Номер провадження: 22-ц/813/2027/22
Справа № 947/9408/20
Головуючий у першій інстанції Маломуж А. І.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.09.2022 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 947/9408/20

Номер провадження: 22-ц/813/2027/22

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),

- суддів: - Погорєлової С.О., Князюка О.В.,

за участю секретаря судового засідання Зеніної О.М.,

учасники справи:

- позивач - ОСОБА_1 ,

- відповідачі 1) Київський відділ поліції у місті Одесі Головного управління національної поліції в Одеській області, 2) Таїровське відділення поліції Київського відділу поліції у місті Одесі Головного управління національної поліції в Одеській області,

- третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмету спору - Державна казначейська служба України,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Київського відділу поліції у місті Одесі Головного управління національної поліції в Одеській області, Таїровського відділення поліції Київського відділу поліції у місті Одесі Головного управління національної поліції в Одеській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмету спору - Державна казначейська служба України, про відшкодування шкоди завданої незаконним рішенням і діями органів досудового слідства, за апеляційною скаргою Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області на заочне рішення Київського районного суду міста Одеси, ухвалене у складі судді Маломуж А.І. 10 листопада 2020 року, повний текст рішення складено 10 листопада 2020 року,

встановив:

2. Описова частина

2.1 Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду міста Одеси із вищезазначеним позовом, в якому з урахуванням уточнень позову остаточно просить: стягнути з Державного бюджету України шляхом списання з розрахункового рахунку Державної казначейської служби України, призначеного для відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду, на користь позивача відшкодування моральної шкоду в сумі - 442 793 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 20 000 грн.. Також позивач просить стягнути на його користь понесені судові витрати.

ОСОБА_1 обґрунтовує свої вимоги тим, що 30.09.2012 року йому було повідомлено про підозру в кримінальній справі № 7, що була порушена СВ Таїровського ВМ Київського РВ ОМУ ГУМВС України 13.09.2012 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203-2 КК України, та обрано запобіжний захід у вигляді арешту.

Постановою Київського районного суду м. Одеси від 09.10.2012 року ОСОБА_1 було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. До 22.10.2012 року позивач перебував в ДУ «Одеський слідчий ізолятор», після чого його було звільнено під заставу, що підтверджується письмовою відповіддю ДУ «Одеський слідчий ізолятор» від 19.02.2020 р..

Згідно відповіді Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області від 20.02.2020 р. № 3інф/А21-20-16/20, 22.10.2012 року на депозитний рахунок для зарахування коштів відповідно до рішень судів з обранням застави, в якості запобіжного заходу ДСА України в Одеській області ОСОБА_2 , зараховані грошові кошти у розмірі - 25 000,00 гривень, що обліковуються на рахунку станом на 20.02.2020 р..

Згідно письмової відповіді від 20.12.2019 р. ст. слідчого Київського відділу поліції у м. Одесі ГУНП в Одеській області Волошенюк М.В. 17.06.2014 року Апеляційним судом Одеської області винесено ухвалу про часткове задоволення апеляції захисника Федяєва С.В.. Вирок Київського районного суду м. Одеси від 26.12.2013 р. у відношенні ОСОБА_1 , засудженого за ч. 1 ст. 203-2 КК України, скасовано. Кримінальну справу направлено для проведення додаткового розслідування. Згідно п. 12 Перехідних положень КПК України відомості кримінальної справи № 7 від 13.08.2012 року були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 05.08.2014 року за № 0000091 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203-2 КК України. У даному кримінальному провадженні ОСОБА_1 про підозру не повідомлялось.

24.03.2020 року ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Одеси із клопотанням про закриття кримінального провадження № 0000091, у зв`язку із закінченням строків досудового розслідування.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 03.04.2020 року в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про закриття кримінального провадження № 0000091, у зв`язку із закінченням строків досудового розслідування, відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 17.06.2014 року ОСОБА_1 було залишено запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, яку на час звернення з позовом до суду не скасовано.

ОСОБА_1 вважає, що з 22.10.2012 року по 23.04.2020 року він перебуває під заставою, що знаходиться на депозитному рахунку Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області, та під підпискою про невиїзд, яку досі не було скасовано, хоча ОСОБА_1 більше не є ані підозрюваним, ані обвинуваченим у кримінальному провадженні № 0000091.

