Справа № 450/1805/20 Провадження № 2/450/935/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2022 року Пустомитівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого-судді Мусієвського В.Є.

при секретарі Расяк С.М.

з участю представників ОСОБА_1 , ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Пустомити цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя,

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив припинити за відповідачем право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , припинити за відповідачем право власності на земельну ділянку площею 0,1243 га, кадастровий № :01:002:0161, а також визнати за ним право власності на вказане майно.

Мотивував позовні вимоги тим, що він з 25 січня 2003 року перебував у шлюбі з відповідачем, який розірвано заочним рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 14 травня 2020 року по справі № 450/825/20. В шлюбі у них народилося двоє дітей, а саме ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Повідомив, що спірний будинок побудований за кошти його батьків та його особисті кошти у 2006-2019 роках під час його перебування у шлюбі з відповідачем. За кошти його батьків здійснювалися внутрішні оздоблювальні роботи, придбання меблів, кухонної та іншої техніки. Вказав, що він постійно працював, заробляючи кошти на утримання сім`ї, сплату комунальних платежів, навчання дружини та дітей. Так, відповідач на момент їхнього одруження була студенткою Львівського національного медичного університету, який закінчила у 2008 році. У 2006 році вона вступила на юридичний факультет Львівського державного університету внутрішніх справ, у якому навчалася на заочній формі навчання та закінчила у 2009 році. За час будівництва спірного будинку вони проживали в квартирі його батьків за адресою АДРЕСА_2 , у якій він був власником 1/4 частки. Вказана квартира у 2016 році продана з метою отримання коштів для здійснення будівництва спірного будинку. Після продажу квартири, вони переїхали у будинок батьків, де проживали до грудня 2019 року. Вказав, що відповідач, користуючись його неналежною увагою до домашньої документації, оформила право власності на будинок на себе, уклала договори зі всіма комунальними службами. Після завершення будівництва поведінка відповідача змінилася в негативну сторону, вона почала провокувати сварки, звинувачувала його в неналежному вихованні дітей, відсутності уваги до сім`ї тощо. Внаслідок однієї зі сварок на нього складено терміновий заборонний припис щодо кривдника. Вважає, що вказані обставини свідчать про планомірну підготовки відповідача до розірвання шлюбу та заволодіння його майном. Таким чином, спірне майно набуте за його особисті грошові кошти, а також кошти його батьків. З огляду на вказане, просив позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою судді від 22 червня 2020 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано десятиденний строк з дня отримання ухвали для усунення недоліків, описаних в ній.

09 липня 2020 року позивачем подано до суду заяву, якою усунуто недоліки позовної заяви. До вказаної заяви додав клопотання, в якому просив витребувати у Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», державного реєстратора Ваврух О.І. докази, а також зобов`язати відповідача надати докази по справі.

Ухвалою судді від 30 липня 2020 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання.

