ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 619/1881/17 Номер провадження 22-ц/814/2890/22Головуючий у 1-й інстанції Жорняк О.М. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого - судді - доповідача Дорош А. І.

Суддів: Лобова О. А., Триголова В. М.

при секретарі: Коротун І. В.

переглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою заступника прокурора Харківської області в інтересах держави в особі Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області, Фонду державного майна України

на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 19 квітня 2021 року, ухвалене суддею Жорняком О.М., повний текст рішення складено -28 квітня 2021 року

у справі за позовом заступника прокурора Харківської області в інтересах держави в особі Дергачівської районної державної адміністрації (Харківської районної державної адміністрації) Харківської області, Фонду державного майна України до Пересічанської селищної ради Дергачівського району (Солоницівської ОТГ Харківського району) Харківської області, ОСОБА_1 , треті особи: Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру, ПАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця», ДП «Клінічний санаторій «Курорт Березівські Мінеральні води» Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця», про визнання недійсним рішення, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, -

В С Т А Н О В И В:

28.09.2020 року прокуратура Харківської області в інтересах держави в особі Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області, Фонду державного майна України звернулася до суду з позовом про визнання недійсним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, скасування державної реєстрації земельної ділянки.

Позов мотивовано тим, що рішенням Пересічанської селищної ради Дергачівського району Харківської області від 07 квітня 2005 року, на підставі статті 142 Земельного кодексу України, припинено ДП «Санаторій Березівські мінеральні води» ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» право постійного користування частиною земельної ділянки загальною площею 45,7475 га на території сел. Березівське Пересічанської селищної ради Дергачівського району Харківської області та вирішено внести зміни до державного акту на право постійного користування землею ДП «Санаторій Березівські мінеральні води». Окрім цього, рішенням Пересічанської селищної ради Дергачівського району Харківської області від 28 лютого 2006 року на підставі статті 142 ЗК України припинено ДП «Санаторій «Березівські мінеральні води» ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» право постійного користування земельною ділянкою загальною площею 16,5525 га на території сел. Березівське Пересічанської селищної ради Дергачівського району Харківської області та вирішено скасувати державний акт на право постійного користування землею ДП «Санаторій «Березівські мінеральні води»; вказану земельну ділянку передано в оренду ДП «Санаторій «Березівські мінеральні води» із земель оздоровчого призначення комунальної власності строком на 25 років. У подальшому рішенням Пересічанської селищної ради Дергачівського району Харківської області від 02 березня 2007 року припинено ДП «Санаторій «Березівські мінеральні води» користування земельною ділянкою площею 0,3030 га та рішенням від 18 лютого 2011 року припинено ДП «Санаторій «Березівські мінеральні води» користування земельною ділянкою площею 0,0769 га у зв`язку з наданням їх Національній юридичній академії України ім. Ярослава Мудрого. Крім того, рішеннями Пересічанської селищної ради Дергачівського району Харківської області від 30 вересня 2010 року затверджено проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам для індивідуального дачного будівництва за рахунок земель оздоровчого призначення з віднесенням до категорії земель рекреаційного призначення та передано безоплатно у власність громадянам, у тому числі відповідачу ОСОБА_1 , 16 земельних ділянок по 0,1 га кожному на території Пересічанської селищної ради Дергачівського району Харківської області зі зміною цільового призначення із земель оздоровчого призначення на землі рекреаційного призначення (для індивідуального дачного будівництва), які знаходяться за адресою АДРЕСА_1 . На підставі цих рішень громадяни, у тому числі відповідач ОСОБА_1 , отримали державні акти на право власності на 16 земельних ділянок по 0,1 га кожна для індивідуального дачного будівництва. Зазначає, що рішення Пересічанської селищної ради Дергачівського району Харківської області від 07 квітня 2005 року та 28 лютого 2006 року про припинення права постійного користування землею ДП «Санаторій «Березівські мінеральні води» прийняті без згоди Фонду державного майна України, що є порушенням статей 84, 142 ЗК України. Усупереч вимог закону змінено правовий статус державної власності на землі оздоровчого призначення площею 62,3 га ДП «Санаторій Березівські мінеральні води» на правовий статус земель комунальної власності Пересічанської селищної ради Дергачівського району Харківської області. Вважає, що рішення селищної ради про передачу у власність ОСОБА_1 земельної ділянки прийняте з порушенням вимог статей 12, 118, 121, 122, 149 ЗК України та пункту 34 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», за відсутності відповідного рішення (погодження) Фонду державного майна України та прийняття рішення компетентним органом виконавчої влади щодо вилучення із постійного користування ДП «Санаторій «Березівські мінеральні води» земельної ділянки, без згоди власника землі, та змінено цільове призначення земельної ділянки селищною радою поза межами повноважень. Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 21 лютого 2017 року, яка набрала законної сили, визнано недійсними вказані рішення Пересічанської селищної ради Дергачівського району Харківської області від 7 квітня 2005 року та 28 лютого 2006 року. Посилаючись на зазначені обставини, прокурор просив суд визнати недійсним та скасувати рішення Пересічанської селищної ради Дергачівського району Харківської області від 30 вересня 2010 року про безоплатну передачу ОСОБА_1 земельної ділянки по АДРЕСА_1 ; визнати недійсним державний акт на право власності на цю земельну ділянку, виданий ОСОБА_1 ; скасувати його державну реєстрацію та державну реєстрацію вказаної земельної ділянки шляхом скасування відповідного кадастрового номеру.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 19 квітня 2021 року у задоволенні позову заступника прокурора Харківської області в інтересах держави в особі Дергачівської районної державної адміністрації (Харківської районної державної адміністрації) Харківської області, Фонду державного майна України до Пересічанської селищної ради Дергачівського району (Солоницівської ОТГ Харківського району) Харківської області, ОСОБА_1 , треті особи: Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру, ПАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця», ДП «Клінічний санаторій «Курорт Березівські Мінеральні води» Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця», про визнання недійсним рішення, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку - відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не надав належних та допустимих доказів того, що станом на час передачі спірної земельної ділянки у власність відповідача ця земельна ділянка належала до земель державної власності та на ній були розташовані об`єкти державної власності. Указана земельна ділянка перебувала в межах населеного пункту сел. Березівське, тому Пересічанська селищна рада Дергачівського району Харківської області в межах повноважень відповідно до пункту 12 Перехідних положень ЗК України змінила цільове призначення зазначеної земельної ділянки та передала її у власність відповідачу. Також на момент передачі спірної земельної ділянки у власність відповідачу рішення Пересічанської селищної ради Дергачівського району Харківської області про скасування державного акту на право постійного користування земельною ділянкою ДП «Клінічний санаторій «Курорт Березівські мінеральні води» ПАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» було чинним, не було оскаржено або скасовано. Отже, оскільки рішення органу місцевого самоврядування про скасування державного акту на право постійного користування як правовий акт на момент передачі у власність земельної ділянки мало юридичну силу, подальше скасування такого нормативного акту не повинно тягнути за собою прийняття рішення про позбавлення громадян власності, набутої під час дії нормативно-правового акту, тобто погіршувати становище відповідача. Крім того, втручання у право відповідача на мирне володіння своїм майном носить ознаки непропорційного та становитиме надмірний тягар, що свідчить про порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року№ 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції».

