Провадження № 2/537/285/2022
Справа № 537/5352/21
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10.10.2022 року Крюківський районний суд м. Кременчука Полтавської області в складі: головуючого судді Хіневич В.І., за участі секретаря судового засідання Бакай М.С., представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кременчуці, цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 за участі третьої особи Приватного нотаріуса Кременчуцького міського нотаріального округу Спірідович Надії Василівни, про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та визнання права власності на 1/4 частку нерухомого майна,

встановив:

Позивач ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до відповідача згідно якого прохала суд ухвалити рішення яким встановити факт спільного проживання з ОСОБА_6 однією сім`єю без шлюбу в період з 01.09.2011 року до 14.11.2013 року включно та визнати за нею право власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 .

В обґрунтуванні позовних вимог вказала, що вона, ОСОБА_5 , 25.03.1997 року за актовим записом № 31 розірвала шлюб з громадянином ОСОБА_7 у Глобинському районному відділі РАГС Полтавської області. У 2002 році за місцем спільної роботи в транспортному цеху ПАТ «КВБЗ» вона познайомилася з ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та від того часу вони стали підтримувати з ним дружні, а потім і близькі стосунки. В подальшому ОСОБА_6 повідомив своїй дружині ОСОБА_8 про їх з ним стосунки, у зв`язку з чим постало питання щодо припинення шлюбних та сімейних відносин між ними.

20.01.2011 року ОСОБА_6 та його дружина ОСОБА_9 уклали нотаріально-досвідчений договір про поділ майна подружжя, у відповідності до якого належна їм на праві спільної сумісної власності двохкімнатна квартира АДРЕСА_1 була поділена між подружжям в рівних частках - по 1/2 частки за кожним співвласником.

Окрім зазначеного нерухомого майна, без укладання письмового договору, але за добровільною усною домовленістю між співвласниками було поділено інше спільне нерухоме майно, а саме земельна ділянка та садовий будинок в Садівничому Товаристві «Вагонобудівник 2» передані у власність ОСОБА_8 , а гараж в гаражному кооперативі «Вагонобудівник 1» у власність ОСОБА_6 .

23.03.2011 року ОСОБА_6 та його дружина ОСОБА_8 розірвали шлюб між собою у Крюківському відділі ДРАЦС Кременчуцького МУЮ, актовий запис № 31. Приблизно у серпні 2011 року ОСОБА_8 переїхала на постійно місце проживати в м. Харків, без зняття з реєстрації за попереднім місцем проживання. Від цього часу вони з ОСОБА_6 перестали приховувати їх близькі стосунки від інших та стали відкрито поводити себе, як співмешканці. Так, у вересні 2011 року вони разом з ОСОБА_6 відпочивали в Криму, а 09.09.2011 року під час укладання шлюбу між її сином ОСОБА_10 і ОСОБА_11 та подальшого святкування весілля ОСОБА_6 був публічно представлений в якості весільного батька, що підтверджується відповідними фотознімками датованими 01.09.2011 року.

В цей період часу вона була зареєстрована та проживала в гуртожитку «малосімейного типу» в кімнаті АДРЕСА_2 . Разом з нею був зареєстрований її син ОСОБА_10 .. Іншого житла в неї не було. У зв`язку з тим, що колишня дружина ОСОБА_6 виїхала проживати в м. Харків, спільне майно було поділене, ОСОБА_6 запропонував їй проживати з ним спільно однією сім`єю в квартирі АДРЕСА_1 , на що вона погодилася та з 01.09 2011 року, вони стали проживати спільно однією сім`єю без реєстрації шлюбу, не перебуваючи у будь-якому іншому шлюбі. Від цього часу їх поєднувало не тільки спільне проживання, але і спільний побут, спільні права та обов`язки, спільні доходи, спільні витрати тощо, тобто усі ознаки, які визначені ст. 3 Сімейного Кодексу України.