У зв`язку з вищевказаними обставинами, враховуючи факт, що всі строки досудового розслідування пройшли, позивачу завдано моральної шкоди у вигляді душевних страждань, пов`язаних із обмеженням його прав, неможливістю захистити свої права належним чином та перебуванням під слідством, яке на даний час не закінчено.

Позивач знаходиться під нескасованими запобіжними заходами з 30.09.2012 року, що на момент звернення із позовом до суду складає 91 місяць.

Позивач зазначає, що під час перебування під дією незаконно обраних запобіжних заходів, зазнав моральної шкоди, відшкодування якої у грошовому еквіваленті на час подання позовної заяви становить 429 793 грн..

Також вагомих душевних страждань позивач зазнав за час незаконного перебування під вартою впродовж 13 днів. У зв`язку з чим, кожен день перебування під вартою оцінює у 1 000 грн..

Крім того, на момент тривання досудового та судового розслідування ОСОБА_1 звертався за наданням правової допомоги до адвоката, за які ним було сплачено 20 000 грн. (а. с. 1 4, 41 - 46).

2.2 Позиція відповідачів та третьої особи в суді першої інстанції

Київський відділ поліції у місті Одесі Головного управління національної поліції в Одеській області та Таїровське відділення поліції Київського відділу поліції у місті Одесі Головного управління національної поліції в Одеській області правом на подачу відзиву в судді першої інстанції не скористались.

Третя особа Державна казначейська служба України у поясненнях на позовну заяву просить у задоволенні позову відмовити. Посилається на те, що Державна казначейська служба не є Державним бюджетом України і не спричиняла позивачеві шкоду, а тому не може бути відповідачем по справі.

Позивач має право на відшкодування шкоди лише у випадках встановлених законом. Однак, відповідно до матеріалів справи незаконність засудження ОСОБА_1 , незаконність притягнення його як обвинуваченого чи незаконність взяття і тримання його під вартою не визнано жодним судовим рішення. Також, позивачем суттєво завищено суму моральної шкоди, яка має обраховуватися виходячи з розміру прожиткового мінімуму, а не розміру мінімальної заробітної плати, як зазначає позивач в позовній заяві. Крім того, позивачем не надано доказів причино-наслідкового зв`язку між діями органів досудового розслідування та завданням ОСОБА_1 моральної шкоди, а також її наявність (а. с. 30 35).

2.3. Узагальнені доводи позивача в суді першої інстанції

У відповіді на пояснення третьої особи позивач зазначає, що твердження ДКС України про те, що ОСОБА_1 не має право на відшкодування моральної шкоди, оскільки не встановлено факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, не відповідають дійсності. ОСОБА_1 має право на відшкодування моральної шкоди відповідно до закону у випадках закриття кримінального провадження за відсутності події кримінального правопорушення, відсутністю у діяннях складу кримінального правопорушення або не встановлення достатності доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 17.06.2014 року було скасовано вирок Київського районного суду м. Одеси від 26.12.2013 року у відношенні ОСОБА_1 .. Вказаний вирок було скасовано саме з підстав недостатності доказів для доведення вини ОСОБА_1 .. Кримінальну справу було передано до прокуратури для проведення додаткового розслідування. З серпня 2014 року та по даний час ОСОБА_1 про підозру не повідомлялось. Позиція ДКС України про те, що мінімальна заробітна плата не може бути врахована при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди не узгоджується з правовими висновками Верховного суду. Позивач зазначає, що з 30.09.2012 року перебуває під підпискою про невиїзд, яку досі не скасовано, а також під заставою, яку йому не повернуто. Кримінальне провадження досі не закрито, хоча пройшли усі строки досудового розслідування. У зв`язку з вказаними обставинами позивач зазнав душевних страждань, пов`язаних з обмеженням його прав, неможливістю захистити свої права належним чином (а. с. 42 46).

2.4 Зміст рішення суду першої інстанції, мотивування висновків суду

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 10 листопада 2020 року задоволено частково уточненні позовні вимоги ОСОБА_1 ..

Стягнуто за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України, призначеного для відшкодування шкоди, завданими незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 429 793 грн. 00 коп..