В апеляційній скарзі заступник керівника Харківської обласної прокуратури, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права; неповне з`ясування обставин справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, суд не надав належної оцінки доказам у справі і (за змістом апеляційної скарги) в якості її доводів детально виклав позовні вимоги. Вказав, що Пересічанська селищна рада Дергачівського району Харківської області розпорядилася земельною ділянкою з порушенням вимог закону, оскільки такі повноваження належать Дергачівській районній державній адміністрації Харківської області, що визначення Пересічанською селищною радою Дергачівського району Харківської області у зазначених рішеннях статусу спірної земельної ділянки як землі комунальної власності, є неправомірним, оскільки її вибуття з державної власності відбулося без згоди власника у встановленому законом порядку, що зміна державної власності земель оздоровчого призначення на правовий статус земель комунальної власності Пересічанської селищної ради, яка розпочала процес приватизації та передачі в оренду вказаних земель, є протиправною.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 11.06.2021 року у даній справі відкрито апеляційне провадження (т.2 а.с. 81).

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 18.06.2021 року дана справа призначена до апеляційного розгляду на 19.08.2021 року о 14-40 год. (т.2 а.с. 83).

Розпорядженням голови Верховного Суду № 14/0/9-22 від 25.03.2022 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (окремі суди Сумської, Харківської області), відповідно до ч. 7 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з урахуванням неможливості судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду на Полтавський апеляційний суд.

З 01.08.2022 року дана справа перебуває у провадженні Полтавського апеляційного суду (т.2 а.с. 115).