Вона з ОСОБА_6 мали намір зареєструвати шлюб, але попередньо необхідно було вирішити питання щодо до квартири, яка перебувала у спільній частковій власності. У вересні 2013 року ОСОБА_6 і ОСОБА_8 досягли між собою згоди про купівлю 1/2 частки квартири, що належала ОСОБА_8 , шляхом укладання нотаріально-посвідченого договору купівлі-продажу за ціною визначеною між сторонами. Станом на вересень-жовтень 2013 року така ціна була визначена в сумі 115 670,50 гривень. Враховуючи, що такої суми коштів готівкою ні ОСОБА_6 , ні вона на той час не мали, вони з ОСОБА_6 спільно, як сім`я, прийняли рішення, що ОСОБА_6 отримає на своє ім`я споживчий кредит, а після укладання договору купівлі-продажу будуть погашати кредит сумісно, спільними коштами. В банківських установах, куди зверталися ОСОБА_6 могли видати такий кредит тільки під заставу квартири з урахуванням того, що ОСОБА_6 був пенсіонером. І тільки в ПАТ «ОТП Банк» погодилися надати кредит не під заставу квартири, якщо сума кредиту буде менше ніж 100 000,00 гривень. Вони погодилися на такі умови та домовилися про те, що ОСОБА_6 отримає кредит у сумі 80 250,00 гривень строком на 5 років, а інші кошти в сумі 35 420, 50 гривень вона запозичить у своїх родичів - матері та сина.

01.10.2013 року ОСОБА_6 уклав з ПАТ «ОТП Банк» договір за № про надання споживчого кредиту, у відповідності до якого отримав споживчий кредит в сумі 80 250,00 гривень строком на п`ять років з 01.10.2013 року по 01.11.2018 року. Згідно умов кредитування, повернення кредиту повинно початися з 01.11.2013 року і закінчитися 01.11.2018 року. Щомісячна обов`язкова сума повернення кредиту складала 3042,00 гривні. Загальна сума погашення кредиту складала 182 498,06 гривень.

ЇЇ мати та син надали їй кошти в сумі 35 420,50 гривень, які були надані ОСОБА_6 для розрахунку з ОСОБА_8 ..

08.10.2013 року ОСОБА_6 та ОСОБА_8 уклали нотаріально-посвідчений договір купівлі-продажу у відповідності до якого, ОСОБА_6 придбав у ОСОБА_8 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , сплативши продавцю 115 670,50 гривень. Після укладання договору купівлі-продажу, ОСОБА_8 знялася з реєстрації та виїхала в м. Харків.

15.11.2013 року в Крюківському відділі ДРАЦС РС Кременчуцького МУЮ за актовим записом № 583 вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_6

23.04.2014 року позивач зареєструвалася в квартирі АДРЕСА_1 . Від часу реєстрації шлюбу вона з ОСОБА_6 продовжили проживати разом в зазначеній вище квартирі. Станом на 01.11.2018 року вони разом з ОСОБА_6 спільною працею та спільними доходами повністю погасили споживчий кредит в сумі 182 498,06 гривень та кошти запозичені у її родичів у сумі 35 420,50 гривень, а усього погасили борг на загальну суму 217 918, 56 гривень.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер. Після його смерті відкрилася спадщина, яка складається з квартири АДРЕСА_1 . Спадщину після померлого ОСОБА_6 прийняли спадкоємці першої черги - відповідачка ОСОБА_4 , як донька та вона, позивач ОСОБА_3 , як дружина.

Оскільки 1/2 частку квартири вона разом з ОСОБА_6 придбали у спільну сумісну власність, під час проживання однією сім`єю, не перебуваючи у шлюбі між собою або у будь-якому іншому шлюбі, тож вона має право на 1/4 частку у праві спільної сумісної власності подружжя.

Ухвалою суду від 25.11.2021 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та визнання права власності на 1/4 частку нерухомого майна, відкрито провадження та призначено до розгляду в загальному порядку.

