОБА_1 . На даний час, оскільки у вказаній квартирі ніхто не проживає, гроші не беруться. Останній ремонт, який відбувся в квартирі, а саме лоджії, приблизно два роки тому. Ремонт робив невідомий їй чоловік. Підтвердила факт підписання нею акту.

Свідок ОСОБА_11 (чоловік ОСОБА_19 ) показав, що є сусідом позивачки і відповідача (вони мешкають на четвертому поверсі, а під ними ОСОБА_5 на третьому). Сім`я ОСОБА_5 вселилася в їх будинок, жили гарно, мають двоє дітей, робили ремонти у квартирі. Приблизно два роки між ними виникла сварка, викликали поліцію. Приблизно з того часу ОСОБА_1 в квартирі не проживає. Вказав, що з відповідачем знайомий раніше, так як працювали разом в правоохоронних органах. Поганого сказати свідок про сім`ю нічого не може. Вказав, що акт підписав не читаючи, з яким згоден частково, а саме в частині того, що ОСОБА_1 не проживала в квартирі. Однак це було обумовлено об`єктивними причинами, так як ключі від квартири ОСОБА_2 забрав (про, що він дізнався від сусідів). Рік тому до свідка звернулась позивачка з запитанням чи працює ОСОБА_5 , пояснила, що їй потрібно потрапити в квартиру щоб забрати військовий квиток. Останній ремонт на лоджії робився коли ОСОБА_5 проживала в квартирі.

Допитана в якості свідка ОСОБА_9 показала, що є сусідкою позивачки і відповідача (квартира навпроти). Показала, що ходили один до одного в гості, стосунки між подружжям були нормальні, потім в сім`ї ОСОБА_5 почались проблеми. З моменту заселення будинку в квартирі АДРЕСА_4 проживала ОСОБА_20 зі своїм сином ОСОБА_21 , потім у зв`язку з одруженням ОСОБА_16 продала квартиру ОСОБА_5 . Вказала, що ОСОБА_1 в квартирі робили ремонт, так як свідок часто ходила в гості. Під час ремонту в квартирі проживали ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та діти (син і донька). Восени 2020 року ОСОБА_1 перестали проживати разом. Підтвердила що підписувала акт.

Свідок ОСОБА_12 показав, що знає позивачку і відповідача, з останніми в сусідських відносинах. Вказав, що поживає по АДРЕСА_5 з 1997 року, ОСОБА_1 проживають на 3 поверсі, а свідок на 2, також пояснив, що приблизно років 10-15 в тій квартирі почили проживати сім`я ОСОБА_5 . Близько року тому позивачка не проживає, в квартирі (точного часу свідок не пам`ятає). Коли в вказаній квартирі перестали проживати діти, також не памятає. Вказав, що підпис в акті поставив не читаючи, вказаний акт йому дав ОСОБА_2 .

Допитаний в якості свідка ОСОБА_13 повідомив, що є сином позивачки і відповідача. Вказав, що коли йому було 8 років батьки ( ОСОБА_2 і ОСОБА_1 ) придбали квартиру по АДРЕСА_1 . Також пояснив, що з 2012 року він проживав у своєї тітки (рідної сестри його матері) із-за неприязних стосунків з батьком. Восени 2020 року до будинку тітки прийшла його мати ( ОСОБА_1 ) та розповіла, що її побив ОСОБА_2 та вигнав з будинку (з квартири), на обличчі було видно розбиту губу. Коли батьки проживали разом то стосунки у них були не хороші, батько часто вживав спиртні напої, а мати йому робила зауваження на, що ОСОБА_2 систематично її бив. Свідок вказав, що коли придбали квартиру то відразу почали її облаштовувати, робити ремонт, все це відбувалося коли він ходив до 3 класу. Робили ремонт усією сім`єю кожен робив, що було в його силах (мати робила одне, батько інше, а він те, що міг). Останнього разу свідок був у квартирі у 2020 році, коли мати показувала ремонт лоджії. Коли мати прийшла жити до тітки, то в неї не було з собою жодних власних речей, оскільки вони залишилися в квартирі. Матері приходилось принижуватися та прохати пустити ОСОБА_2 її забрати речі.

Вирішуючи питання про наявність підстав для задоволення позовів суд виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною третьою статті 3ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Положеннями ч.1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Положенням ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1); докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч.5); суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (ч.7).

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

Зокрема права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником (ч.1). Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (ч.2)

Відповідно до вимог статті 47 Конституції України держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з ч.1 ст.156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Частиною другою статті 64 ЖК Української PCP передбачено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК УРСР.

Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням

Частиною четвертою статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до правових висновків викладених у постанові Великої палати Верховного суду від 13.10.2020 у справі №447/455/17 при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, реєстрація місця проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому перешкоди у її вселенні до відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Судом під час розгляду справи не встановлено обставин, які б вказували, що ОСОБА_1 не проживала у згаданій квартирі понад рік з власної ініціативи, або втратила інтерес до житла, навпаки досліджені судом докази свідчать, що остання вживала заходи для потрапляння до квартири, однак внаслідок відсутності ключів без присутності ОСОБА_2 не могла зробити цього.

Вказані обставини в сукупності з тим, що місце проживання ОСОБА_1 у згаданій квартирі було зареєстровано, коли остання була членом сім`ї ОСОБА_2 і до теперішнього часу ця реєстрація не знята, що ОСОБА_1 фактично проживала у цій квартирі до вересня 2020 року, сплачувала за комунальні послуги і витрати на останній ремонт, що вона не має власного житла, вказують на наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Натомість позовні вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 задоволенню не підлягають, оскільки неможливість для власника в повному обсязі розпоряджатися житлом, через його зайняття іншою особою не означає втрату власником права володіння такою нерухомістю.

Право власності не є абсолютним і в цьому конкретному випадку над ним превалює право на житло.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд враховує наступне.

Згідно з ч.1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача;

Згідно зі ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Сума сплаченого судового збору позивачкою підтверджується квитанцією №58 від 16.02.2022. Розмір судових витрат позивачки на професійну правничу допомогу підтверджується наданими позивачкою документами (договором про надання правової допомоги від 30.08.2021, квитанціями від 05.02.2022 і від 12.10.2022, актом виконаних робіт від 12.10.2022).

Отже з відповідача за первісним позовом на користь позивачки підлягають стягненню витрати на сплату судового збору у сумі 992,40 грн і витрати за надання професійної правничої допомоги в сумі 10000,00 грн.

Керуючись ст.ст.258, 259, 263 - 265, 268, 273 ЦПК України, суд

вирішив:

первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задовольнити повністю.

Усунути перешкоди ОСОБА_1 в користуванні, квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом вселення до вказаної квартири.

Зобов`язати ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкоди у користуванні квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , і зобов`язати ОСОБА_2 передати ОСОБА_1 ключі від вказаної квартири.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , відмовити повністю.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 992,40 грн (дев`ятсот дев`яносто дві гривні 40 коп) витрат по сплаті судового збору і 10000,00 грн (десять тисяч гривень 00 коп) витрат на професійну правничу допомогу.

Реквізити учасників справи:

- позивачка за первісним позовом: ОСОБА_1 , АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_3 ,

- відповідач за первісним позовом: ОСОБА_2 , АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Запорізького апеляційного суду через Новомиколаївський районний суд Запорізької області.

Суддя Р.О. Губанов