печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2022 року

Печерський районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Ільєвої Т.Г.,

при секретарі - Ємець Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України про відшкодування шкоди завданої органом державної влади, -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2021 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява до Міністерства внутрішніх справ України про відшкодування шкоди завданої органом державної влади.

В обґрунтування даної позовної заяви зазначено, що Міністерство внутрішніх справ протягом тривалого часу не виконувало належним чином свої обов`язки, а саме не повідомляли Пенсійний фонд України про зміни в грошовому забезпеченні, з метою здійснення перерахунку пенсії з урахуванням вимог Кабінету Міністрів України № 988 від 11.11.2015 «Про грошове забезпечення поліцейських' Національної поліції».

Позивач вказує, що він звернувся до суду з позовною заявою до Одеського окружного адімінстративного суду та вказав, що у зв`язку з набранням 05.03.2019 року законної сили рішенням у справі №826/3858/18 він звернувся до МВС України із заявою, в якій просив надати до ГУ ПФУ в Одеській області оновлену довідку про розмір його грошового забезпечення, станом на 19.11.2019 року, із зазначенням відомостей про розміри щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії для проведення перерахунку основного розміру пенсії позивача.

Відповідач листом повідомив позивача про те, що оскільки після 05.03.2019 року списки осіб, пенсії яких підлягають перерахунку з прізвищем позивача від ГУ ПФУ в Одеській області не надходили, відсутні підстави скласти та направити до ГУ ПФУ в Одеській області нову довідку про розмір грошового забезпечення, що враховується для перерахунку пенсії.

Відтак, позивач вважає дії відповідача щодо відмови у підготовці оновленої довідки про розмір грошового забезпечення позивача протиправними та такими, що порушують право позивача на належний рівень пенсійного забезпечення.

З врахуванням даних підстав рішенням Одеського окружного адімінстративного суду від 12.07.2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 були задоволенні, а саме судом вирішено:

«Визнати протиправними дії Міністерства внутрішніх справ України щодо відмови в підготовці та надані до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області оновленої довідки про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 відповідно до чинного законодавства України, які викладені у листі №А-10304/22 від 22.04.2021 року.

Зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України скласти та подати до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області нову довідку про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 станом на 19 листопада 2019 року, у відповідності до вимог статей 43 і 63 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених і військової служби, та деяких інших осіб» від 09 квітня 1992 року №2262-ХІІ та з врахуванням положень постанови Кабінету Міністрів України від 13 лютого 2008 року №45 «Про затвердження Порядку проведення перерахунку пенсій, призначених відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та постанови Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2015 року №988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції», із обов`язковим зазначенням відомостей про розміри щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії, для проведення з 01 грудня 2019 року перерахунку основного розміру пенсії.»

Таким чином, позивач вказує, що, з огляду на викладене, відповідач діяв не у відповідності до приписів ст. 19 Конституції України, чим було завдано шкоди на загальну суму у 230 000,00 гривень.

Так, у відповідності до розрахунку наданого позивачем, який поданий разом з матеріалами позовної заяви, останній посилається на ст. 22 ЦК України та просить стягнути матеріальну шкоду у розмірі 217 000,00, оскільки вважає, що дана сума є упущеною вигоду.

Також, посилаючись на ст. 23 ЦК України позивач вказує, що йому завдано моральну шкоду діями відповідача, які призвели до фізичних та моральних страждань , яку останній оцінює в ромірі 13 000,00 грн.

01.12.2021 ухвалою суду було відкрито провадження та призначено справу в порядку загального позовного провадження.

08.02.2022 представником відповідача було подано відзив на позовну заяву, в обґрунтування якого зазначено, що позивачем не доведено завдання йому Міністерством внутрішніх справ України моральної шкоди, а отже позов є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Так, посилання позивача на нібито «позбавлення пенсії» є взагалі видумкою позивача оскільки за останнім не надано до суду жодних документів, що територіальним Пенсійним фондом України за дорученням МВС було припинено виплату позивачу пенсії.

При цьому, позивачем не додано до позовної заяви жодних належних та допустимих доказів стосовно завдання йому «позбавлення права на достатній життєвий рівень для себе», а отже позивач навмисно на думку МВС вводить суд в оману.

Також, представник відповідача заперечує щодо того, що позивачу задвано збитки в розумінні ст. 22 ЦК України, оскільки пред`явлення вимоги про відшкодування не одержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на позивача обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані.

Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Неодержаний дохід (упущена вигода) - це рахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на доказах, які підтверджують реальну можливість отримання певних грошових сум.