Ухвалою суду від 17.03.2022 року задоволено клопотання представників сторін про виклик свідків та закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті.

07.02.2022 року до суду надійшов відзив від відповідача гідно якого відповідач заперечує проти задоволення позову у повному обсязі виходячи з наступного. Дійсно до 23.03.2011 її батьки ОСОБА_6 та ОСОБА_8 перебували у зареєстрованому шлюбу. Внаслідок припинення шлюбних відносин між батьками, ними було прийнято рішення про поділ майна подружися та у подальшому укладено договір про поділ майна подружжя, відповідно до якого ними було вирішено поділити спільне сумісне майно набуте в шлюбі, а саме квартиру АДРЕСА_3 частці кожному співвласнику. Однак не зважаючи на те, що між ними було припинено шлюбні відносини, вони продовжували проживати разом за однією адресою, вказані обставини можуть підтвердити свідки: ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_8 .

Позивач зазначає, що перебувала у близьких стосунках з батьком після того, як він розлучився із матір`ю, але це не відповідає дійсності, оскільки як вона уже зазначала, батьки після розлучення проживали за однією адресою, про що свідчить відмітка у паспорті матері - ОСОБА_8 , відповідно до якої адреса реєстрації співпадає з адресою за якою був зареєстрований батько. Окрім того, згідно трудової книжки мати працювала в період з 16.08 1974 року по 31.08.2012 року на посаді вчителя біології у Кременчуцькій загальноосвітній школі №22, тому проживала вона з батьком у спірній квартирі однією сім`єю. Окрім цього, що сам собою факт перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між ними склалися та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю (постанова Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 490/4949/17 (провадження № 61-46210св18).

У позові зазначено, що факт спільного проживання батька та позивачки однією сім`єю без реєстрації шлюбу зможуть підтвердити свідки ОСОБА_17 , ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , а також фотознімками зробленими нібито за час їхнього спільного проживання, але показання свідків та спільні фотографії позивачки разом із батьком, не можуть свідчити про факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та не можуть бути визначальними у вирішенні цього питання (постанова Верховного Суду від 12 грудня 2019 юку у справі № 466/3769/16 (провадження № 61-5296св19).

Також не заслуговують на увагу твердження позивача про те, що під час укладення шлюбу між сином позивача ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , ОСОБА_6 був представлений в якості весільного батька, оскільки відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 15 серпня 2019 оку у справі № 588/350/15 (провадження № 61-30273свІ8) спільна присутність на святах не може свідчити про те, що між сторонами склались усталені відносини, які притаманні подружжю.

Щодо спільного відпочинку позивача разом із батьком в 2011 році в Криму, то сам собою факт періодичного спільного відпочинку не є достатньою підставою для визнання факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, такого висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 27 лютого 2019 року у справі №522/25049/16-ц (провадження № 61-11607 св 18). Аналогічна позиція викладена у остановах Верховного Суду: 1) від 11 грудня 2019 року в справі № 712/14547/16-ц провадження № 61 -44641 св 18); від 24 січня 2020 року в справі № 490/10757/16-ц провадження № 61-42601 св 18).

На спростування доводів позивача, про те, що кредит, був оформлений у ПАТ ОТП Банк» батьком вони погашали спільними коштами слід витребувати від Кременчуцької ДПІ ГУДПС у Полтавській області інформацію про доходи ОСОБА_6 , відповідно до якої буде встановлено, що доходи батька дозволяли йому самостійно погашати кредит та були значно більшими ніж доходи позивача. Окрім того, частина кредиту була погашена за кошти її сестри, другої доньки померлого, даний факт підтверджується свідченнями сестри, яка заявлена у клопотанні про допит свідків.

Отже, надані позивачем письмові докази не доводять факту сумісного проживання ОСОБА_6 та ОСОБА_5 як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в зазначений період і не свідчать про спільне проживання, ведення спільного господарства та бюджету, наявність між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків. Докази, які б вказували на наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю, та засвідчували реальність цих відносин, в матеріалах справи відсутні.