01 грудня 2020 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому вона з позовними вимогами не погодилася та зазначила, що з 2003 року позивач працював на підприємстві її батька ТзОВ «НФО МЕТРО ЛТД», де пропрацював близько 12 років. Зазначила, що вона у червні 2008 року закінчила навчання у Львівському національному медичному університеті і у вересні 2008 року, будучи матір`ю двох малолітніх дітей, була вимушена влаштувати на роботу, оскільки чоловік сім`ю не забезпечував. Навчання у Львівському національному медичному університеті та Львівському державному університеті внутрішніх справ повністю оплачував її батько. Вказала, що до 2006 року був виритий котлован, зведені стіни спірного будинку, накритий дах, встановлені вікна і проведені сантехнічні роботи. Все це будувалося за кошти її батьків, оскільки спірна земельна ділянка належала її матері. В подальшому 12 лютого 2007 року її мати уклала договір дарування, яким подарувала їй спірну земельну ділянку. Інформацію щодо отримання її колишньою свекрухою ОСОБА_7 14 квітня 2008 року кредиту в розмірі 150000 доларів США вона дізналася після ознайомлення з матеріалами справи. Вказала, що дані грошові кошти не використовувалися для будівництва. Зауважила, що вона чула про отримання кредиту для розвитку бізнесу позивача і його батьків. Приблизно тоді ж ОСОБА_7 придбала магазин на ринку «Краківський» у м. Львові, машину свекру ОСОБА_8 , проводила ремонтні роботи в їх будинку за адресою АДРЕСА_3 , придбала станки для їхнього в`язального бізнесу. Таким чином, мета отримання ОСОБА_7 кредиту для завершення будівництва будинку не відповідає дійсності. У 2013 році позивач створив ПП «Стальбудсервіс» і у 2014 році вона на його прохання оформила на себе кредит в розмірі 8000 грн. для оплати його боргу, який вона віддавала до 2019 року. До 2016 року вона з дітьми проживала за місцем реєстрації проживання позивача за адресою АДРЕСА_2 , в той час як він жив у своїх батьків. Зауважила, що продаж квартири, у якій позивач мав частку у праві власності, відбувався для того, щоб вона не могла здійснити її поділ, оскільки така приватизована під час шлюбу. Про долю грошей, отриманих від продажу квартири, їй невідомо, вони не були вкладені в будівництво будинку. Надалі, вона переїхала до своїх батьків, де проживала до грудня 2019 року. Таким чином, будівництво спірного будинку з 2009 року по 2017 рік не проводилося, оскільки будинок був фактично збудований, а відсутність коштів робило неможливим закінчення всіх необхідних робіт для його експлуатації. У липні 2019 року вона позичила у своєї знайомої грошові кошти в сумі 10000 доларів США для завершення будівництва спірного будинку. В подальшому вона закінчила ремонт і переїхала. У березні 2020 року вона вирішила припинити стосунки з позивачем і подала позов про розірвання шлюбу, який рішенням суду від 14 травня 2020 року розірваний. Вказала, що комунальні послуги у спірному будинку з 2016 року сплачували її батьки. З огляду на вказане, просила у задоволенні позовних вимог відмовити.

23 грудня 2020 року від представника позивача ОСОБА_1 до суду надійшла відповідь на відзив, у якій він зазначив, що оплату навчання відповідача в навчальних закладах здійснював позивач. При цьому, надані копії договорів не підтверджують здійснення такої оплати її батьком. Зауважив, що у 2006 році будівництво спірного будинку лише розпочалося, а належність на той час земельної ділянки матері відповідача не може бути підтвердженням того, що її батьки здійснювали фінансування будівництва. Після дарування у 2007 році земельної ділянки відповідачу будівельні роботи продовжилися, була зведена коробка будинку та накрита черепицею. Подальші роботи виконувалися після отримання ОСОБА_9 кредиту. Підтвердженням вказаних обставин є фотознімки з фіксованою датою і часом. Вказав, що про отримання згаданого кредиту відповідач була повідомлена. З огляду на вказане, просив позовні вимоги задовольнити.

24 грудня 2020 року від представника позивача ОСОБА_1 до суду надійшло клопотання про витребування у ВАТ «СЕБ Банк» доказів, а також про зобов`язання відповідача надати докази по справі.

03 лютого 2021 року від представника позивача ОСОБА_1 до суду надійшло клопотання про виклик для допиту свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 .

Протокольною ухвалою від 04 лютого 2021 року у задоволенні клопотання представника позивача ОСОБА_1 про витребування доказів відмовлено, задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_1 про виклик для допиту свідків.

10 березня 2021 року від представника позивача ОСОБА_1 до суду надійшли клопотання про витребування у ВАТ «СЕБ Банк», державного реєстратора Ваврух О.І., ПАТ «Львівгаз» доказів.

16 березня 2021 року від представника відповідача ОСОБА_2 до суду надійшло клопотання про виклик свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 .

Протокольною ухвалою від 16 березня 2021 року клопотання представника відповідача ОСОБА_2 про виклик свідків для допиту задоволено.

29 червня 2021 року від представника відповідача ОСОБА_2 до суду надійшло клопотання, до якого долучено копії договору № 20.40 про надання правової (правничої) допомоги від 13 листопада 2020 року, додатку № 2 до договору від 13 листопада 2020 року, акту № 1 наданих послуг від 29 червня 2021 року.

Протокольною ухвалою від 29 червня 2021 року у задоволенні клопотання представника позивача про витребування доказів відмовлено, задоволено клопотання представника відповідача про витребування доказів від 24 грудня 2020 року

15 грудня 2021 року до суду від позивача надійшло клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу.

Протокольною ухвалою від 27 квітня 2022 року клопотання представника позивача ОСОБА_1 про виклик свідків задоволено.

