Номер провадження: 22-ц/813/4767/22
Справа № 509/84/14-ц
Головуючий у першій інстанції Гандзій Д. М.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

20.09.2022 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Князюка О.В.

за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечко Дмитра Миколайовича у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області, ухваленого під головуванням судді Гандзій Д.М. 25 лютого 2014 року у смт. Овідіополь Одеської області, -

встановила:

У січні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до Овідіопольського районного суду Одеської області із позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя (а.с. 2-4).

В обґрунтування позову посилалась на те, що ОСОБА_1 з 2004 року перебуває зі ОСОБА_2 у шлюбі, зареєстрованому 01 жовтня 2004 року Чадир-Лунзьким відділом ЗАЦС, Молдова, серія НОМЕР_1 . Від шлюбу у подружжя народилась дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За час шлюбу подружжям було набуто нерухоме майно, яке є спільним майном подружжя - будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 198,7 кв.м., житловою площею 111,2 кв.м. Право власності на вказаний будинок підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 03.04.2007 року. Дійсна вартість будинку складає 430 000 грн.

На протязі останнього півроку перед зверненням до суду у подружжя виникли діаметрально протилежні погляди на сім`ю та, відповідно, на можливість розпорядження майном, яке було набуто ними під час шлюбу в інтересах сім`ї. Відповідач не визнає право власності ОСОБА_1 на частку будинку, який був побудований сторонами за спільні кошти у 2006-2007 роках.

Враховуючи той факт, що шлюб між сторонами був зареєстрований в Республіці Молдова, у зв`язку із чим в паспорті чоловіка позивачки відсутня відмітка про укладений шлюб, ОСОБА_1 посилалась на можливість її чоловіка розпорядитись майном без її відома та згоди.

У зв`язку із наведеним, задля захисту своїх майнових прав та враховуючи неможливість домовитись між собою про порядок поділу майна, ОСОБА_1 вирішила звернутися до суду з даним позовом про поділ спільного майна подружжя.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 25 лютого 2014 року позов ОСОБА_1 було задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 та за ОСОБА_2 право власності за кожним по 1/2 частині садового будинку з господарчими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 . Встановлено порядок виконання рішення, а саме, що вказане рішення суду, після набранням ним законної сили, є підставою для реєстрації права особистої власності за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1/2 частині за кожним, садового будинку з господарчими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 28-30).

В апеляційній скарзі Приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Колечко Д.М. (який не приймав участь у розгляді справи) просить рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права (а.с. 75-81).

Апеляційна скарга мотивована тим, що спірне майно на момент розгляду позову знаходилось в іпотеці АТ «Райффайзен Банк», фактично ОСОБА_2 не знаходився у шлюбі та не мав шлюбних відносин, а майно, що передавалось ОСОБА_2 , є його особистою приватною власністю. На підставі викладеного апелянт вважає, що суд дійшов передчасних висновків про наявність шлюбних відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та наявність підстав поділу майна, як сумісно нажитого. Крім того, Приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Колечко Д.М. посилається на те, що судом першої інстанції, всупереч вимог процесуального законодавства, не було залучено до участі у справі АТ «Райффайзен Банк», чим позбавлено останнього можливості захистити свої права та законні інтереси стосовно іпотечного майна.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що провадження за апеляційною скаргою Приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечко Д.М. підлягає закриттю, з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 352 ЦПК України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

При цьому, якщо обставини про вирішення судом першої інстанції питання про права, інтереси та свободи особи, яка не була залучена до участі у справі, не підтвердились, апеляційне провадження підлягає закриттю.

Як встановлено судом першої інстанції, сторони перебувають у офіційно зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 від 01.10.2004 року, виданого Чадир-Лунзьким відділом ЗАЦСу, Р. Молдова, та належним чином завіреним перекладом з румунської на українську мову (а.с. 6,7).

Перебуваючи у шлюбі, ІНФОРМАЦІЯ_2 , у сторін народилася донька ОСОБА_3 , батьком якої є відповідач, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 від 08.06.2011 року (а.с. 10).