Позивач в судове засідання не з`явилася, представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та прохав задовольнити з підстав викладених у позові. Уточнив, що у позові допущено помилку та вказав, що проживання однією сім`єю позивача та спадкодавця без реєстрації шлюбу почалося не з 01.09.2011 року, а з 01.09.2012 року і продовжувалося до 15.11.2013 року, дати реєстрації шлюбу.

Відповідач в судове засідання не з`явилася, представник відповідача ОСОБА_2 заперечувала проти задоволення позовних вимог з підстав викладених у відзиві на позовну заяву та прохала відмовити у задоволенні позову.

Свідок ОСОБА_8 у судовому засіданні пояснила, що від своїх знайомих дізналася про близькі стосунки свого чоловіка з іншою жінкою, на що чоловік все заперечував. Поділ майна та розірвання шлюбу мотивує недовірою до пояснень чоловіка щодо відсутності близьких стосунків з іншою жінкою. Після розірвання шлюбу та поділу майна проживали з ОСОБА_6 в окремих кімнатах квартири, їжу готували окремо, спільного сімейного бюджету не мали, розділили особові рахунки по оплаті комунальних послуг. Після звільнення з роботи 31.08.2012 року працювала позаштатним дитячим екскурсоводом у м. Кременчуці без запису у трудовій книжці. 08.10.2013 року продала свою 1/2 частку квартири ОСОБА_6 . Проживала у квартирі з ОСОБА_6 однією сім`єю до кінця жовтня 2013 року, потім виїхала до м. Харкова де проживали її доньки. Знялася з реєстрації у 2014 році. ЇЇ близькі родичі - доньки, онуки проживають у м. Харкові, мати у Дніпропетровській області. Яким чином ОСОБА_6 погашав кредит їй невідомо. Але, приблизно у 2016 році донька надала йому для погашення кредиту близько 35 000,00 гривень. З ким проживав ОСОБА_20 їй невідомо.

Свідок ОСОБА_15 (чоловік відповідача ОСОБА_4 ) у своїх показах суду зазначив, що про особисті відносини між ОСОБА_8 та з ОСОБА_6 дружина йому не розповідала. ОСОБА_8 придбала у свою особисту власність квартиру у м. Харкові, час її придбання він не пам`ятає.

Суд, повно, обґрунтовано, всебічно та безпосередньо дослідивши всі наявні докази у справі, з`ясувавши всі обставини, дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що 25.03.1997 року ОСОБА_3 розірвала шлюб з ОСОБА_7 , що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу від 25.03.1997 року, серії НОМЕР_1 , виданого Глобинським районним відділом РАГС Полтавської області, актовий запис № 31.

У 2002 році за місцем спільної роботи в транспортному цеху ПАТ «КВБЗ» ОСОБА_3 познайомилася з ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та почали підтримувати дружні відносини, які в подальшому переросли у більш тісні особисті стосунки, що не спростовувалось відповідачем по справі.

У зв`язку з наявністю у ОСОБА_6 відносин зі ОСОБА_3 , шлюбні відносини ОСОБА_6 з його дружиною ОСОБА_8 з часом погіршувалися.

20.01.2011 року ОСОБА_6 та його дружина ОСОБА_9 уклали нотаріально-досвідчений договір про поділу майна подружжя, у відповідності до якого належна їм на праві спільної сумісної власності двохкімнатна квартира АДРЕСА_1 була поділена між подружжям в рівних частках - по 1/2 частки за кожним співвласником (що підтверджується копією договору від 20.01.2011 року посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Спірідович Н.В., за реєстровим №50, зареєстровано в Реєстрі прав власності 15.02.2011 року)

23.03.2011 року ОСОБА_6 та його дружина ОСОБА_8 розірвали шлюб між собою, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу від 23.03.2011 року виданого Крюківським відділом ДРАЦС Кременчуцького МУЮ, серія НОМЕР_2 , актовий запис № 31.