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди є доведеними і такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства. Позивачем доведено завдання моральної шкоди з огляду на те, що він утримувався під вартою, а у подальшому до нього було застосовано заставу та підписку про невиїзд. Внаслідок вказаного позивач був ізольований від суспільства, зазнавав душевних страждань, втратив авторитет серед близьких. Визначаючи розмір грошової компенсації судом першої інстанції враховано вищевказані обставини заподіяння позивачу душевних страждань. Суд вважав, що сума коштів у розмірі 429 793,00 грн. буде сприяти відновленню емоційного стану позивача, у тому числі відповідатиме засадам розумності і справедливості.

Щодо вимог про стягнення 13 000 грн. у зв`язку з перебування під вартою то вказаний строк включається до строку незаконного перебування під слідством та судом. Тому, розмір моральної шкоди включається в загальну суму та вказані вимоги не підлягають задоволенню.

Позивачем документально не доведено факт понесення витрат на професійну правничу допомогу (а. с. 65 67).

2.5 Короткий зміст вимог апеляційної скарги

ОСОБА_3 , діюча від імені Державної казначейської служби України, в апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду першої інстанції. Ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

2.6 Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт вказує на те, що: 1) суд першої інстанції помилково ототожнює Державну казначейську службу України з Державним бюджетом України та особою, яка завдала шкоду. Державна казначейська служба України є окремою юридичною особою, яка самостійно несе відповідальність за своїми зобов`язаннями, в повному обсязі виконує свої завдання та функції і ніяких прав та законних інтересів позивача не порушувала. Боржником у вказаному зобов`язані зі сплати коштів державного бюджету є - держава Україна, як учасник цивільних відносин, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України; 2) судом безпідставно задоволено позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди у розмірі 429 793 грн., оскільки розрахунок повинен був здійснюватися з розрахунку прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) судом першої інстанції невірно було визначено строк перебування ОСОБА_1 під слідством. Фактично строк перебування ОСОБА_4 під слідством та судом становить - 20 місяців, з 22.10.2012 р. по 17.06.2014 р.. Наразі позивач не наділений жодним процесуальним статусом у кримінальному провадженні №0000091, що підтверджено відповіддю Київського відділу поліції у м. Одесі Головного управління Національної поліції в Одеській області від 20.12.2019 №Г-3116; 4) суд першої інстанції зазначає, що ОСОБА_1 перебуває під підпискою про невиїзд та заставою, яка йому досі не повернута. Як вбачається із матеріалів справи, позивачем не було здійснено жодних дій з метою зняття даних обмежень, з огляду на те, що про підозру йому не повідомлялось. Із матеріалів справи не вбачається, що такі дії здійснювались позивачем протягом періоду з 17.06.2014 до дня подання позовної заяви. Тобто, позивач вказує, що він зазнає моральних страждань у зв`язку з перебуванням під заставою та підпискою про невиїзд, проте жодних дій щодо їх зняття не вчиняв; 5) суд першої інстанції визначає розмір відшкодування моральної шкоди у сумі - 429 793,00 грн. за 91 місяць. Проте, чому саме за 91 місяць та чітко визначений період, а саме з якої по яку дату ОСОБА_1 має право на відшкодування моральної шкоди, судом першої інстанції не було зазначено; 6) судом першої інстанції в рішенні не встановлено у чому саме полягає незаконність дій Київського відділу поліції у м. Одесі Головного управління Національної поліції в Одеській області та Таїровського відділення поліції Київського відділу поліції у м. Одесі Головного управління Національної поліції в Одеській області. Більше того, з 17.06.2014 року до дня подання позовної заяви позивач взагалі не має жодного процесуального статусу в кримінальному провадженні №0000091. Тобто, жодних дій щодо ОСОБА_1 відповідачами не здійснювалось (а. с. 69 76).

2.7 Позиція позивача в апеляційному суді

Адвокат Галайчук Г.С., діюча від імені ОСОБА_1 , у відзиві на апеляційну скаргу просить апеляційну скаргу ДКС України залишити без задоволення. Рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник позивача зазначає про помилковість посилання апелянта на те, що Державна казначейська служба не уособлює державу чи Державний бюджет України, суд першої інстанції не повинен був стягувати з ДКС України суми за рахунок коштів державного бюджету з огляду на те, що рішення про відшкодування шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, відповідно до чинного законодавства України виконуються саме Державною казначейською службою України.