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 05.08.2022 року дана справа призначена до апеляційного розгляду на 23.11.2022 року о 10-20 год. (т.2 а.с. 116).

У судове засідання 23.11.2022 року до апеляційного суду не з`явилися учасники справи, належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи шляхом направлення 21.10.2022 року судових повісток про виклик до суду у цивільній справі на офіційні електронні адреси у порядку ч. 6 ст. 128 ЦПК України (т.2 а.с. 118- 126). Згідно ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Клопотанням про відкладення не надходили. При цьому, колегія суддів враховує, що електронний варіант ухвали Полтавського апеляційного суду від 05.08.2022 року розміщено в мережі Інтернет за адресою: https://reyestr.court.gov.ua/ та відповідно оприлюднено.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що рішенням Пересічанської селищної ради Дергачівського району Харківської області LХХІІ сесії V скликання від 30.09.2010 року ОСОБА_1 передано безоплатно у власність земельну ділянку по АДРЕСА_1 для індивідуального дачного будівництва (т.1 а.с. 15).

Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку, серія ЯЛ №076921, ОСОБА_1 на підставі рішення LХХІI сесії V скликання Пересічанської селищної ради Дергачівського району Харківської області від 30.09.2010 року належить земельна ділянка площею 0,1000 га. кадастровий номер :00:000:0246, за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 16).

Згідно свідоцтва про шлюб, серія НОМЕР_1 , ОСОБА_1 , 01 червні 2013 року зареєструвала шлюб з ОСОБА_2 та її прізвище після реєстрації шлюбу стало ОСОБА_1 .

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 21 лютого 2017 року визнано недійсним рішення Пересічанської селищної ради Дергачівського району від 07.04.2005 року про припинення права постійного користування ДП «Санаторій Березівські мінеральні води» ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» частиною земельної ділянки загальною площею 45,7475га на території сел. Березівське Пересічанської селищної ради Дергачівського району та рішення Пересічанської селищної ради Дергачівського району від 28.02.2006 про припинення права постійного користування ДП «Санаторій «Березівські мінеральні води» ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» частиною земельної ділянки загальною площею 16,5525га на території сел. Березівське Пересічанської селищної ради Дергачівського району (т.1 а.с. 95-109).

При цьому, у зазначеній вище постанові вказано, що незважаючи на те, що судом було прийнято рішення про неправомірність прийняття Пересічанською селищною радою Дергачівського району рішення про припинення права постійного користування земельною ділянкою ДП «Санаторій «Березівські мінеральні води», таке рішення не повинно мати жодних правових наслідків для осіб, яким в подальшому на підставі вказаного рішення було передано у власність земельні ділянки, оскільки останніми було вжито всіх заходів, яких вимагало чинне законодавство, для правомірного отримання права власності на земельну ділянку.

Водночас, суд першої інстанції визнав, що спірна земельна ділянка перебувала в межах населеного пункту, вона, згідно земельного законодавства, що діяло на час виникнення спірних правовідносин, є земельною ділянкою комунальної форми власності, компетенція щодо розпорядження якими входило та входить до повноважень територіальних громад, у даному випадку в особі Пересічанської селищної ради. На момент передачі спірної земельної ділянки у власність рішення Пересічанської селищної ради про скасування державного акту на право постійного користування земельною ділянкою ДП «Клінічний санаторій «Курорт Березівські мінеральні води» ПАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» було дійсним, ніким не було оскаржено або скасовано. Вказана земельна ділянка не була віднесена до земель державної форми власності, перебувала в межах населеного пункту сел. Березівське, що надавало право Пересічанській селищній раді повноваження проводити дії по зміні її цільового призначення та передачі у власність. Оскільки рішення органу місцевого самоврядування про скасування державного акту на право постійного користування, як правовий акт на момент передачі у власність земельної ділянки мало юридичну силу, подальше скасування такого нормативного акту не повинно тягнути за собою прийняття рішень, які порушуватимуть права громадян. Отже, позбавлення відповідача ОСОБА_1 права власності на спірну земельну ділянку не є виправданим, оскільки не є співмірним з порушеним, на думку прокуратури, правом державної власності. Слід звернути увагу, що передана у власність земельна ділянка жодним чином не порушує права санаторію та не обмежує його право на користування землею для обслуговування приміщень та будівель санаторію.