01.10.2013 року ОСОБА_6 уклав з ПАТ «ОТП Банк» кредитний договір, згідно до якого отримав споживчий кредит для придбання 1/2 частки квартири, в розмірі 80 250,00 гривень строком на 5-ть років з графіком його погашення, починаючи з 01.11.2013 до 01.11.2018 року.

08.10.2013 року ОСОБА_6 та ОСОБА_8 уклали нотаріально-посвідчений договір купівлі-продажу у відповідності до якого, ОСОБА_6 придбав у ОСОБА_8 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , сплативши продавцю 115 670,50 гривень.

15.11.2013 року ОСОБА_3 та ОСОБА_6 зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб виданого Крюківським відділом ДРАЦС РС Кременчуцького МУЮ, серії НОМЕР_3 , актовий запис 583. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу ОСОБА_21 .

Згідно матеріалів справи позивач ОСОБА_5 зареєструвалася у квартирі АДРЕСА_1 23.04.2014 року, при цьому ОСОБА_8 знялася з реєстрації у квартирі АДРЕСА_1 28.10.2014 року.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 27.01.2021 року, серії НОМЕР_4 , виданого Кременчуцьким міським відділом ДРАЦС Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), актовий запис №300.

Частиною другою статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Згідно з частинами першою, другою статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Згідно зі статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Правило статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

З наведеного положення випливає ознака подружніх відносин: наявність факту ведення спільного господарства, тобто участь у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї, наявність усталених відносини, що притаманні подружжю, спільне проживання.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Згідно з частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

У постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року у справі N 6-97цс11 роз`яснено, що для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу у період, протягом якого було придбано спірне майно.

Верховний Суд України у постанові від 25 грудня 2013 року у справі N 6-135цс13 висловив правову позицію, за якою майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету), а інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі N 644/6274/16-ц (провадження N 14-283цс18) вказано, що "згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року у справі N 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна "член сім`ї" членами сім`ї є, зокрема, особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з військовослужбовцем у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки".

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі N 554/8023/15-ц (провадження N 14-130цс19) зроблено висновок, що "вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України)".

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частини перша, друга статті 89 ЦПК України).

Отже, сторона посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести факти, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони.

Таким чином, доказування є юридичними обов`язками сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із "подружжя"; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з по господарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що "подружжя" вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.

Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 07 грудня 2020 року у справі N 295/14208/18-ц (провадження N 61-12879св20).

Суд зазначає, що для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо.

Показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду: від 12 грудня 2019 року у справі N 466/3769/16 (провадження N 61-5296св19), від 27 лютого 2019 року у справі N 522/25049/16-ц (провадження N 61-11607св18), від 11 грудня 2019 року в справі N 712/14547/16-ц (провадження N 61-44641св18), від 24 січня 2020 року в справі N 490/10757/16-ц (провадження N 61-42601св18).

Встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи). Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо. До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин, оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю.

Наведені вище правові висновки суду повністю узгоджуються із правовими позиціями, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №554/8023/15-ц, постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі №244/4801/13-ц, від 28 листопада 2018 року в справі №127/11013/17, від 16 січня 2019 року у справі №343/1821/16-ц, від 27 лютого 2019 року у справі №522/25049/16-ц, від 27 березня 2019 року у справі №354/693/17-ц, від 17 квітня 2019 року у справі №490/6060/15-ц, від 15 серпня 2019 року у справі №588/350/15, від 23 вересня 2019 року у справі №279/2014/15-ц, від 10 жовтня 2019 року у справі №748/897/18, від 11 грудня 2019 року в справі №712/14547/16-ц, від 12 грудня 2019 року у справі №490/4949/17, від 18 грудня 2019 року в справі №761/3325/17-ц, від 24 січня 2020 року в справі №490/10757/16-ц, від 09 листопада 2020 року №757/8786/15-ц.