Помилковими є твердження апелянта, що ОСОБА_1 фактично перебував під слідством чи судом з 22.10.2012 р. по 17.06.2014 р., оскільки як на думку представника ДКСУ ухвалою Апеляційного суду Одеської області Матяшенка С.В. було виправдано та з цього моменту під слідством чи судом він не перебував.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 17.06.2014 року ОСОБА_1 не було виправдано, а було скасовано попередній вирок, яким його було звинувачено його у вчиненні злочину. Кримінальну справу направлено для проведення додаткового розслідування. Даною ухвалою також було залишено запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд відносно ОСОБА_1 .. На даний час досі не зрозуміло, чи закрито кримінальне провадження № 0000091, або досі воно триває, оскільки представнику ОСОБА_1 - адвокату Галайчук Г.С. було відмовлено ознайомитись із матеріалами даного провадження, про що свідчить письмова відповідь старшого слідчого Київського відділу поліції у м. Одесі ГУНП в Одеській області Волошенюк М.В. від 20.12.2019 р., яка міститься в матеріалах справи.

Київським районним судом м. Одеси в межах цивільної справи № 947/9408/20 було постановлено ухвалу про витребування доказів, якою витребувано у Київського відділу поліції у місті Одесі Головного управління національної поліції в Одеській області для огляду матеріали кримінального провадження № 0000091 від 05.08.2014 року. Вказану ухвалу було отримано Київським ВП в м. Одесі двічі, а саме - 10.08.2020 року та - 18.09.2020 року. Однак, ухвалу суду виконано не було. Отже, ОСОБА_1 був позбавлений можливості вчинити будь-які дії в межах кримінального провадження, оскільки не знав та не міг знати, на якій стадії воно перебуває, чи здійснюється досудове розслідування в даному провадженні та який саме статус він має в даному провадженні.

За вищезазначених підстав, хибною є позиція апелянта відносно того, що ОСОБА_1 не здійснив жодних дій в межах кримінального провадження № 0000091, оскільки у позивача взагалі не було можливості вчинити будь- які дії.

Апелянтом не враховано, що позивач перебував під слідством з 30.09.2012 року, тобто з моменту повідомлення йому про підозру у кримінальній справі.

Хибним є висновок апелянта, що при визначенні розміру моральної шкоди необхідно враховувати прожитковий мінімум для працездатних осіб, а не мінімальний розмір заробітної плати. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться, виходячи з одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, що узгоджується з правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду. Отже, розмір моральної шкоди, встановлений рішенням Київського районного суду м. Одеси від 10.11.2020 року, є вірним.

Вищезазначені обставини були у повному обсязі досліджені Київським районним судом м. Одеси, та враховані при ухваленні законного та обґрунтованого рішення (а. с. 101 109).

2.8 Рух справи в суді апеляційної інстанції

10.12.2020 року ДКСУ звернулось до суду з апеляційною скаргою на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 10.11.2020 року (а. с. 69 76).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 24.12.2020 року вищевказану апеляційну скаргу було залишено без руху (а. с. 82 - 82 зворотна сторона).

На виконання вимог ухвали апелянтом було подано заяву, якою усунуто недоліки апеляційної скарги (а. с. 85).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 29.01.2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ДКС України (а. с. 90 - 90 зворотна сторона).

19.02.2021 року Таїровське відділення поліції Київського відділу поліції у місті Одесі Головного управління національної поліції в Одеській області отримало копію ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі, з пропозицією надати відзив протягом встановленого строку, та копію апеляційної скарги (а. с. 92).

16.02.2021 року Київський відділ поліції у місті Одесі Головного управління національної поліції в Одеській області отримало копію ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі, з пропозицією надати відзив протягом встановленого строку, та копію апеляційної скарги (а. с. 94).

23.02.2021 року адвокат Галайчук Г.С.., діюча від імені ОСОБА_1 , отримала копію ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі, з пропозицією надати відзив протягом встановленого строку, та копію апеляційної скарги (а. с. 100).