Крім того, матеріалами справи підтверджено, що за час шлюбу сторонами було набуте нерухоме майно у вигляді садового будинку з господарчими будівлями та спорудами, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 198,7 кв.м, житловою 87,5 кв.м, що підтверджується рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 23 березня 2007 року про визнання права власності за ОСОБА_2 на самочинно побудоване нерухоме майно, яке набрало законної сили 03 квітня 2007 року. Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 14114937 від 03.04.2007 року (а.с. 14,15).

Судом встановлено, що у сторін погіршилася сімейні стосунки, і як слід, виникли протилежні погляди на сімейне життя та розпорядження спірним садовим будинком, в якому проживала позивачка разом із дітьми на відміну від відповідача, який став проживати окремо від позивачки і не визнавав її право на частку у спільному сумісному майні подружжя у вигляді вказаного садового будинку.

Статтею 60 Сімейного кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд а дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частина 1 статті 70 Сімейного кодексу України вказує, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Статтями 316 та 317 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування, розпорядження своїм майном.

Статтею 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Згідно положень статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

Частиною 2 статті 372 ЦК України передбачено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

В судовому засіданні судом першої інстанції було встановлено, що будь-якого іншого майна подружжя, яке підлягає поділу, у сторін немає, і спір виник саме з приводу садового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 .

Таким чином, з огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивачки щодо визнання за нею та відповідачем права власності, за кожним, по 1/2 частці спільного сумісного майна подружжя у вигляді зазначеного вище садового будинку з господарчими будівлями та спорудами.

При цьому, як вбачається із матеріалів справи, апелянт Приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Колечко Д.М. не є учасником спірних правовідносин щодо поділу майна подружжя, не є стороною у справі, а також не є власником будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , який був предметом заявлених вимог.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що оскільки правовідносини щодо поділу майна подружжя, з приводу яких ухвалено оскаржуване рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 25 лютого 2014 року, виникли за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, вимоги до скаржника - Приватного виконавця Колечко Д.М. не заявлялися та судом не вирішувалися, а тому апеляційний суд констатує, що питання про права, свободи, інтереси та обов`язки останнього судом у цій справі не розглядалося та не вирішувалось, що є підставою для закриття апеляційного провадження за його скаргою. Таким чином, право на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції в цій справі у Приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечко Д.М. - відсутнє.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (рішення Суду у справах: Sovtransavto Holding v. Ukraine, no. 48553/99, § 77, від 25 липня 2002 року; Ukraine-Tyumen v. Ukraine, no. 22603/02, §§ 42 та 60, від 22 листопада 2007 року).

Відповідно до пунктів 33, 34 рішення Європейського суду з прав людини від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України», одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (справа «Брумареску проти Румунії», п. 61). Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом, жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі.

Посилання Приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечко Д.М. в апеляційній скарзі на те, що фактично ОСОБА_2 не знаходився у шлюбі та не мав шлюбних відносин, а майно, що передавалось ОСОБА_2 , є його особистою приватною власністю, а тому суд дійшов передчасних висновків про наявність шлюбних відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та наявність підстав поділу майна, як сумісно нажитого - колегія суддів вважає безпідставними, оскільки, як вже вказувалось вище, Приватним виконавцем Колечко Д.М. не надано жодного належного та допустимого доказу того, що він має право володіти, користуватися та розпоряджатися садовим будинком, що є предметом поділу між подружжям, а відтак, оскаржуваним рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 25 лютого 2014 року не могли бути вирішені питання про права та обов`язки апелянта.

Крім того, необґрунтованими та такими, що не мають правового значення для вирішення справи, є посилання Приватного виконавця Колечко Д.М. на те, що судом першої інстанції, всупереч вимог процесуального законодавства, не було залучено до участі у справі АТ «Райффайзен Банк», чим позбавлено останнього можливості захистити свої права та законні інтереси стосовно іпотечного майна.

Колегія суддів звертає увагу Приватного виконавця Колечко Д.М., що ним не надано належних доказів того, що апелянт є законним представником інтересів АТ «Райффайзен Банк», який не позбавлений передбаченого законом права, у разі порушення його прав та обов`язків, самостійно звернутися до суду із апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції.

Згідно п.3 ч.1 ст. 362 ЦПК України, суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Керуючись ст. 367, п.3 ч.1 ст. 362, ст. 390 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечко Дмитра Миколайовича у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 25 лютого 2014 року, закрити.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.В. Князюк