Справа № 144/430/16-ц
Провадження № 22-ц/801/1691/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Герман О. С.
Доповідач:Войтко Ю. Б.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2022 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача): Войтка Ю. Б.,

суддів Міхасішина І. В., Стадника І. М.,

з участю секретаря судового засідання: Безрученко Н. Р.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 апеляційну скаргу Приватного підприємства «ЗІС», в інтересах якого діє адвокат Притула Василь Леонідович, на рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 06 липня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Германа О. С., у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Теплик Вінницької області, повний текст якого складено 15 липня 2022 року,

у цивільній справі № 144/430/16-ц за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «ЗІС», третя особа на стороні відповідача відділ Держгеокадастру у Теплицькому районі про усунення перешкод у користуванні земельними ділянками,

встановив:

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся в місцевий суд з позовом до Приватного підприємства «ЗІС» (далі ПП «ЗІС»), за участі відділу Держгеокадастру у Теплицькому районі як третьої особи на стороні відповідача про визнання договору оренди землі недійсним, в обґрунтування якого посилався на те, що він є власником земельних ділянок з кадастровими номерами :02:002:0383 та :02:002:0384. Позивачу стало відомо, що існують договори оренди землі укладені нібито між ним та ПП «ЗІС», відповідно до яких відповідач має право користуватися належними йому земельними ділянками. Разом з тим, ОСОБА_1 вказаних договорів оренди землі не підписував та нікого не уповноважував на їх підписання, а тому відповідач на даний час користується, належними йому земельними ділянками, на підставі неукладених договорів оренди землі.

З урахуванням заяви про зміну предмету позову від 25.03.2021 просив усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні земельними ділянками, які чиняться ПП «ЗІС», шляхом зобов`язання останнього повернути йому земельні ділянки з кадастровими номерами :02:002:0383 та :02:002:0384, які розташовані на території Петрашівської сільської ради Гайсинського району Вінницької області та заборонити відповідачу проведення будь-яких сільськогосподарських робіт на вказаних земельних ділянках.

Рішенням Теплицького районного суду Вінницької області від 06 липня 2022 року позов задоволено. Усунуто перешкоди ОСОБА_1 у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою кадастровий номер :02:002:0383, які чиняться ПП «ЗІС», шляхом зобов`язання його повернути йому дану земельну ділянку, яка розташована на території Петрашівської сільської ради Гайсинського району Вінницької області та заборонити ПП «ЗІС» проведення будь-яких сільськогосподарських робіт на вказаній земельній ділянці. Також усунуто перешкоди ОСОБА_1 у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою кадастровий номер :02:002:0384, які чиняться ПП «ЗІС», шляхом зобов`язання його повернути йому дану земельну ділянку, яка розташована на території Петрашівської сільської ради Гайсинського району Вінницької області та заборонити ПП «ЗІС» проведення будь-яких сільськогосподарських робіт на вказаній земельній ділянці.

Стягнуто з ПП «ЗІС» на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати в сумі 13 625 грн. 60 коп.

17 серпня 2022 року представник відповідача ПП «ЗІС» адвокат Притула В. Л. подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову у зв`язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Скаржник вважає рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 06 липня 2022 року таким, що ухвалене з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що 25 червня 2010 року між ПП «ЗІС» та ОСОБА_1 було укладено два договори оренди землі строком на 15 років. Тобто до 2025 року. Договори оренди землі були підписані за його усним дорученням мамою ОСОБА_1 ОСОБА_2 , що свідчить про те, що зовнішнє волевиявлення відповідає внутрішній волі орендодавця на взаємовигідних умовах. Протягом 2010 і до 2015 року ОСОБА_1 отримував орендну плату за використання землі в ПП «ЗІС». Кожного року перед виплатою орендної плати відповідальні працівники ПП «ЗІС» усно і в телефонному режимі повідомляли орендодавців про місце, час та порядок отримання орендної плати. Тобто орендодавцям, в тому числі і ОСОБА_1 було відомо про договори оренди землі укладені з ПП «ЗІС». Зазначає, що з 2006 року ПП «ЗІС» не використовувало будь-які земельні ділянки без укладення договорів оренди землі.

Звертає увагу, що свідок ОСОБА_3 пояснила суду, що в 2010 році вона особисто їздила додому до ОСОБА_2 і вона за усним дорученням ОСОБА_1 підписала договори оренди землі та отримала 1 000 грн. заохочувальних за укладення договорів з ПП «ЗІС». Починаючи з 2010 року ОСОБА_1 особисто отримував орендну плату в ПП «ЗІС». Аналогічні пояснення надала свідок ОСОБА_4 .. Вказані пояснення свідків взагалі місцевим судом не були взяті до уваги.