Суд оцінюючи надані письмові докази, пояснення представників, покази свідків, дійшов висновку, що надані позивачем докази у їх сукупності, свідчать не лише про існування між сторонами у певний період часу близьких, романтичних стосунків, як між чоловіком та жінкою, а й ведення спільного господарства, побуту та бюджету.

Так, по справі встановлено, доведено доказами, що шлюбні та сімейні стосунки між ОСОБА_6 та його дружиною ОСОБА_8 станом на кінець 2010 року - початок 2011 року наблизилися до їх припинення у зв`язку з тим, що ОСОБА_6 та позивач ОСОБА_5 , яка не перебувала у зареєстрованому шлюбі з 25.03.1997 року, підтримували між собою близькі стосунки.

Непрямим доказом цього є те, що 20.01.2011 року добровільно за нотаріально посвідченим договором про поділ спільного майна подружжя, ОСОБА_6 та його дружина ОСОБА_8 поділили між собою у рівних частках належну їм на праві спільної сумісної власності двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Без укладання письмового договору, але за добровільною усною домовленістю було також поділено інше спільне нерухоме майно, а саме: земельна ділянка та садовий будинок в СТ «Вагонобудівник 2» передані у власність ОСОБА_8 , а гараж у автокооперативі «Вагонобудівник № 1» залишився у власності спадкодавця ОСОБА_6 , що не заперечувалося відповідачем.

23.03.2011 року подружжя ОСОБА_22 добровільно розірвали шлюб у Крюківському відділі ДРАЦС Кременчуцького МУЮ за актовим записом № 31.

До 31.08.2012 року згідно до запису у трудовій книжці ОСОБА_8 працювала в ЗОШ № 22 у м. Кременчуці та була звільнена. В подальшому перебувала на пенсії за віком.

01.10.2013 року ОСОБА_6 уклав з ПАТ «ОТП Банк» кредитний договір, згідно до якого отримав споживчий кредит для придбання 1/2 частки квартири, в розмірі 80 250,00 гривень строком на 5-ть років з графіком його погашення, починаючи з 01.11.2013 до 01.11.2018 року, а 08.10.2013 року ОСОБА_23 за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу продала свою 1/2 частку квартири спадкодавцю ОСОБА_6 за 115 670,50 гривень. Різниця між розміром кредиту та покупною ціною 1/2 частки квартири складає 35 420,50 гривень.

Тобто суду доведено, що вказані кошти бралися в кредит з метою саме сплати суми за 1/2 частку квартири.

Суд бере до уваги, що вже 15.10.2013 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 подали заяву до відділу ДРАЦС, а 15.11.2013 року зареєстрували між собою шлюб. Тобто встановлені в сукупності обставини дають суду підстави для висновку, про те, що до реєстрації шлюбу останні спільно приймали рішення щодо подальшого їх спільного проживання у квартирі за яку слід буде сплачувати кошти під час їх шлюбу.

У відзиві на позов відповідач ОСОБА_4 заперечувала проти позову, мотивуючи це тим, що незважаючи на припинення шлюбних стосунків та поділу спільного майна, батьки продовжували проживати разом однією сім`єю до листопада 2014 року. Зазначає, що у ОСОБА_6 були достатні доходи для самостійного придбання 1/2 частки квартири та погашення ним кредиту, які були значно більшими ніж доходи позивача.

В той же час всупереч твердженням про достатність доходів у спадкодавця для погашення кредиту відповідач у відзиві вказує, що частину кредиту допомогла погасили її рідна сестра, яка є другою донькою спадкодавця.