В судовому засіданні 19 липня 2022 року представник позивача ОСОБА_1 заявив клопотання про виклик свідка ОСОБА_23 .

Протокольною ухвалою від 19 липня 2022 року задоволені клопотання представника відповідача ОСОБА_2 про виклик свідків, представника позивача ОСОБА_1 про виклик свідка ОСОБА_23 .

В судовому засіданні 29 серпня 2022 року представник позивача ОСОБА_1 відмовився від допиту трьох свідків, представник відповідача ОСОБА_2 відмовився від допиту шести свідків.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні надав пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві та відповіді на відзив, подав письмові судові дебати аналогічного змісту, просив позовні вимоги задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечив з мотивів, викладених у відзиві на позовну заяву, подав письмові судові дебати аналогічного змісту.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши докази у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 2 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи, законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб визначений законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 372 ЦК України встановлено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Судом встановлено, що сторони 25 січня 2003 року зареєстрували шлюб, що стверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1 , виданим 25 січня 2003 року Міським відділом реєстрації актів громадянського стану Львівського обласного управління юстиції.

Як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 76638296 від 22 грудня 2016 року, відповідач 22 грудня 2016 року зареєструвала право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 284,8 кв.м, житловою площею 86,8 кв.м, який розташований на земельній ділянці кадастровий № :01:002:0161.

Будівельним паспортом на забудову земельної ділянки від 2008 року стверджується, що замовником будівництва на земельній ділянці в с. Конопниця Львівського (Пустомитівського) району Львівської області, яка належна відповідачу на підставі договору дарування від 12 лютого 2007 року, є ОСОБА_4 .

Як вбачається з розписки від 21 липня 2019 року, ОСОБА_4 отримала від ОСОБА_19 грошові кошти в сумі 10000 доларів США і зобов`язалася їх повернути до 20 липня 2021 року.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 повідомив, що він є батьком позивача. Пояснив, що він надавав грошові кошти на будівництво спірного будинку. Зауважив, що все замовляв син і оплачував разом з ним за кошти їхньої сім`ї. Після отримання його дружиною ОСОБА_7 кредиту у розмірі 150000 доларів США, вказані кошти використовувалися для будівництва спірного будинку, який був збудований у 2019 році. Вказав, що він з дружиною вкладав кошти у будівництво. При цьому позивач свої кошти використовував на утримання сім`ї. Зазначив, що витрати на риття котловану складали близько 40000 доларів США.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 зазначила, що вона є матір`ю позивача. Повідомила, що все будівництво фінансувала вона, участь у будівництві брав її чоловік ОСОБА_8 , позивач та племінник, опікуном якого вона є. При цьому, свати не вкладали грошей у будинок. Сваха обіцяла подарувати сторонам по справі земельну ділянку. Їй невідомо, скільки грошових коштів на будівництво витратив позивач. Зазначила, що її будинок був у заставі банку.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_13 повідомив, що позивач є його колегою з 2006 року. Йому відомо, що позивач будував будинок за власні кошти та кошти батьків. Про вказані обставини йому відомо зі слів позивача. Він допомагав позивачу на будівництві, оскільки має будівельну освіту і має працівників. Працює у сфері будівництва прорабом, але спірним будинком він не займався. Допомагав позивачу консультаціями.