Крім того, суд першої інстанції зазначив, що у відповідності до Тимчасового положення про Фонд державного майна України, затвердженого постановою ВРУ від 07.07.1992 року, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, та ЗУ «Про управління об`єктами державної власності», Фонд державного майна України було визначено суб`єктом управління об`єктами державної власності. Разом з тим, згідно ЗУ «Про управління об`єктами державної власності» саме до повноважень Фонду державного майна України віднесено обов`язок по формуванню і веденню Єдиного реєстру об`єктів державної власності. У разі перебування спірної земельної ділянки у реєстрі об`єктів нерухомого майна державної власності, Пересічанська селищна рада не мала б можливості розпоряджатись вказаною земельною ділянкою, у тому числі проводити дії по зміні її цільового призначення.

Щодо вимоги позивачів про скасування державної реєстрації державного акту на право власності на спірну земельну ділянку, який зареєстрований 05.11.2010 року в книзі реєстрації записів про державні акти на право власності на землю та на право постійного користування землею, то суд першої інстанції визнав такі вимоги передчасними та зазначив, що відповідний обов`язок по скасуванню державної реєстрації права власності має відповідач на виконання рішення суду, у разі задоволення позову при визнанні правової підстави набуття такого права. На час розгляду справи, відсутні докази, які б свідчили про протилежні дії або бездіяльність даних органів при виконанні судового рішення.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що згідно рішення Харківської обласної ради від 27.01.2005 року було затверджено розроблений ДП «Харківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» проект встановлення меж населених пунктів на території Пересічанської селищної ради Дергачівського району, згідно з яким площа смт. Пересічне складає 1012,5332 га, селища Березівське 237,6425 га, селища Комунар 96,6224 га, загальна площа земель цих населених пунктів згідно з проектом складає 1346,7981 га (т.1 а.с. 91).

На підставі встановлених обставин, судом першої інстанції визнано, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, що станом на час передачі вказаної земельної ділянки у власність відповідачу спірна земельна ділянка належала до земель державної власності та на ній розташовані об`єкти державної власності. Вказана земельна ділянка перебувала в межах населеного пункту сел. Березівське, що надавало право Пересічанській селищній раді повноваження проводити дії по зміні її цільового призначення та передачі у власність відповідно до п.12 Перехідних положень ЗК України, інших відомостей суду не надано.

Також суд першої інстанції зазначив, що на момент передачі спірної земельної ділянки у власність відповідача рішення Пересічанської селищної ради про скасування державного акту на право постійного користування земельною ділянкою ДП «Клінічний санаторій «Курорт Березівські мінеральні води» ПАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» було дійсним, ніким не було оскаржено або скасовано.

Таким чином, оскільки рішення органу місцевого самоврядування про скасування державного акту на право постійного користування як правовий акт на момент передачі у власність земельної ділянки мало юридичну силу, подальше скасування такого нормативного акту не повинно тягнути за собою прийняття рішень, про позбавлення громадян власності, набутої за час дії нормативно-правового акту, тобто погіршувати становище відповідача.

Відповідно до п. «ґ» ст. 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для індивідуального дачного будівництва - не більше 0,10 гектара.

Так, відповідач ОСОБА_1 скористалася своїм законним правом та отримала безоплатно у власність земельну ділянку для індивідуального дачного будівництва (у межах сел. Березівське Дергачівського району Харківської області) у відповідності до ст. 121 ЗК України, а селищна рада розпорядилася земельною ділянкою та передала її безоплатно у власність фізичній особі, якою було в подальшому отримано державний акт на право власності на земельну ділянку.

З врахуванням чинного законодавства України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практики Європейського суду з прав людини, суд першої інстанції визнав, що особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Таким чином, відсутність можливості реалізації власниками землі та землекористувачами права на отримання відшкодування є порушенням не лише норм ЗК України, а й статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Крім того, громадянин України, який у межах, наданих законодавством України набув право на земельну ділянку, не може нести негативних наслідків у зв`язку з порушенням процедури прийняття рішення органами влади чи місцевого самоврядування, які презюмується, діють у межах правового поля.

Судом не встановлено неправомірних/незаконних/ недобросовісних дій ОСОБА_1 , що набувала майно в рамках безоплатної приватизації землі, не встановлено факту порушень прав і інтересів держави внаслідок такої приватизації. На існування таких обставини прокурор, звертаючись із позовом, не посилався.

Водночас, суд першої інстанції визнав, що звертаючись до суду з позовом, прокурор не надав суду належних та допустимих доказів того, що земельна ділянка знаходиться саме поза межами населеного пункту та на ній розташовані об`єкти державної власності, оскільки ОСОБА_1 передавалася земельна ділянка у межах сел. Березівське.