При обрахуванні розміру збитків, позивач виходив із свого права на отримання відшкодування упущеної вигоди у вигляді недоотриманої пенсії, але наведені позивачем розрахунки є теоретичними, побудовані на можливих очікуваннях отримання певного доходу та не підтверджені відповідними документами, іншими належними і допустимими доказами, що свідчили б про конкретний розмір доходу, який він міг би і повинен був отримати, якщо б відповідач не здійснював протиправних дій.

Так, зміст позовних вимог ( розрахунку шкоди) дають підстави для висновку, що позивач при розрахунку розміру упущеної вигоди виходив із вірогідності таких збитків, які ймовірно могли бути йому завдані діями державних органів, які він вважає неправомірними.

МВС наголошує, що сума, яка не отримана позивачем, є сумою недоотриманої пенсії, а тому в розумінні ч. 2.ст. 22 ЦК України ця сума не є упущеною вигодою, відтак, зазначена норма права не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, а тому підстав для задоволення позову немає.

Окрім цього, представник вказує, що Міністерство внутрішніх справ України є неналежним відповідачем у справі, відтак, представник відповідача просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

Позивачем було подано відповідь на відзив, в якій позивач не погоджується з доводами представника відповідача та вказує, що у відповідності до постанови Верховного Суду від 27.03.2020 у справі 915/935/18 залучення або незалучення до участі в таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган.

03.02.2022 ухвалою суду було витребувано з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області розрахунок доплати до пенсії ОСОБА_1 на підставі довідки МВС від 07.09.2021 № 22/6-5356, із зазначенням періоду за який обраховану доплату.

04.08.2022 ухвалою суду закрито підготовче судове провадження та перейдено до розгляду справи по суті.

В судове засідання позивач не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Разом з цим, позивачем направлено до суду заяву, в якій останній просив розглядати справу без його участі, вимоги позову підтримав та просив задовольнити.

Представник відповідача подала заяву, в якій заперечувала щодо задоволення позову та просила здійснювати розгляд без фіксування технічними засобами.

Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків.

Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання і має право звернутися до суду за захистом свого права та інтересу у визначений ч.2 ст.16 ЦК України спосіб, зокрема, шляхом відшкодування майнової та немайнової (моральної) шкоди.

Так, у статтях 55 та 56 Конституції України закріплено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно статті 19 Конституції Україниоргани державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбаченіКонституцієюта законами України.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду передбачені статтею 1166 ЦК України, за змістом якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173-1175 ЦК України уГлаві 11 ЦК України.

Згідно статті 1175 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.

Ця норма є спеціальною по відношенню до положеннястатті 1173 Цивільного кодексу України, оскільки для її застосування необхідні певні особливі умови, а саме - завдання шкоди в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта та визнання такого нормативно-правового акту незаконним та його скасування.

Шкода є неодмінною умовою цивільно-правової відповідальності. Під шкодою розуміють зменшення або втрату (загибель) певного особистого чи майнового блага. Залежно від об`єкта правопорушення розрізняють майнову або немайнову (моральну) шкоду.

Грошовий вираз майнової шкоди є збитками. Відповідно до статті 22 ЦК України, збитками є: 1) втрати, яких зазнала особа у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків - це відновлення майнового стану учасника правовідносин за рахунок іншого суб`єкта - правопорушника. Щоб стягнути зазнані збитки, потерпіла особа має довести їх наявність і розмір.

У свою чергу, шкода - це будь-яке знецінення блага, що охороняється правом, тому її поділяють на майнову і немайнову. Поряд із поняттям «шкода» законодавець використовує поняття «збитки».

Отже, збитки це грошова оцінка шкоди, яка має місце у разі неможливості відшкодування шкоди в натурі, і стаття 22 ЦК України практично визначає лише такий спосіб захисту, як відшкодування збитків у результаті порушення саме цивільного права особи, тоді як предметом даного спору є відшкодування шкоди у вигляді недоотриманої пенсії.

Разом з цим такі виплати не можна вважати збитками у розумінні ст.22 ЦК України.

Сума виплати, заявлена позивачем, не підпадає під визначення збитків у статті 22 ЦК України та не можуть бути відшкодовані в порядку статті 25 Бюджетного кодексу України за рахунок коштів державного бюджету.

Відшкодування збитків та виплата недоотриманого грошового забезпечення військовослужбовців відносяться до різних сфер правового регулювання. При цьому частина друга статті 1 Цивільного кодексу України встановлює правило, згідно з яким до майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом. А тому норми статті 1175 Цивільного кодексу України навіть за аналогією закону застосуванню не підлягають.

При вирішенні спору суд також враховує висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №242/4741/16-ц, в якій, крім іншого, зазначено, що держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого заподіяну шкоду.

Ураховуючи викладене, недоотримана позивачем пенсія, не може вважатися майновою шкодою в розумінні статті 1175 ЦК України, а відтак зазначені норми права не застосовуються до спірних правовідносин.