Сторона відповідача докази про доходи ОСОБА_6 та докази про те, що ОСОБА_6 мав заборгованість за кредитом у сумі 35 000,00 гривень, які надавала друга донька спадкодавця, суду не надала. Різниця між розміром отриманого кредиту та розміром купівлі 1/2 частки кварти складає 35 420,50 гривень. Тобто така додаткова сума потрібна була бути у наявності в додаток до суми отриманого кредиту для купівлі 1/2 частки квартири відповідно до її ціни, зазначеній у договорі купівлі-продажу. Згідно до доданого стороною позивача копії інформаційного листа про умови кредитування, сума щомісячного повернення кредиту, починаючи з 01.11.2013 року складала 3 042,00.

У відзиві відповідача та показах свідка ОСОБА_8 є суперечності щодо спільного проживання ОСОБА_8 і ОСОБА_6 однією сім`єю після поділу майна, розірвання шлюбу та продажу 1/2 частки квартири. Відповідач констатує, що батьки продовжували проживати однією сім`єю, але свідок ОСОБА_8 , ці обставини спростувала, надавши покази щодо окремого проживання у різних кімнатах квартири, припинення спільного бюджету, окремого харчування та поділ особових рахунків по оплаті комунальних послуг. Зазначені обставини не свідчать про проживання саме однією сім`єю. Зняття з реєстрації з 28.10.2014 року у спірній квартирі не підтверджує факт проживання до цієї дати, враховуючи покази ОСОБА_8 про її проживання у спірній квартирі до кінця жовтня 2013 року.

Сторона позивача вважає, що добровільність поділу спільного нерухомого майна, розірвання шлюбу, поділу особових рахунків та подальше добровільне окреме проживання у різних кімнатах квартири, окреме харчування та відсутність спільного сімейного бюджету станом на початок 2011 року свідчить не про недовіру ОСОБА_8 до пояснень ОСОБА_6 щодо відсутності позашлюбних близьких стосунків з іншою жінкою, а про достовірну обізнаність ОСОБА_8 щодо існування близьких стосунків ОСОБА_6 та позивача ОСОБА_5 .

Згідно до фотознімків доданих до позову за період з 01.09.2011 року по 15.11.2013 року спадкодавець ОСОБА_6 та позивач ОСОБА_5 , вже після розірвання шлюбу між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 не приховували своїх близьких стосунків. Надані фотознімки датовані та на них відображені ОСОБА_6 і позивач ОСОБА_5 при конкретних і зрозумілих з огляду фотознімків змісту подій, у яких вони брали участь. Так, на фотознімках від 09.09.2011 року відображена подія пов`язана з укладанням шлюбу сина позивача ОСОБА_5 - ОСОБА_10 .. На фотознімках ОСОБА_6 відображений разом з позивачем ОСОБА_5 , як весільний батько, тобто як особа яка в даному випадку замінує рідного батька при супроводі жениха та нареченої. Зазначені фотознімки з урахуванням події весілля та відображенням на них запрошених осіб мають відкритий та публічний характер. Сторона відповідача не заперечувала, що частина фотознімків відтворює події у спірній квартирі.

Укладання шлюбу сином позивача підтверджується свідоцтвом про шлюб між ОСОБА_10 та ОСОБА_11 від 09.09.2011 року у відповідності до якого ОСОБА_10 змінив прізвище ОСОБА_21 на шлюбне ОСОБА_24 . Окрім цього, участь ОСОБА_6 в якості весільного батька, а фактично як особи, яка замінює рідного батька підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу між позивачем ОСОБА_3 та ОСОБА_5 від 25.03.1997 року.

Враховуючи те, що позивач ОСОБА_5 та спадкодавець ОСОБА_6 тривалий час підтримували близькі стосунки, які були відомі ОСОБА_8 та іншим особам, не приховували свій намір укласти шлюб, а позивач свого окремого житла не мала та була зареєстрована в гуртожитку по АДРЕСА_4 разом зі своїм сином ОСОБА_10 , то питання щодо купівлі іншої 1/2 частки квартири у ОСОБА_8 , часу укладання шлюбу, отримання кредитних та додаткових коштів для її купівлі та подальше повернення кредиту вирішувалося ОСОБА_20 та позивачем спільно.