24.02.2021 року на адресу Одеського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від адвоката Галайчук Г.С., діючої від імені ОСОБА_1 (а. с. 101 109).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 17.05.2021 року закінчено підготовку справи до апеляційного розгляду. Призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) її учасників (а. с. 110).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 31.05.2021 року справу призначено до розгляду у судовому засіданні апеляційної інстанції в порядку загального позовного провадження (а. с. 111).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 26.08.2021 року витребувано з Київського відділу поліції у м. Одесі ГУНП в Одеській області відомості щодо руху та стану досудового розслідування, внесеного до ЄРДР за №0000091 від 05.08.2014 року, за фактом скоєння кримінального правопорушення, інформацію щодо статусу ОСОБА_1 у кримінальному провадженні №10000091 (а. с. 130 134).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 16.12.2021 року: 1) витребувано з Київського відділу поліції у м. Одесі ГУНП в Одеській області відомості щодо застосування запобіжних заходів до ОСОБА_1 та їх скасування у кримінальній справі № 7 та у кримінальному провадженні №0000091 за ч. 1 ст. 203-2 КК України, з наданням відповідних документів; 2) витребувано з Київського відділу поліції у м. Одесі ГУНП в Одеській області постанову старшого слідчого Таїровського ВМ Київського РВ ОМУ УМВД України в Одеській області про закриття кримінального провадження №0000091 за фактом заняття ОСОБА_1 гральним бізнесом за ознаками ч. 1 ст. 203-2 КК України; 3) витребувано з Київського районного суду м. Одеси справу № 1512/13010/2012 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203-2 КК України, відносно ОСОБА_1 , для огляду в судовому засіданні (а. с. 151 155).

Учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Від адвоката Галайчук Г.С., діючої від імені ОСОБА_1 , надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача та його представника.

Інші учасники справи причини неявки не повідомили. Заяв та клопотань про відкладення розгляду справи або про проведення судового засідання в режимі відеоконференції не надали.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, багаторазове призначення справи до розгляду, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому вирішені справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.

3. Мотивувальна частина

3.1 Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області підлягає задоволенню частково.

3.2 Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій та неоспорені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

30.09.2012 року ОСОБА_1 було повідомлено про підозру в кримінальній справі № 7, що була порушена СВ Таїровського ВМ Київського РВ ОМУ ГУМВС України 13.09.2012 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203-2 КК України, та обрано запобіжний захід у вигляді арешту.

Постановою Київського районного суду м. Одеси від 09.10.2012 року ОСОБА_1 було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. До 22.10.2012 року позивач перебував в ДУ «Одеський слідчий ізолятор», після чого його було звільнено під заставу, що підтверджується письмовою відповіддю ДУ «Одеський слідчий ізолятор» від 19.02.2020 р..

Згідно відповіді Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області від 20.02.2020 р. № Зінф/А21-20-16/20, 22.10.2012 року на депозитний рахунок для зарахування коштів відповідно до рішень судів, з обранням застави в якості запобіжного заходу ДСА України в Одеській області Матяшенко С., зараховані грошові кошти у розмірі 25000,00 гривень, що обліковуються на рахунку станом на 20.02.2020 р..

Згідно письмової відповіді старшого слідчого Київського відділу поліції у м. Одесі ГУНП в Одеській області, Волошенюк М.В. від 20.12.2019 р., 17.06.2014 року Апеляційним судом Одеської області винесено ухвалу про часткове задоволення апеляції захисника Федяєва С.В., вирок Київського районного суду м. Одеси від 26.12.2013 р. у відношенні ОСОБА_1 , засудженого за ч. 1 ст. 203-2 КК України скасовано, кримінальну справу направлено для проведення додаткового розслідування. Згідно п. 12 Перехідних положень КПК України відомості кримінальної справи № 7 від 13.08.2012 року були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 05.08.2014 року за № 0000091 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203-2 КК України, та у даному кримінальному провадженні ОСОБА_1 про підозру не повідомлялось.

24.03.2020 року ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Одеси із клопотанням про закриття кримінального провадження № 0000091, у зв`язку із закінченням строків досудового розслідування.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 03.04.2020 року в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про закриття кримінального провадження № 0000091 у зв`язку із закінченням строків досудового розслідування відмовлено.

Між учасниками справи виникли правовідносини щодо відшкодування шкоди завданої незаконним рішенням, діями та бездіяльністю органів досудового слідства.