Дочірнє підприємство «Клінічний санаторій «Курорт Березівські Мінеральні води» Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця», якому спірна земельна ділянка належала на праві постійного користування до моменту припинення такого права рішенням Пересічанської селищної ради від 28.02.2006 року, яке визнано недійсним постановою ХАГС від 21.02.2017 року, не визначено як особа, права якої потребують судового захисту. Вимога про повернення земельної ділянки такій особі прокурором у позовній заяві не ставиться, як і не наводяться, за наведених обставин, підстави для безоплатного вилучення земельної ділянки у ОСОБА_1 .

Крім того, судом першої інстанції також встановлено, що прокуратура Харківської області була обізнана про передачу спірної ділянки у власність ОСОБА_1 у 2010 році під час проведення перевірки дотримання вимог законодавства, а тому доводи, наведені в позовній заяві щодо моменту виявлення порушення, не відповідають дійсності.

З огляду на наведене, суд першої інстанції визнав, що втручання у право ОСОБА_1 на мирне володіння своїм майном носить ознаки непропорційного та становитиме для відповідача надмірний тягар, що свідчить про порушення статті 1 Першогопротоколу Конвенції.

Таким чином, аналізуючи вищевказане, беручи до уваги надані суду докази, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Апеляційний суд у складі колегії суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Предметом позову в цій справі є визнання недійсним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, скасування державної реєстрації земельної ділянки.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ сторонами цивільного розглядує позивач і відповідач, які мають рівні права, включаючи право на юридичну допомогу. Підтримка прокуратурою однієї зі сторін може бути виправданаза певних умов, наприклад, з метою захисту вразливих осіб, які вважаються не здатними захистити свої інтереси самостійно, або в разі, якщо правопорушення зачіпає велику кількість людей, або якщо вимагають захисту реальні державні інтереси або майно (рішення у справах Korolev v. Russia від 01 квітня 2010 року; Menchinskaya v. Russia від 15 січня 2009 року).

Пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України передбачено, що представництво прокурором інтересів держави в суді здійснюєтьсяу виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Таким є Закон України від 14 жовтня 2014 року «Про прокуратуру».

За змістом частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру», зараз і надалі в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, прокурор може представляти інтереси держави в суді у таких випадках:

1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; 2) у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду, прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абзац 2 частини другої статті 45 ЦПК України 2004 року, аналогічна норма в статті 56 ЦПК України у наступних редакціях).

Звертаючись до суду з позовом в інтересах держави в особі Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області та Фонду державного майна України, заступник прокурора Харківської області зазначав, що Пересічанська селищна рада Дергачівського району Харківської області здійснила розпорядження земельною ділянкою державної власності з перевищенням своїх повноважень, оскільки такі повноваження належать Дергачівській районній державній адміністрації Харківської області. Спірна земельна ділянка належала державі та була надана у постійне користування ДП «Санаторій «Березівські мінеральні води», а тому могла бути відчужена виключно за згодою держави. Ураховуючи, що державні органи неналежно виконали покладений на них обов`язок щодо захисту інтересів держави, представництво прокурором інтересів держави в особі Дергачівської районної державної адміністрації та Фонду державного майна України є правомірним.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина другастатті 19 Конституції України).

Згідно з частинами першою-третьою статті 1 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), виконавчу владу в областях, районах, районах Автономної Республіки Крим, у містах Києві та Севастополі здійснюють обласні, районні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації. Місцева державна адміністрація є місцевим органом виконавчої влади і входить до системи органів виконавчої влади. Місцева державна адміністрація в межах своїх повноважень здійснює виконавчу владу на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці,а також реалізує повноваження, делеговані їй відповідною радою.

Пунктами 1, 2 частини першої статті 21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» передбачено, що місцева державна адміністрація розробляє та забезпечує виконання затверджених у встановленому законом порядку програм раціонального використання земель, лісів, підвищення родючості ґрунтів, що перебувають у державній власності; розпоряджається землями державної власності відповідно до закону.

Відповідно до частини першої та пункту «ж» частини третьої статті 84 ЗК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. До земель державної власності, які не можуть передаватися у комунальну власність, належать, зокрема земельні ділянки, на яких розташовані державні, у тому числі казенні підприємства, господарські товариства, у статутних фондах яких державі належать частки (акції, паї), об`єкти незавершеного будівництвата законсервовані об`єкти.