Правовою підставою для позову позивач зазначив ст. 1175 Цивільного кодексу України. Зазначена норма регулює недоговірні відносини - відносини, підставою виникнення яких є сам факт заподіяння шкоди. При цьому інші підстави виникнення зобов`язань відсутні.

Таким чином, суд погоджується з позицію представника відповідача, що позивачем не доведено та належним чином необгрунтовано, що сума шкоди яку він просить стягнути підпадає під критерії ст. 22 ЦК України.

Разом з цим, суд звертає увагу, що спір виник після звільнення військовослужбовця з військової служби, яка уважається публічною службою, при цьому пов`язаний з вирішенням питань, які стосуються перебування на публічній службі, такий спір має розглядатися за правилами адміністративного судочинства, незважаючи на те, що спірні правовідносини фактично виникли після припинення публічної служби.

Щодо моральної шкоди варто зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України); приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (п. 4 ч. 2 ст. 23 ЦК України).

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 р. у справі №464/3789/17.

Зокрема, суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання . Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.

У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (див. наприклад, Рисовський проти України, № 29979, п. 86, 89, від 20 жовтня 2011 р., Антоненков та інші проти України, №14183/02, від 22 листопада 2005 р.).

Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

При цьому, слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст. 3. 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу ст. 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача - органу державної влади чи місцевого самоврядування, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача ( постанова Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №750/6330/17 ).

Відповідно до роз`яснень, наведених у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

За п. 9 цієї постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що рішенням Одеського окружного адімінстративного суду від 12.07.2021 року було визнано протиправними дії Міністерства внутрішніх справ України щодо відмови в підготовці та надані до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області оновленої довідки про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 відповідно до чинного законодавства України, які викладені у листі №А-10304/22 від 22.04.2021 року, а відтак станом на момент розгляду позивачем підтверджено факт неправомірних дій відносно нього, що свідчить про те, що останній має законне право на моральне відшкодування.

Так, розмір заподіяної йому моральної шкоди, з врахуванням зазначеного, характеру порушення прав позивача, глибини та обсягу душевних страждань, які він зазнав і викликаних необхідністю захисту свого немайнового інтересу в судовому порядку, що негативно впливає на фізичний та психічний стан позивача, інших негативних наслідків, які мають істотне значення, вимог розумності, виваженості і справедливості, положень п.п. 2, 3, 9, 10 постанови №4 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної ( немайнової ) шкоди» від 31 березня 1995 року, суд вважає за необхідне визначити в розмірі 5 000,00 грн та покласти її відшкодування на Державу Україна, в особі Міністерства внутрішніх справ України шляхом списання коштів з Державного казначейства України.

Відтак, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню частково, а саме в частині стягнення моральної шкоди, яку суд визначив у розмірі 5 000,00 грн., оскільки на думку суду сума яку просив позивач у розмірі 13 000,00 грн. виходить за рамки розумності та справедливості в контексті дій відповідача.

Суд звертає увагу, що відповідно до постанови Великої палати Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 242/4741/16-ц, зазначено «належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган. За таких обставин, помилковими є доводи скаржника про те, що суди залучили Головне управління Державної казначейської служби України у Миколаївської області як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача, а не як відповідача, оскільки у суду фактично відсутній обов`язок здійснення такого залучення».

Таким чном, відповідно до п.п. 3 п. 5 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 р. № 215 казначейство відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Згідно із п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою. Тобто, в цьому випадку справляння судового збору Законом взагалі не передбачено, а тому у суду немає підстав для стягнення суми судового збору з відповідача в дохід держави.

Керуючись ст.ст. 55 Конституції України, ст.ст. 2, 15, 22,1166, 1173, 1175 ЦК України, ст. ст. 11-23,76-81, 89,95, 131, 141, 258-259, 263-265, 279, 352, 354, 355 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України про відшкодування шкоди заданої органом державної влади - задовольнити частково.

Стягнути з державного бюджету України, шляхом списання з відповідного рахунку на користь ОСОБА_1 моральну шкоду завдану Міністерством внутрішніх справ України, у розмірі 5 000 (п`ять тисяч) грн. 00 коп.

В іншій частині вимог -відмовити.

Позивач: ОСОБА_1 ,адреса: АДРЕСА_1 , РНКОПП НОМЕР_1 .

Відповідач: Міністерство внутрішніх справ України, адреса: м. Київ, вул. Богомольця, 10, .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду, розгляду справи апеляційним судом.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Київського апеляційного суду, або через Печерський районний суд міста Києва протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення, а особою, яка була відсутня при проголошенні рішення, протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 14.11.2022.

Суддя Т.Г. Ільєва