Допитана в судовому засіданні ОСОБА_14 повідомила, що є подругою ОСОБА_7 з 2005 року. Приблизно з 2007 року почалося будівництво. Вона була там приблизно два рази. Будівництво здійснювалося за гроші сім`ї позивача і кредитні кошти ОСОБА_7 . Зі слів ОСОБА_7 їй відомо, що свати останньої надали тільки землю і не приймати участь у будівництві.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 повідомив, що є племінником ОСОБА_7 . Він живе з нею та ОСОБА_8 . Зазначив, що всім будівництвом займався позивач. Вказав, що він допомагав на будівництві та бачив, як позивач платив грошові кошти за техніку на будівництві та матеріали. Батькі відповідача участі у будівництві не приймали. Вказав, що позивач розраховувався коштами батьків. Крім того, йому відомо, що в позивача були також власні кошти.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_24 повідомив, що позивач є хресним батьком його дитини. Вони товаришують з шкільних років. Вказав, що він працював в магазині будівельних товарів і позивач замовляв у нього плитку, оплачував її. Зі слів позивача йому відомо, що він будував будинок.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 повідомив, що проживає на АДРЕСА_1 . Вказав, що будівництво спірного будинку здійснювалося батьками відповідача після 2000 року. Він бачив позивача та його батьків на будівництві, вони здійснювали ремонтні роботи коминів, коли будинок вже був збудований і накритий. Що вони робити всередині будинку він не бачив.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_16 повідомила, що вона є матір`ю відповідача. Вказала, що земельна ділянка перебувала у її власності, будівництво розпочалося у 2000-2001 роках. Відповідач у цей час не була заміжньою. Фундамент зведений у 2003 році. На момент дарування земельної ділянки будинок був накритий дахом, але не завершений і проживати в ньому було неможливо. Позивач приймав незначну участь в будівництві починаючи з 2016-2017 років. Свати участь у будівництві не приймали і які гроші вони давали позивачу їй невідомо. Свати надали приблизно десяту частину від всіє вартості витрат у будинку.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_19 повідомила, що є подругою відповідача з 1996 року. Коли розпочалося будівництво їй невідомо. Знає, що будинок будували батьки відповідача. Вона позичала гроші відповідачу, які їй повернуто. В 2019 році будинок був заселеним.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_17 вказав, що є батьком відповідача. У 2003 році після одруження сторін він розпочав будівництво. Всі роботи і працю будівельників оплачував він. У 2005-2006 роках будинок був вже накритий дахом. В середині будинку всі роботи робив він. Сват незначною працею допомагав йому, ремонтував котли, штукатурив гараж. На будівництво він витратив приблизно 95 % коштів.

Таким чином, показами свідків не підтвердження використання особистих грошових коштів позивача для будівництва спірного будинку. При цьому, можливе використання для будівництва коштів його батьків ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , в тому числі кредитних, може свідчити лише про те, що джерелом для будівництва такого майна були саме їх грошові кошти, а не позивача.

Як вбачається з розписки від 21 липня 2019 року, ОСОБА_4 отримала від ОСОБА_19 грошові кошти в сумі 10000 доларів США і зобов`язалася їх повернути до 20 липня 2021 року.

Як зазначив позивач, спірний будинок був побудований за його кошти та за кошти його сім`ї.

Так, на підтвердження даних обставин позивач покликається на отримання ОСОБА_7 кредиту у розмірі 150000 доларів США з метою завершення будівництва спірного будинку.

З кредитного договору № 1313 від 14 квітня 2008 року вбачається, що ОСОБА_7 отримала від ВАТ «СЕБ Банк» кредит у розмірі 150000 доларів США з умовою його повернення до 12 квітня 2024 року. Метою отримання кредиту в договорі значиться завершення будівництва майна особняка за адресою АДРЕСА_1 .

Однак, сам факт отримання кредиту під певну ціль або з певною метою не може бути доказом на підтвердження використання отриманих грошових коштів за їх призначенням.

Крім того, слід зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Таким чином, грошові кошти, отримані ОСОБА_7 в кредит, набули правового статусу її особистої власності, з огляду на що вона мала можливість вільно ними розпоряджатися на власний розсуд. При цьому, покликання позивача про використання даних грошових коштів з метою будівництва спірного будинку можуть свідчити лише про те, що джерелом набуття майна у власність були грошові кошти саме ОСОБА_7 , а не позивача.

Окрім цього, вказаним кредитним договором передбачено, що кредит надається шляхом видачі готівки в касі банку на підставі поданої позичальником кредитної заявки.

В матеріалах справи містяться заяви ОСОБА_25 про видачу їй кредитних коштів, однак відповідних підтверджуючих документів про їх отримання стороною позивача не надано. Крім того, отримання таких коштів ОСОБА_25 не може свідчити про їх використання для будівництва спірного будинку.

При цьому, навіть якщо такі грошові кошти використовувалися ОСОБА_25 для будівництва, це може свідчити лише про її вкладення у таку діяльність і жодним чином не доводить участь позивача у фінансуванні будівництва.