Частиною першою статті 116 ЗК України передбачено, що громадянита юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власностіза рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом абоза результатами аукціону. Набуття права власності громадянамита юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеномучастиною першою статті 128 цього Кодексу.

Відповідно до частини шостої статті 118 ЗК України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівельі споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри.

До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та висновки конкурсної комісії (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних утворень, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян особами, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін (частина сьома статті 118 ЗК України).

У постанові Харківського апеляційного господарського суду від 21 лютого 2017 року у справі № 922/3652/15, якою визнано недійсними рішення Пересічанської селищної ради від 07 квітня 2005 року та від 28 лютого2006 року про припинення права постійного користування ДП «Санаторій Березівські мінеральні води» частиною земельних ділянок на території сел. Березівське Пересічанської селищної ради Дергачівського району Харківської області, встановлено, що лише Дергачівська районна державна адміністрація Харківської області мала повноваження припинити право постійного користування ДП «Санаторій «Березівські мінеральні води» належною державі землею оздоровчого призначення, в межах населеного пункту - сел. Березівське Дергачівського району Харківської області, а тому питання про припинення права постійного землекористування ДП «Санаторій «Березівські мінеральні води» повинно вирішуватися органом державної влади, а не органом місцевого самоврядування (т.1 а.с. 98-109).

Врахувавши преюдиційність встановлених постановою Харківського апеляційного господарського суду від 21 лютого 2017 року обставин, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення Пересічанської селищної ради Дергачівського району Харківської області від 30 вересня 2010 року про безоплатну передачу у приватну власність ОСОБА_1 земельної ділянки прийняте з перевищенням селищною радою повноважень щодо розпорядження землями, які відносяться до земель державної власності, а тому наявні підстави для визнання його недійсним та скасування.

Державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади, а тому вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий, і дотримання вимог, передбачених земельним законодавством, зокрема статтями 116, 118 ЗК України.

Враховуючи, що рішення Пересічанської селищної ради від 30 вересня 2010 року про безоплатну передачу у приватну власність ОСОБА_1 земельної ділянки, площею 0,1000 га, розташованої на АДРЕСА_1 , прийнято органом місцевого самоврядування з перевищенням повноважень, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про визнання недійсним державного акта на право власності на спірну земельну ділянку, виданого на ім`я ОСОБА_1 , зареєстрованого 30 жовтня 2010 року в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землюта на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 15, кадастровий номер :00:000:0246, виданого на підставі зазначеного вище рішення органу місцевого самоврядування.

Щодо обраного позивачем способу захисту, колегія суддів зазначає, що відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбаченийстаттею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушеннята наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Зазначений правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 12 червня 2013 року (провадження № 6-32цс13).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування про передачу у приватну власність спірної земельної ділянки ОСОБА_1 , а також виданого на його підставі державного акта та скасування його державної реєстрації є належним способом захисту порушених прав та інтересів держави, оскільки призводить до їх відновлення, а отже, висновки суду першої інстанції про неправильно обраний прокурором спосіб захисту є помилковими.

Оцінюючи у цій справі наявність підстав для втручання у право ОСОБА_1 на мирне володіння майном, колегія суддів враховує ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», якою передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «Щокін проти України»), напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном гарантованого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме:1) чи є втручання законним; 2) чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; 3) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій «законності» означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення,не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавствомі в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання.

У сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землюв поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповіднодо яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування,їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З врахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що правовідносини у цій справі пов`язані з вибуттям земельної ділянки з державної власності та становлять суспільний інтерес, враховуючи, що Пересічанська селищна рада Дергачівського району Харківської області розпорядилася належною державі земельною ділянкою оздоровчого призначення з порушенням вимог закону, звернення прокурора із зазначеним позовом відповідає «суспільним» інтересам та є пропорційним втручанням у право особи на мирне володіння майном, оскільки полягає у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання - зміни цільового призначення земель оздоровчого призначення та їх повернення у власність держави для задоволення потреб народу України у користуванні природними лікувальними властивостями землі для профілактики захворювань і лікування людей.

Аналогічні правові висновки містяться у постановах Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 619/1884/17 (провадження № 61-45814св18), від 06 травня 2020 року у справі № 619/1886/17 (провадження № 61-45230св18) та від 25 червня 2020 року у справі№ 619/1879/17 (провадження № 61-42822св18).