3.3 Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився/не погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 58 ЦПК України, діючого станом на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Частина 1 статті 60 ЦПК України, діючого станом на момент виникнення спірних правовідносин, вказує, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

Апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність задоволення вищезазначеного позову в повному обсязі. Висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, вимогам норм матеріального (ст. ст. 23, 1174, 1176 ЦК України, ст. ст. 1 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду») та процесуального (ст. ст. 263, 264 ЦПК України).

3.4 Мотиви прийняття/відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі та відхилення аргументів відзиву на апеляційну скаргу

Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

У відповідності з Положенням про Державну казначейську службу України, затвердженим Указом Президента України від 13.04.2011 р. № 460/2011, Державна казначейська служба України (Казначейство України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України, на яке покладено повноваження по здійсненню через систему електронних платежів Національного банку України розрахунково-касове обслуговування розпорядників, одержувачів бюджетних коштів.

Пунктом 1.3. Порядку виконання Державним казначейством України рішень суду щодо відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури, а також судів, затвердженого наказом Державного казначейства України від 02.02.2007 р, № 28 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19.02.2007 р. за № 149/13416, виконання рішень суду, які передбачають відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури, а також судів, здійснюється Державним казначейством України за вимогами державних виконавців за черговістю їх надходження, за рахунок і в межах бюджетних асигнувань, затверджених у Державному бюджеті України на цю мету.

Аналогічне міститься й у п.1.3. Порядку виконання Державним казначейством України рішень суду щодо відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури, а також судів, затвердженого наказом Державного казначейства України від 04.02.2008 р. № 39 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 09.02.2008 р. за № 110/14801,чинного з 20.02.2008 р.

Відповідно до положень ст. 48 БК України, в Україні застосовується казначейська форма обслуговування Державного бюджету України, яка передбачає здійснення Державним казначейством України операцій з коштами державного бюджету.

Отже, стягнення шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду провадиться з Державного казначейства України за рахунок Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку.

Вищевикладене спростовує доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції помилково ототожнює Державну казначейську службу України з Державним бюджетом України та особою, яка завдала шкоду. Державна казначейська служба України є окремою юридичною особою, яка самостійно несе відповідальність за своїми зобов`язаннями, в повному обсязі виконує свої завдання та функції і ніяких прав та законних інтересів позивача не порушувала. Боржником у вказаному зобов`язані зі сплати коштів державного бюджету є - держава Україна, як учасник цивільних відносин, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України.

Між тим, спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких відокремлено посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Порядок відшкодування такої шкоди визначається законом (частина сьома статті 1176 ЦК України).

Статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що відповідно до цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Право на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадках постановлення виправдувального вироку суду (пункт 1 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Результат аналізу Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» дає підстави для висновку про те, що право на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, за рахунок коштів Державного бюджету України можливе лише у випадку, коли правопорушення вчинено спеціальним суб`єктом (працівник правоохоронного органу, прокуратури) і набуло вигляду незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян тощо.

Статтею 3 вказаного Закону передбачено, що громадянинові відшкодовується (повертається), в тому числі й моральна шкода.

Відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів державного бюджету (стаття 4 Закону).

Статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що розмір відшкодування повинен бути не меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Так, апеляційний суд звертає увагу на відсутність в матеріалах справи доказів щодо незаконного взяття і тримання під вартою позивача, незаконності дій/рішень органу досудового розслідування, відсутнє судове рішення, яким було б встановлено реабілітуючу обставину щодо не вчинення позивачем кримінального правопорушення.

Доводи апеляційної скарги про не встановлення факту незаконного взяття і тримання під вартою позивача, незаконності дій/рішень органу досудового розслідування є доведеними.

Доводи відзиву на апеляційну скаргу щодо необхідності задоволення позову з підстав незаконності дій органу досудового розслідування є неспроможними.

Між тим, у статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та статті 10 ЦПК України зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до статті 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

За змістом зазначеної статті поряд із негативним обов`язком, на порушення Україною якого позивач не скаржився, держава має позитивні обов`язки гарантувати ефективне використання визначених Конвенцією прав кожному, хто перебуває під її юрисдикцією. Порушення кожного з цих обов`язків є самостійною підставою відповідальності держави.