Крім того зазначає, що з претензіями щодо незаконного використання відповідачем його земельних ділянок ОСОБА_1 не звертався.

Порушенням норм процесуального права вважає стягнення з відповідача судових витрат на правничу допомогу адвоката у сумі 13 625 грн. 60 коп., оскільки доказів про здійснення оплати гонорару адвоката позивач не надала.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 06 вересня 2022 року відкрито апеляційне провадження у справі, а ухвалою суду від 26 вересня 2022 року закінчено підготовчі дії та призначено справу до розгляду.

Представник відповідача ПП «ЗІС» - адвокат Притула В. Л., та представник відділу № 5 Управління у Гайсинському районі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області повідомлені в установленому законом порядку про дату, час і місце судового засідання, до суду не з`явилися, що відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Клінчиков С. О. проти вимог апеляційної скарги заперечував, просить залишити в силі рішення суду першої інстанції як законне і обґрунтоване.

Частинами першою, другою статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд дійшов до наступних висновків.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.

Судом встановлено, що на підставі Державних актів на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 682759 та 682760 від 05.06.2007, ОСОБА_1 є власником земельних ділянок площею 2,1860 га та 2,1860 га, які розташовані на території Петрашівської сільської ради Теплицького району Вінницької області та мають цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Згідно з договорами оренди землі № 529 та № 530 від 25.06.2010, про визнання недійсними яких пред`явлено позов, земельні ділянки площею 2,1860 га та 2,1860 га, що належить позивачу, строком до 2025 року передані в оренду ПП «ЗІС»». Пунктом 9 вказаних договорів установлено розмір орендної плати 1 059,86 грн., яка вноситься орендарем грошовою формою у розмірі 3,0% нормативної грошової оцінки земельної ділянки.

Вказані договори зареєстровані Теплицьким районним відділом Вінницької регіональної філії ДП «Центр ДЗК» про що у Державному реєстрі земель вчинено записи від 01 липня 2010 року за № 99 та № 00.

Звертаючись до суду із позовом позивач стверджував, що оспорювані договори він не підписував, підпис у них вчинено іншою особою.

Відповідно до висновку експерта № 9664/9665/16-32 від 08.09.2016 підписи від імені ОСОБА_1 в стовпчику «Орендодавець» в оригіналах Договору оренди землі № 529 від 25.06.2010, укладеного між ОСОБА_1 та ПП «ЗІС» в особі директора Зублевича І. С., та Договору оренди землі № 530 від 25.06.2010, укладеного між ОСОБА_1 та ПП «ЗІС» в особі директора Зублевича І. С., виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що оскільки договори оренди землі № 529 та № 530 від 25.06.2010 не підписані позивачем, вони є неукладеним, а тому земельні ділянки з кадастровими номерами :02:002:0383 та :02:002:0384, площею 2,1860 га та 2,1860 га, що належать позивачу, знаходяться у фактичному користуванні відповідача без установлених законом підстав.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком, оскільки зазначений висновок суду першої інстанції зроблений за повного з`ясування обставин справи, правильного застосування норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів не є обов`язком суду. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За правилами статей 12 і 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; суд не може збирати докази що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Доказами, згідно вимог статті 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Докази мають бути належними, допустимими, достовірними, достатніми (стаття 77-80 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно з нормами статті 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Статтею 13 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

За частиною першою статті 14 Закону України «Про оренду землі» у редакції, чинній на дату, зазначену у спірному договорі, договір оренди землі укладається у письмовій формі, а за статтею 18 цього Закону договір оренди набирає чинності після його державної реєстрації.

Частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі» визначені істотні умови договору оренди землі. Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови у державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону ( частина 2 зазначеної норми закону ). У разі ж якщо сторони не досягли згоди щодо встановлення істотних умов договору, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ ( майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном ( частина перша статті 317 ЦК України ).

За правилами статті 318 ЦК України суб`єктами права власності є учасники цивільних відносин, визначені статтею 2 цього Кодексу. Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом.

Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до цієї статті власник має право вимагати захисту свого права від особи, яка перешкоджає його користуванню та розпорядженню своїм майном, звернувшись до суду з відповідним негаторним позовом. Підставою для подання такого негаторного позову є вчинення будь-якою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження, користування належним йому майном. Для подання негаторного позову достатньо, щоб такі дії об`єктивно порушували права власника та щоб такий позов відповідав усім формальним вимогам процесуального права і містив усі основні елементи цивільно-правового позову, якими є його предмет і підстава. Предмет негаторного позову становитиме вимога володіючого майном власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом. Підставою негаторного позову слугуватимуть посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним цих правомочностей. При цьому для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей. Таким чином, право власності як абсолютне право має захищатися лише при доведенні самого факту порушення.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою про визнання договорів оренди землі, укладених між ним та відповідачем, недійсними. Однак після проведення у справі судової почеркознавчої експертизи, за висновками яких підписи від імені ОСОБА_1 в стовпчику «Орендодавець» в оригіналах вказаних договорів оренди землі укладених між ОСОБА_1 та ПП «ЗІС» в особі директора Зублевича І. С., виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою, такий спосіб захисту прав позивача став неактуальним, тому до закінчення підготовчого засідання ним подана заява про зміну предмета позову на вимогу про усунення перешкод у користуванні земельними ділянками, де він просив усунути йому перешкоди у користуванні та розпорядженні належними йому земельними ділянками, які чиняться ПП «ЗІС», шляхом зобов`язання останнього повернути йому зазначені земельні ділянки, розташовані на території Петрашівської сільської ради Гайсинського району Вінницької області, та заборонити ПП «ЗІС» проведення будь-яких сільськогосподарських робіт на цих земельних ділянках.

Такі дії позивача є належним способом захисту його прав з урахуванням правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 23 листопада 2021 року в справі № 359/3373/16-ц, де Велика Палата відступила від наведеного висновку у своїй постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц шляхом уточнення, а саме, встановила, що зайняття земельних ділянок, зокрема, фактичним користувачем треба розглядати як таке, що не є пов`язаним з позбавленням власника його володіння цими ділянками. Тож у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема, шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок. Більше того, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок.

Доводи апеляційної скарги у тій частині, що судом першої інстанції не було взято до уваги пояснення свідків ОСОБА_3 і ОСОБА_4 не заслуговують на увагу та є безпідставними, оскільки відповідні обставини справи, а саме факт підписання договорів оренди земельних ділянок ОСОБА_1 чи іншою особою, а відтак укладення договорів, не можуть доводитися показами свідків.

Аргументи скаржника про те, що ОСОБА_1 отримував орендну плату та не заперечував проти використання належних йому земельних ділянок ПП «ЗІС» не заслуговують на увагу, оскільки не заперечують ті обставини, що оспорювані договори є неукладеними, так як у ОСОБА_1 відсутнє волевиявлення на укладення договорів оренди земельних ділянок.

Доводи апеляційної скарги про недоведеність витрат позивача на професійну правничу допомогу також не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Так, стороною позивача понесені відповідні витрати оформлені у встановленому законом порядку, підтверджені доданими до матеріалів справи угодою про надання правової допомоги від 04 березня 2020 року, ордером серії ВН № 170455 про надання такої допомоги адвокатом Клінчиковим С. О. позивачу ОСОБА_1 , розрахунком-описом судових витрат у цій справі, згідно з яким витрати на правову допомогу склали: вивчення документів 1 000,00 грн., складання заяви про зміну предмету позову 5 000,00 грн., витрати на проїзд у Теплицький районний суд (мінімум три рази) 1 000,00 грн., ведення справи у суді 8 000,00 грн., що у загальній сумі становить 15 000 грн.

Суд першої інстанції вирішуючи питання відшкодування понесених ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу, врахував клопотання представника ПП «ЗІС» про зменшення розміру цих витрат, і керуючись критерієм реальності адвокатських послуг, їхньої дійсності та необхідності, дійшов висновку, що сума у 15 000 грн. є неспівмірною зі складністю справи, обсягом наданих адвокатом послуг та стягнув на користь позивача з відповідача витрати на правничу допомогу у сумі 9 000,00 грн. При цьому, крім витрат на професійну правничу допомогу судом стягнуто також документально підтверджені витрати по сплаті судового збору за звернення в суд із позовною заявою 1 102,40 грн. і оплаті проведеної судової почеркознавчої експертизи у сумі 3 523,20 грн.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною третьою статті 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорцій-ним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи тощо.

Тобто у ЦПК України передбачені критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц висловлено висновок про те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладений обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

При вирішенні цієї справи суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Відтак, доводи апеляційної скарги не спростовують висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову та не впливають на законність оскаржуваного судового рішення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, тому судові витрати понесені у зв`язку з апеляційним переглядом справи слід залишити за учасником справи, який звернувся з апеляційною скаргою.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства «ЗІС», в інтересах якого діє адвокат Притула Василь Леонідович, залишити без задоволення.

Рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 06 липня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 04 листопада 2022 року.

Головуючий Ю. Б. Войтко

Судді: І. В. Міхасішин

І. М. Стадник