Разом з цим, колегія суддів зазначає, що згідно матеріалів справи представником відповідача ОСОБА_1 - адвокатом Тітовим І.Б. 03.10.2018 року, тобто до ухвалення рішення судом першої інстанції, подано до суду клопотання про застосування строків позовної давності та про відмову у задоволенні позову з цих підстав (т.1 а.с. 193-203).

Частиною другою статті 2 ЦК України передбачено, що одним з учасників цивільних правовідносин є держава, яка згідно зі статтями 167, 170 цього Кодексу набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

За частиною другою статті 3 ЦПК України (у редакції, чинній на час звернення прокурора до суду з позовом) у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

Одним з таких органів є прокуратура, на яку пунктом 2 статті 121 Конституції України покладено представництво інтересів держави у випадках, визначених законом.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Аналізуючи відповідність обставин справи та дій державних органів відповідно до Конвенції, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» (заява №29979/04) підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування», який передбачає, що в разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб.

Прорахунки або помилки державних органів повинні слугувати на користь потерпілих, насамперед у разі, якщо це не впливає на інші приватні інтереси. Іншими словами, тягар ризику будь-якої помилки, зробленої державною владою, має нести держава, і помилки не повинні виправлятися за рахунок відповідної особи.

Також Європейський суд з прав людини зазначив, що повноваження державних органів з перегляду власних рішень, включаючи випадки виявлення помилки, які не обмежено жодними часовими рамками, мають суттєвий негативний вплив на юридичну визначеність у сфері особистих прав і цивільних правовідносин, що шкодить принципу «належного урядування» та вимозі «законності», закріпленим у статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Європейський суд з прав людини у справі «Dacia S.R.L.» проти Молдови» від 18 березня 2008 року (Dacia S.R.L. v. Moldova,заява № 3052/04) встановив, що припис Цивільного кодексу Молдови, згідно з яким позовна давність не поширювалася на позови державних організацій про повернення державного майна з незаконного володіння інших організацій чи громадян сам по собі суперечить статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки у справі не було надано жодних аргументів на обґрунтування, чому державні організації у цих випадках мають бути звільнені від обов`язку додержуватися установлених строків давності, котрі б в аналогічних ситуаціях перешкодили розгляду позовів, поданих приватними особами чи компаніями. Це, на думку Європейського суду з прав людини, потенційно може призводити до руйнування багатьох усталених правовідносин і надає дискримінаційну перевагу державі без будь-якої переконливої підстави (§ 76). Європейський суд з прав людини констатував, що зміна правовідносин, які стали остаточними внаслідок спливу позовної давності або повинні були б стати остаточними, якби строк позовної давності було застосовано без дискримінації на користь держави, є несумісним із принципом правової визначеності (§ 77).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

За загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Виходячи зі змісту статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

Разом з тим статтею 45 ЦПК України (у редакції, чинній на час звернення прокурора до суду із цим позовом) встановлено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

На такі позови поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 25 березня 2015 року у справі № 3-21гс15230, від 22 квітня 2015 року у справі № 3-54гс1524, від 13 травня 2015 року у справі №3-126гс1525, від 13 травня 2015 року у справі №3-54гс1526, від 01 липня 2015 року у справі № 6-178цс1527, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі №372/1036/15-ц, провадження № 14-252цс18, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, провадження № 14-381цс18.

Оскільки держава зобов`язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, яку покликані підтримувати норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Так, згідно матеріалів справи встановлено, що у 2010 році Харківською міжрайонною природоохоронною прокуратурою та прокуратурою Дергачівського району Харківської області на виконання завдання прокуратури області проводилась перевірка додержання вимог земельного законодавства при використанні земель оздоровчого призначення на території Дергачівського району Харківської області.

12 листопада 2010 року Харківською міжрайонною природоохоронною прокуратурою направлено запит №04-29-923вих-10 до виконуючого обов`язки начальника управління Держкомзему у Дергачівському районі Алфьорової Л. С., згідно з яким прокуратура просила надати інформацію, зокрема, щодо того, чи оформлено право користування на землю ДП «Санаторій Березівські мінеральні води»; чи мали місце факти вилучення земель оздоровчого призначення протягом 2001-2010 років у підприємства, долучивши копії рішень органів виконавчої влади або місцевого самоврядування про вилучення земель; чи мали місце факти добровільної відмови санаторіїв від земельних ділянок чи інша зміна меж земель; чи мали місце факти надання юридичним чи фізичним особам земельних ділянок, вилучених земель оздоровчого призначення, долучивши копії рішень органів виконавчої влади або місцевого самоврядування про надання земель, технічні завдання, висновки по документації із землеустрою та документи на право власності або користування (т.1 а.с. 201).