У акті № Ф-Акт20 здачі-приймання робіт (надання послуг) від 08 травня 2008 року, акті № 16/05/2008 здачі прийняття робіт (надання послуг) від 16 травня 2008 року, акті № Ф-Акт11 здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 08 травня 2008 року, акті № 16/05/2008 здачі прийняття робіт (надання послуг) від 16 травня 2008 року, актах виконаних робіт від 08 травня 2008 року, у яких замовниками робіт вказані ОСОБА_7 та позивач, відсутня інформація про місце проведення робіт, що робить неможливим встановлення факту виконання таких у спірному будинку. Договори підряду, на підтвердження виконання яких складені вказані акти, стороною позивача суду не надано, що унеможливлює встановлення обставин виконання таких робіт у спірному будинку.

Мотивуючи свої вимоги позивач покликається на те, що ним, його сестрою ОСОБА_25 та батьками ОСОБА_8 і ОСОБА_7 продано належну їм на праві спільної власності квартиру АДРЕСА_4 , кошти, отримані від продажу якої, використані для будівництва спірного будинку.

Договором купівлі-продажу квартири від 04 липня 2016 року стверджується, що позивач, ОСОБА_25 , ОСОБА_8 і ОСОБА_7 продали ОСОБА_26 належну їм на праві спільної сумісної власності квартиру АДРЕСА_4 за 1178998 грн, що станом на момент укладення договору було еквівалентно 47500 доларів США.

За ч. 2 ст. 370 ЦПК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суд.

Таким чином, презюмується, що право власності позивача на згадану квартиру складало 1/4 частку, що свідчить про те, що він продажу квартири він міг отримати грошові кошти в сумі 294749 грн. 50 коп. (11875 доларів США), які були б його особистою власністю. Інша частина грошових коштів, отриманих від продажу квартири, не може вважатися особистою власністю позивача, оскільки є власністю інших співвласників. Таким чином, твердження про те, що грошові кошти, отримані від продажу вказаної квартири використані для будівництва спірного будинку, можуть розглядатися лише в контексті частки таких грошей, яка була особистою власністю позивача.

При цьому, варто наголосити, що сам по собі продаж належного одному з подружжя майна не може свідчити про використання отриманих від продажу такого грошових коштів для набуття спільного майна подружжя у власність, зокрема шляхом використання таких для будівництва спірного будинку.

З поданих стороною позивача роздрукованих фотографій неможливо встановити дійсні обставини справи, оскільки з таких неможливо встановити місце, яке відображене на знімках, а також дату виготовлення фотографій. Суд критично ставиться до написаної від руки дати на вказаних фотографіях, оскільки виконання такого напису залежить виключно від волі особи, яка подає такі докази.

Договір на технічне обслуговування опалювального обладнання бренду «Vailant» від 30 листопада 2012 року, який укладений між ДП «Вайллант Група Україна» та ОСОБА_3 не може свідчити встановлення відповідного обладнання у спірному будинку за кошти позивача, а є доказом наявності між ним та вказаним підприємством правовідносин, які стосуються виключено обслуговування даної системи.

Подані видаткові накладні, рахунки-фактури, фіскальні чеки, замовлення покупця тощо про придбання відповідних будівельних і оздоблювальних матеріалів не можуть бути самостійним доказом використання придбаних предметів під час будівництва спірного будинку. З таких неможливо встановити, що саме ці матеріали використовувалися для будівництва спірного будинку. Крім того, на частині документів відсутня інформація про особу, яка оплачувала будівельні матеріали і приймала їх.

Клопотань про проведення судової будівельно-технічної експертизи для встановлення використання вказаних будівельних матеріалів під час будівництва згаданого будинку сторонами не заявлялося.

Цивільним законодавством встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, набуте під час шлюбу, яка може бути спростована. Так, один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 гривня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Водночас, у постанові Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнаним його недійсним та поділ спільною майна подружжя» зазначено, що при вирішенні спорів між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільною ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, шо підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК України, ч. З ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.ч. 2, З ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 15 листопада 2017 року у справі № 6-2921цс16, застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Правова природа набуття права власності на новобудову відрізняється від набуття права власності на інше майно, оскільки новобудова може бути здійснена за рахунок інших осіб, у тому числі й за рахунок колишнього подружжя, а прийнята в експлуатацію вже під час укладення нового шлюбу. Визначення частки права власності подружжя в новобудові здійснюється відповідно до часток вкладу у зведення будівлі у період шлюбу. Тому сам по собі факт оформлення права власності на новозабудову в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Сам по собі факт придбання спірного майна за час шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної (особистої) власності подружжя, якщо спростовується презумпція спільності майна подружжя.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 27 серпня 2019 року по справі № 331/8757/14-ц.