Також, враховуючи доведені обставини вбачається, що ОСОБА_8 і ОСОБА_6 добровільно поділили спільне майно, добровільно розірвали шлюб, добровільно не проживали однією сім`єю, ОСОБА_8 добровільно продала свою 1/2 частку спадкодавцю ОСОБА_20 і придбала окрему квартиру у м. Харкові де проживали її доньки, остання не мала подальшого наміру проживати у м. Кременчуці та усвідомлювала про те, що у спірній квартирі будуть проживати її колишній чоловік та позивач.

Повернення кредиту розпочалося з 01.11.2013 року у відповідності до письмових умов його повернення. Остаточно кредит був повернутий з урахуванням відсотків по кредиту станом на 01.11.2018 року в розмірі 182 498,06 грн., що більше ніж у 2 рази від розміру отриманого кредиту з урахуванням запозичених коштів для купівлі частки квартири в розмірі 35 420,50 гривень загальний розмір боргу складав 217 918,56 грн. При цьому, кредитні та запозичені кошти фактично поверталися у той період часу коли ОСОБА_6 та позивач ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Сторона позивача визнає помилку стосовно визначення у позовній заяві періоду проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_6 однією сім`єю без укладання шлюбу. Проживання однією сім`єю позивача та спадкодавця без реєстрації шлюбу почалося не з 01.09.2011 року, а з 01.09.2012 року і продовжувалося до 15.11.2013 року, дати реєстрації шлюбу.

Факт спільного проживання ОСОБА_5 з ОСОБА_6 однією сім`єю без шлюбу в період з 01.09.2012 року по ІНФОРМАЦІЯ_4 , тобто за рік до їх шлюбу, коли кожен з них не перебував у будь-якому іншому шлюбі підтверджується датованими фотознімками періоду з 01.09.2011 року по 15.11.2013 року. Надані, як докази фотознімки відтворюють події на протязі 2011-2013 років у тому числі і у спірній квартири АДРЕСА_1 в період часу спільного проживання, а не тільки відпочинку та святкування. Також це підтверджується довідками про доходи позивача ОСОБА_5 з місця роботи за період з вересні 2013 року по грудень 2018 року, свідоцтвом про розірвання шлюбу між ОСОБА_5 та ОСОБА_5 серії НОМЕР_1 від 25.03.1997 року, свідоцтвом про розірвання шлюбу між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 серії НОМЕР_5 від 23.03.2011 року та наведеними встановленими обставинами по справі у їх хронологічній та логічній послідовності.

Таким чином, суд вважає доведеним факт спільного проживання ОСОБА_5 з ОСОБА_6 однією сім`єю без шлюбу в період з 01.09.2012 року по 15.11.2013 року, а також наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.

Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя.

Враховуючі встановлені обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення та слід встановити факт спільного проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 01.09.2012 року до 14.11.2013 року, включно та визнати за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , право власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 .

Згідно п.6 ч.1 ст. 264 ЦПК України, ухвалюючи рішення суд, зокрема вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що позов підлягає до задоволення, тож з відповідача на користь позивача слід стягнути 1816 грн. понесеного судового збору.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76-81, 141, 200, 206, 247, 259, 263-265 ЦПК України,

ухвалив:

Позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4 за участі третьої особи Приватного нотаріуса Кременчуцького міського нотаріального округу Спірідович Надії Василівни, про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та визнання права власності на 1/4 частку нерухомого майна, - задовольнити.

Встановити факт спільного проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 01.09.2011 року до 14.11.2013 року, включно.

Визнати за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , право власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , місце реєстрації: АДРЕСА_5 , на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_6 , місце реєстрації: АДРЕСА_6 , судовий збір в сумі 1816 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя В.І. Хіневич

Повний текст рішення складено 20.10.2022 року.