На відповідний запит Управлінням Держкомзему у Дергачівському районі Харківської області надано відповідь від 19 листопада 2010 року №3120/10 про те, що до 2004 року ДП «Санаторій Березівські мінеральні води» користувалося земельною ділянкою, площею 62,3 га на підставі Державного акту на право постійного користування. У 2004 році санаторій добровільно відмовився від користування частиною земельної ділянки, площею 45,7475 га, і рішенням Пересічанської селищної ради вказані землі переведені до земель запасу, без зміни категорії земель (оздоровче призначення) (т.1 а.с. 202).

Із вказаних земель запасу рішеннями Пересічанської селищної ради ділянки надавались Юридичній академії імені Ярослава Мудрого для обслуговування оздоровчого комплексу та 16 громадянам для індивідуального дачного будівництва, загальною площею 1,6000 га.

Із запиту прокуратури Дергачівського району Харківської області від 23 листопада 2010 року №2312 вих/10 до виконуючого обов`язки начальника управління Держкомзему у Дергачівському районі Алфьорової Л. С. вбачається, що прокуратура просила надати інформацію щодо загальної площі земельних ділянок оздоровчого призначення за період з 2004 року по 2010 рік щодо їх власників та землекористувачів, підстав надання земельних ділянок у власність та користування, підстав припинення права власності та користування; щодо зміни цільового призначення земель оздоровчого призначення; щодо кількості та характеру встановлених порушень земельного законодавства при використанні та розпорядженні землями оздоровчого призначення, вжиті заходи реагування, стан усунення порушень (т.1 а.с. 199).

На зазначений запит прокурора Управлінням Держкомзему у Дергачівському районі Харківської області надано відповідь від 26 листопада 2010 року №3195/10, у якій також зазначено про надання рішеннями Пересічанської селищної ради земельних ділянок із земель запасу 16 громадянам для індивідуального дачного будівництва, загальною площею 1,6000 га (т.1 а.с. 200).

Крім того, 23 грудня 2008 року Дергачівською районною державною адміністрацією Харківської області надано висновок щодо погодження громадянам матеріалів вибору місця розташування земельної ділянки за рахунок земель запасу категорії земель оздоровчого призначення для індивідуального дачного будівництва на території селища Березівське Пересічанської селищної ради Дергачівського району, з якого вбачається, що ОСОБА_1 відводиться земельна ділянка, розташована на території селища Березівське Пересічанської селищної ради Дергачівського району (т.1 а.с. 203).

Враховуючи, що державний орган виконавчої влади, у інтересах якого прокурором подано позов, дізнався про порушення свого права ще у 2010 році з урахуванням, зокрема, обставин щодо надання Дергачівською районною державною адміністрацією Харківської області відповідних висновків під час погодження громадянам, у тому числі, й відповідачу, матеріалів вибору місця розташування земельних ділянок та розроблення проекту відведення земельних ділянок цим громадянам для індивідуального дачного будівництва і доступності цієї інформації у відповідному реєстрі, колегія суддів приходить до висновку, що саме з цього моменту необхідно відраховувати початок перебігу позовної давності для подання позову прокурором.

Встановлено, що прокурор пред`явив позов в інтересах держави в особі Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області у 2017 році, тобто з пропуском строку позовної давності.

Таким чином, враховуючи, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові, апеляційний суд у складі колегії суддів приходить до висновку про те, що позов прокурора Харківської області в інтересах держави в особі Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області, Фонду державного майна України не підлягає задоволенню у зв`язку із пропуском строку позовної давності про застосування якого заявлено відповідачем.

Згідно п. 2 ч.1, ч. 2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1,2, 368 ч. 1, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п. 2, 381 - 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу заступника прокурора Харківської області в інтересах держави в особі Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області, Фонду державного майна України - задовольнити частково.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 19 квітня 2021 року- скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову заступника прокурора Харківської області в інтересах держави в особі Дергачіваської районної державної адміністрації (Харківської районної державної адміністрації) Харківської області, Фонду державного майна України до Пересічанської селищної ради Дергачівського району (Солоницівської ОТГ Харківського району) Харківської області, ОСОБА_1 , треті особи: Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру, ПАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця», ДП «Клінічний санаторій «Курорт Березівські Мінеральні води» Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця», про визнання недійсним рішення, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її прийняття безпосередньо до суду касаційної інстанції, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 25 листопада 2022 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов