Справа № 211/2003/22
Провадження № 2/211/2564/22
Р І Ш Е Н Н Я
іменем України
21 жовтня 2022 року Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:
головуючого судді Середньої Н.Г.,
за участю секретаря судового засідання Бехало В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАКІ ДА ТРЕВЕЛ», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Державна служба України з питань безпечності харчових продуктів і захисту споживачів, про стягнення збитків за невиконання договору про надання туристичних послуг,
позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеним позовом до відповідача ТОВ «ТАКІ ДА ТРЕВЕЛ» та просить суд стягнути з відповідача на свою користь суму матеріального збитку за ненадані туристичні послуги в розмірі 9 252,03 грн., посилаючись на відсутність отримання нею туристичних послуг за договором від 27.01.2020 та порушення відповідачем п.п. 6.4 п. 6 вказаного договору щодо повернення їй сплачених коштів. В обґрунтування вимог зазначено, що 27.01.2020 між нею та відповідачем було укладено договір про надання туристичних послуг № 0076-20, відповідно до пункту 1.1. якого зазначено, що тур агент за встановлену плату та замовлення туриста зобов`язується забезпечити туриста комплексом туристичних послуг: груповий тур до Мальти «Травневі свята на Мальті з відпочинком на морі», дата туру з 28.04.2020 по 05.05.2020. Вартість туру становить 8 700,00 грн., що в еквіваленті складає 315Є (Євро), про що зазначено в п. 2.1. договору. Нею за умовами договору 27.01.2020 було внесено передоплату в сумі 8 700,00 грн., залишок по сплаті відсутній. 20.03.2020 при уточненні щодо туристичних послуг їй представниками відповідача в телефонному режимі було повідомлено про скасування групового туру до Мальти, тобто туристичні послуги нею отримані не були. Заяви та претензії про повернення коштів, відповідачем ігноруються, кошти їй не повернені. За період з 28.04.2020 по 10 червня 2022 року відповідач прострочив виконання зобов`язань за договором на 772 календарних дні, тому з розрахунку 8 700,00 грн.*3% /365*772, розмір майнової відповідальності у вигляді пені на підставі частини 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» складає 552,03 грн. Тому просить задовольнити вимоги.
Ухвалою суду від 04 липня 2022 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження відповідно до пункту другого частини першої статті 274 ЦПК України, без повідомлення (виклику) сторін.
Відповідачем ТОВ «ТАКІ ДА ТРЕВЕЛ» позовна заява з додатками та ухвалою суду від 04.07.2022 отримана, згідно рекомендованого поштового повідомлення, 20.07.2022. Відзиву на позов або клопотання щодо продовження строку для надання відзиву на позов, із зазначенням поважності причин, до суду не надійшло.
Представник третьої особи Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів і захисту споживачів в письмових пояснень зазначив, що до повноважень Держпродспоживслужби належить, зокрема, питання здійснення державного нагляду (контролю) за дотриманням законодавства про захист прав споживачів. Статтею 6 Закону України «Про основні засади здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» від 05.04.2007, визначено, що однією з підстав для здійснення позапланових заходів є звернення фізичної особи (фізичних осіб) про порушення, що спричинило шкоду її (їх) правам, законним інтересам, життю чи здоров`ю, навколишньому природному середовищу чи безпеці держави, з додаванням документів чи їх копій, що підтверджують такі порушення (за наявності). Проте позивач не звертався до Держпродспоживслужби із відповідною заявою, а відповідно Держпродспоживслужба не здійснювала перевірки відповідача щодо можливого порушення прав чи законних інтересів позивача.
Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов до таких висновків.
Відповідно до пункту 7 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів», договір - усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном або іншими документами.
За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно з частиною другою статті 627 ЦК України у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (частина перша статті 629 ЦК України).
Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Матеріали справи свідчать про те, що спірними є правовідносини, які виникли між сторонами за договором про надання туристичних послуг (на туристичне обслуговування).
Загальні правові, організаційні та соціально-економічні засади реалізації державної політики України в галузі туризму, спрямованої на забезпечення закріплених Конституцією України прав громадян на відпочинок, свободу пересування, охорону здоров`я, на безпечне для життя і здоров`я довкілля, задоволення духовних потреб та інших прав при здійсненні туристичних подорожей, визначені в Законі України «Про туризм» від 15 вересня 1995 року.
Відповідно до частин першої, другої, дев`ятої статті 20 Закону України «Про туризм» за договором на туристичне обслуговування одна сторона (туроператор, який укладає договір безпосередньо або через турагента) зобов`язується надати за замовленням іншої сторони (туриста) комплекс туристичних послуг (туристичний продукт), а турист зобов`язується оплатити його. До договору на туристичне обслуговування застосовуються загальні положення договору про надання послуг, якщо інше не передбачено законом.
Судом встановлено, що 27 січня 2020 року між ОСОБА_2 , як клієнтом, та ТОВ «ТАКІ ДА ТРЕВЕЛ», як виконавцем (далі по договору компанія), було укладено договір про надання туристичних послуг № 0076-20 (а.с. 8-10 копія договору).
Пунктом 1.1. договору сторони погодили, що відповідно до умов цього договору, компанія за встановлену плату та замовлення туриста зобов`язується забезпечити туриста комплексом туристичних послуг: груповий тур до Мальти «Травневі свята на Мальті з відпочинком на морі». Тривалість туру 8 днів з 28 квітня 2020 року по 05 травня 2020 року.
Загальна вартість туристичних послуг (пункти 2.1, 2.2. договору), згідно умов договору, замовлених туристом, становить 8 700,00 грн., еквівалент у валюті 315Є. Сплачена сума при підписанні договору: 100%, 8 700,00 грн. Залишок по сплаті відсутній.
До договору на туристичне обслуговування застосовуються загальні положення договору про надання послуг, якщо інше не передбачено законом.
Частиною першою статті 901 ЦК України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Частиною другою статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» передбачено, що форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.
17 березня 2020 року Верховна Рада України прийняла Закон України №530-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)». Крім іншого, цей Закон передбачає віднесення карантину до форс-мажорних обставин.
Положеннями статті 20 Закону України «Про туризм» передбачено, випадки, коли туроператор не несе перед туристом відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору на туристичне обслуговування, в тому числі у разі невиконання або неналежне виконання умов договору на туристичне обслуговування сталося внаслідок настання форс-мажорних обставин або є результатом подій, які туроператор (турагент) та інші суб`єкти туристичної діяльності, які надають туристичні послуги, включені до туристичного продукту, не могли передбачити.
Виконавець не несе відповідальності за невиконання, прострочення виконання або інше неналежне виконання зобов`язання та недоліки у виконаних роботах або наданих послугах, якщо доведе, що вони виникли з вини самого споживача чи внаслідок дії непереборної сили (частина шоста статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів»).
Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 14 березня 2020 року № 287-р «Про тимчасове обмеження перетинання державного кордону, спрямоване на запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID -19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», тимчасово закрито з 00 год. 00 хв. 17 березня 2020 р. протягом наступних двох тижнів пункти пропуску (пункти контролю) через державний кордон для міжнародного пасажирського залізничного, повітряного, автомобільного (для автобусів) сполучення, крім здійснення перевезень осіб з метою забезпечення захисту національних інтересів або у зв`язку з виконанням міжнародних зобов`язань, а також представників дипломатичних установ та гуманітарних місій.
Надалі зазначені обмеження були продовжені відповідно до постанови Кабінету міністрів України від 25 березня 2020 № 239 до 24 квітня 2020 року.
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів від 23 березня 2020 № 228 заборонено з 12 год. 00 хв. 24 березня 2020 прийняття та відправлення повітряних суден, що виконують пасажирські перевезення осіб, які здійснюють подорож з туристичною метою.
Карантинні обмеження щодо перевезення було продовжено до 15 червня 2020 року.
Вказана інформація про запровадження карантинних заходів є відомою та загальнодоступною інформацією та не потребує доказування.
Згідно пункту 9.1. укладеного між сторонами договору, компанія не несе відповідальності за неналежне виконання або за невиконання зобов`язань за даною угодою у разі настання обставин непереборної сили (форс-мажор), таких як: повінь, землетрус, пожежа та інші явища природи, епідемія, карантин, ураган, шторм, інші стихійні біди і катаклізми, військові дії будь-якого характеру, терористичний акт, введення надзвичайного або військового положення, війна, революція, страйки, зміни в діючому яв національному, так і країни перебування законодавстві, законні або незаконні дії як національних, так і країни перебування органів державної влади або влади уряду і їх структурних підрозділів та інші обставини непереборної сили, Компанія і Клієнт звільняються від відповідальності за порушення умов договору.
Туроператор зобов`язаний в 3-х денний термін довести до відома туриста про виникнення форс-мажорних обставин (п. 9.2. договору).
Пунктом 9.3. договору сторони погодили, що при виникненні форс-мажорних обставин, за згодою сторін, терміни виконання зобов`язання за даним договором змінюються чи договір розривається.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що ознака протиправності (порушення умов договору) у діях відповідача, як основна підстава для відповідальності у вигляді відшкодування збитків, відсутня, оскільки останній діяв у відповідності до вимог чинного законодавства та умов договору на туристичне обслуговування, відтак відсутній і причинний зв`язок між діями відповідача та наслідками. Крім того, суд врахує, що неможливість туристів скористатись заброньованим туром виникла саме у зв`язку з прийняттям нормативних актів та закриттям пунктів пропуску (пунктів контролю) через державний кордон України для міжнародних пасажирських перевезень, що не залежало від дій чи бездіяльності туроператора та свідчить про відсутність його вини в цьому.
При цьому позивач посилається на положення частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до положень якої у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.
Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.
Але, попри вимоги вказаної норми, аналіз норм законодавства щодо туризму та умови договорів про туристичне обслуговування свідчать про те, що туроператор несе перед туристом відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору у разі наявності його вини. Разом з цим, туроператор звільняється від відповідальності за невиконання умов договору, якщо таке невиконання сталося у результаті подій, які туроператор не міг передбачити.
Отже підстав для задоволення вимог у вигляді сплати неустойки не має.
Разом з тим, за змістом частин 1, 2 статті 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання.
Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
Відповідно до ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно із ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.
Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.
Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов:
1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане;
2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися;
3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору;
4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.
Таким чином, закон пов`язує можливість зміни чи розірвання договору одночасно з наявністю істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, та з наявністю чотирьох умов, визначених частиною другою статті 652 ЦК України при істотній зміні обставин, з яких сторони виходили, укладаючи договір.
Істотна зміна обставин є оціночною категорією. Водночас вона полягає у розвитку договірного зобов`язання таким чином, що виконання зобов`язання для однієї зі сторін договору стає більш обтяженим, ускладненим, наприклад у силу збільшення для сторони вартості виконуваного або зменшення цінності отримуваного стороною виконання, чим суттєво змінюється рівновага договірних стосунків, призводячи до неможливості виконання зобов`язання.
Застосування статті 652 ЦК України є відображенням дії у договірних правовідносинах справедливості, добросовісності, розумності як загальних засад цивільного судочинства з огляду на ті обставини, що на стабільність договірних відносин можуть вплинути непередбачувані фактори, що істотно порушують баланс інтересів сторін та суттєво знижують очікуваний результат для кожної зі сторін договору.
Зважаючи на те, що у даному разі істотно змінились обставини, якими сторони керувалися при укладенні договору, оскільки дати туристичної поїздки відтерміновано, в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане (оскільки, укладаючи спірний договір від 27 січня 2020 року ніхто зі сторін не міг передбачити винекнення форс-мажорної обставини та введення у березні 2020 року певних заходів запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) ; зміна обставин зумовлена причинами, які позивач не міг усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності; виконання договору позбавляє заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору, адже поїздка мала відбутися весною 2020 року; із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона, вбачаються підстави для розірвання договору на туристичне обслуговування від 27 січня 2020 року та повернення позивачу сплачених на виконання договору коштів.
Крім того, відповідно до частини першої статті 907 ЦК України договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі, шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін.
Порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін або законом.
Відповідно до вимог п.п. 6.4 п. 6 Договору про надання туристичних послуг Компанія зобов"язується повернути сплачені кошти Клієнту за умови виконання всіх пунктів Договору після письмового звернення Клієнта за вказаними реквізитами протягом 25-ти банківських днів.
Позивач скористалась своїм правом та звернулась до відповідача із заявою про повернення сплачених нею коштів.
Відтак, договір між сторонами є розірваним, а тому наявні підстави для стягнення з відповідача сплачених позивачем коштів у сумі 8700 грн.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення заявлених вимог.
Згідно частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки позивач, відповідно до статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» звільнений від сплати судового збору при подачі позовної заяви, то його слід стягнути з відповідача на користь держави.
Крім того, пунктом 5 частини 3 статті 133 ЦПК України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу.
Згідно частини 1 статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Частина 8 статті 141 ЦПК України встановлює, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Разом із першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору (постанова Великої Палати Верховного Суду у справі №904/4494/18).
Так, в матеріалах цивільної справи при подані позову позивачем було заявлено про попередній розрахунок витрат, які відповідач очікує понести на правничу допомогу в сумі 5 000,00 грн. та надано розрахунок таких витрат.
У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 містяться висновки: «Розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом за умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено».
Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі № 755/9215/15-ц.
В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 вересня 2021 року у справі № 178/1522/18 (провадження № 61-3157св21) міститься висновок про те, що апеляційний суд не звернув уваги, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України).
При цьому обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката. Таку правову позицію щодо права суду зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони, про що зазначено в постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19.
До заяви про відшкодування витрат на правничу допомогу представником позивача додано копії договору про надання правничої допомоги, акту про виконані роботи та надані послуги за договором, ордеру та свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю.
Враховуючи викладене, оскільки представник відповідача в цій частині вимоги, заперечень про саме зменшення розміру витрат із обґрунтуванням суми, яка є належною для відповідача, не заявляв, вимога позивача про відшкодування витрат на правничу допомогу підлягає задоволенню.
Керуючись ст. 901 ЦК України, ст.ст. 10, 12,13, 133, 137, 141, 263, 265 ЦПК України,суд
задовольнити позов ОСОБА_1 частково.
Відмовити в задоволенні іншої частини вимог.
Стягнути з Товариства з обмеженої відповідальності «ТАКІ ДА ТРЕВЕЛ» до спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір в сумі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 коп.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 21 жовтня 2022 року

Суддя Н.Г.Середня