Однак, стороною позивача суду не надано будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірне майно набуте за його особисті кошти або його працею.

Квитанції про оплату вартості комунальних послуг, подані стороною позивача, не містять інформації про адресу, за якою такі комунальні послуги надавалися.

У постанові Верховного Суду України від 18 травня 2016 року у справі № 6-1327цс15, на яку посилається відповідач у касаційній скарзі, зазначено, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статті 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен на підставі доказів встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти подружжя або їх спільна праця.

Так, Верховний Суд у вказаній постанові встановив, що суди першої та апеляційної інстанцій без встановлення джерела коштів на придбання спірного майна та мети його придбання зробили передчасний висновок про те, що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя.

При цьому, будь-яких доказів на підтвердження того, що позивач за період шлюбу або до нього отримував будь-які доходи, доказів на підтвердження придбання спірного майна за ці доходу, доказів на підтвердження його праці особистої та спільної з відповідачем, результатом якої було набуття право власності на спірне майно, суду не надано.

Що стосується позовних вимог про визнання за позивачем права власності на спірну земельну ділянку слід зазначити наступне.

Як вбачається з договору дарування земельної ділянки від 12 лютого 2007 року, ОСОБА_16 подарувала ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,1243 га, кадастровий № :01:002:0161, яка розташована на території Конопницької сільської ради Пустомитівського району Львівської області.

На підставі вказаного договору ОСОБА_4 05 жовтня 2007 року видано державний акт на право власності на згадану земельну ділянку серії ЯК № 477488.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Таким чином, хоч і спірна ділянка набута у власність відповідачем під час шлюбу з позивачем, набуття такої відбулося на підставі договору дарування, що свідчить про те, що така є її особистою приватною власністю.

Покликання сторони позивача про оплату відповідачу освітніх послуг у Львівському національному медичному університеті та Львівському державному університеті внутрішніх справ не стосуються предмету розгляду даної справи і цілком спростовуються поданими стороною позивача доказами.

Контрактом № М 95/00 від 27 листопада 2000 року, який уклали Львівський державний медичний університет ім. Д. Галицького та замовник ТзОВ «НВФ «МЕТРО-ЛТД» в особі директора Мерцало Я.Ю., стверджується, що закладом освіти на платній основі надавалися освітні послуги ОСОБА_27 . При цьому, пунктом 3.3 контракту передбачено, що плату за її навчання вносить замовник.

Як вбачається з договору № Л 56/06 про навчання в очній частині інтернатури від 11 липня 2006 року, такий укладений між Львівським національним медичним університетом як виконавцем та ОСОБА_4 як замовником. Пунктами 4.2, 4.3 даного договору визначено, що вартість освітньої послуги становить 13761 грн., які оплачуються замовником щомісячними платежами у розмірі 1251 грн.

Договір № 87/2006-лік про проходження стажування в заочній частині інтернатури від 07 липня 2006 року, укладений між П`ятою комунальному міською клінічною лікарнею та ОСОБА_4 , за умовами якого остання зобов`язалася вносили плату на стажування у розмірі 162 грн. щомісячно.

З договору № 90 про підготовку фахівця зі спеціальності «Правознавство» від 01 вересня 2006 року вбачається, що такий укладений між виконавцем Львівським державним університетом внутрішніх справ та замовником ОСОБА_4 . Умовами договору передбачено, що плату за навчання вносить саме замовник.

Договір № 67 про надання платної освітньої послуги підготовки фахівця зі спеціальності «Правознавство» від 13 липня 2009 року укладений між Львівським державним університетом внутрішніх справ та ОСОБА_4 , яка зобов`язалася своєчасно вносити плату за отриману освітню послугу.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ним Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у спразі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що обставини, якими позивач мотивував свої позовні вимоги, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, а тому у задоволенні таких слід відмовити.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати стягненню з відповідача на користь позивача не підлягають.

Керуючись ст.ст. 5, 12, 13, 44, 81, 89, 141, 158, 223, 247, 259, 263-265, 268 ЦПК України, ст.ст. 325, 368, 372, 1046 ЦК України, ст.ст. 57, 60, 69, 70 СК України, суд,

у х в а л и в:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з часу складання повного судового рішення до Львівського апеляційного суду або через місцевий суд до Львівського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 17 листопада 2022 року.

Суддя Мусієвський В.Є.