Ефективність національного засобу правового захисту за змістом статті

13 Конвенції не залежить від упевненості в сприятливому результаті провадження. Ефективність має оцінюватися за можливістю виправлення порушення права, гарантованого Конвенцією, через поєднання наявних засобів правового захисту.

У своїх рішення ЄСПЛ неодноразово наголошував, що розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, зокрема, складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (див. рішення ЄСПЛ від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції» (Pelissier and Sassi v France); рішення ЄСПЛ від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції» (Philis v. Greece), заява № 19773/92).

Стаття 13 Конвенції не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови, наприклад, про встановлення позадоговірної відповідальності з боку держави.

Надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин, необхідністю відвідування органів досудового розслідування, неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність тощо.

Аналогічний висновок викладено в постановах Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 646/7015/19, від 01 грудня 2021 року у справі № 308/14232/18, від 01 грудня 2021 року у справі № 180/2044/19, від 01 вересня 2021 року у справі № 545/2344/20, від 10 березня 2021 року у справі № 646/8234/19, від 16 вересня 2020 року у справі № 638/6363/19, від 14 лютого 2022 року у справі № 550/336/21.

Колегія суддів наголошує, що однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір.

Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Аналіз положень статей 23, 1174 ЦК України свідчить про те, що моральна шкода, завдана фізичній особі незаконною бездіяльністю посадової особи при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою і при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності, виваженості і справедливості.

При цьому, як зазначено у рішенні ЄСПЛ від 12 липня 2007 року в справі «Stankov v. Bulgaria» (заява № 68490/01) оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом.

Звертаючись до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди у цій справі, позивач однією із правових підстав для відшкодування такої шкоди зазначив бездіяльність органів досудового розслідування, очевидно надмірну тривалість та неефективність досудового розслідування кримінального провадження (тривалість досудового розслідування понад 8 років).

Вказані доводи позивача щодо бездіяльності органів досудового розслідування апеляційний суд вважає обґрунтованими, оскільки вони підтверджуються матеріалами справи.

Отже, за відсутності судового рішення, яким було б встановлено реабілітуючу обставину щодо не вчинення позивачем кримінального правопорушення, місцевий суд дійшов помилкового висновку щодо необхідності задоволення вищевказаного позову з підстав встановлення факту незаконного взяття і тримання під вартою позивача, незаконності дій/рішень органу досудового розслідування.

Суд першої інстанції також не звернув увагу на доводи позову щодо бездіяльності органів досудового розслідування (надмірної тривалості досудового розслідування), які апеляційний суд визнає доведеними.

Отже, вищевказаний позов підлягає частковому задоволенню саме з підстав бездіяльності органів досудового розслідування (надмірної тривалості досудового розслідування - понад 8 років).

З огляду на не встановлення факту незаконного взяття і тримання під вартою позивача, незаконності дій/рішень органу досудового розслідування інші доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу не заслуговують на увагу апеляційного суду.

Частинами першою-третьою статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно з роз`ясненнями, наданими у пунктах 5, 9 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Враховуючи характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, їх тривалість, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості апеляційний суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 80 000 гривень.

У задоволенні іншої частини позову необхідно відмовити.

3.6 Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області є частково обґрунтованими, а тому вона підлягає задоволенню частково.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.

Ураховуючи, що невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, порушення останнім вищезазначених норм матеріального та процесуального права, призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню. Необхідно ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 , за вищевказаного обґрунтування.

3.7 Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду міста Одеси від 10 листопада 2020 року скасувати. Ухвалити нове судове рішення.

Позовну заяву ОСОБА_1 до Київського відділу поліції у місті Одесі Головного управління національної поліції в Одеській області, Таїровського відділення поліції Київського відділу поліції у місті Одесі Головного управління національної поліції в Одеській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмету спору - Державна казначейська служба України, про відшкодування шкоди завданої незаконним рішенням і діями органів досудового слідства задовольнити частково.

Стягнути за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України, призначеного для відшкодування шкоди, завданими незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) моральну шкоду у розмірі 80 000 (вісімдесяти тисяч) гривень.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 17 жовтня 2022 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: С. О. Погорєлова

О. В. Князюк