Справа № 462/7971/20 Головуючий у 1 інстанції: Кирилюк А.І.
Провадження № 22-ц/811/1058/22 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Крайник Н.П., Шандри М.М.,

секретарка: Назар Х.Б.,

за участі в судовому засіданні представника відповідача ДУ «ТМО МВС України по Львівській області» Ділая М.П., представниці позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Державної установи «Територіальне медичне об`єднання МВС України по Львівській області» на рішення Залізничного районного суду м. Львова в складі судді Кирилюка А.І. від 16 березня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Територіальне медичне об`єднання МВС України по Львівській області» про скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 16 березня 2022 року позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано наказ т.в.о. начальника Державної Установи «Територіальне медичне обєднаня МВС України по Львівській області» Л. Кушнір-Гукової від 13.11.2020 року за № 684-о «Про застосування до ОСОБА_1 , начальника ЦПД та ППВ дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з роботи».

Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника ЦПД та ППВ Державної Установи «Територіальне медичне об`єднання МВС України по Львівській області» з 14.11.2020 року.

Стягнуто з Державної Установи «Територіальне медичне об`єднання МВС України по Львівській області» () на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14.11.2020 року по 16.03.2022 року в розмірі 174.172 (сто сімдесят чотирі тисячи сто сімдесят дві) грн. 32 коп. та проведено з цієї суми стягнення податків та обов`язкових зборів, які підлягають стягненню при виплаті заробітної плати.

Стягнуто з Державної Установи «Територіальне медичне об`єднання МВС України по Львівській області» () в дохід держави 840 грн. 80 коп. судового збору.

Дане рішення оскаржила ДУ «Територіальне медичне об`єднання МВС України по Львівській області».

В апеляційній скарзі просять частково скасувати рішення Залізничного районного суду м. Львова від 16.03.2020 та ухвалити у справі нове рішення, яким стягнути з Державної установи «Територіальне медичне об`єднання МВС України по Львівській області» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14.11.2020 по 14.11.2021 в розмірі 130236,96 грн. з вирахуванням із цієї суми податків та інших обов`язкових платежів. Іншу частину рішення залишити без змін.

Вважають, що задовольнивши позовні вимоги повністю, судом першої інстанції допустив невідповідність висновків обставинам справи, викладених у його рішенні в частині стягнення з ДУ «ТМО МВС України по Львівській області» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 14.11.2020 по 16.03.2022 в розмірі 174 172, 32 грн, неповно встановив обставини, які мають значення для справи, а також порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права. Зазначають, що рішення у справі №462/8080/19 набрало законної сили 25.05.2021 року, а у справі №462/2668/20 набрало законної сили 21.09.2021 року, відповідно 21.09.2021 року обставини, що викликали зупинення провадження у даній справі були усунуті. Проте позивач лише 11.11.2021 року звернувся до суду із заявою про поновлення провадження у справі. Вказують, що з 22.09.2021 року по 11.11.2021 року з вини позивача провадження у справі не було поновлено, що є зловживанням процесуальними правами. Звертають увагу на те, що в порушення судом першої інстанції ч. 1 статті 197 ЦПК України, якою передбачено підготовче засідання проводити судом з повідомленням учасників справи, а ДУ «ТМО МВС України по Львівській області» не було отримано жодної повістки про виклик до суду, жодної ухвали суду постановленої новим складом суду і відповідно відповідач був позбавлений права на подачу відзиву передбаченого статтею 178 ЦПК України, представником відповідача в судовому засіданні 24.02.2022 було подане клопотання про повернення на стадію підготовчого провадження, продовження строку для подачі відзиву у справі, наданню відповідачу можливості на ознайомлення з матеріалами справи та протоколами судових засідань, а також про надання копій ухвал Залізничного районного суду від 15.11.2021 та від 26.01.2022. Суд першої інстанції відмовив відповідачеві до повернення на стадію підготовчого засідання, та надав час для ознайомлення з матеріалами справи та написання відзиву, що відповідно відображено в протоколі судового засідання від 24.02.2022. Зазначають, що з 22.09.2021 по 24.02.2022 року (більше 5 місяців) відповідач по вині позивача та суду першої інстанції не брав участі в судовому процесі, відповідно не причетний до того, що трудовий спір розглядався більше одного року.

В судове засідання позивач не з`явився, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи у його відсутності, зважаючи на те, що такий повідомлявся про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від нього до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було та зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України та зважаючи на те, що інтереси позивача в судовому засіданні захищала представниця.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача на підтримання апеляційної скарги, представниці позивача в заперечення скарги, дослідивши матеріали, оцінивши мотиви учасників справи в межах доводів позовної заяви, відзиву на позовну заяву, апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 43 Конституції України, 39, 41 ЗУ «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», 5-1,21,40,43,252,235 КЗпП України, 15 ЦК України, 12, 13, 81, 89, 141, 263-265 ЦПК України, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що позивач з лютого 1996 року працював на посаді лікаря в системі органів МВС та з 07.11.2015 року перебував на посаді начальника Центру психіатричної допомоги та професійного психофізіологічного відбору - лікаря-психіатра в Державній Установі «Територіальне медичне об`єднаня МВС України по Львівській області», що стверджується копією трудової книжки.Відповідно до наказу т.в.о. начальника Державної Установи «Територіальне медичне обєднаня МВС України по Львівській області» Л. Кушнір-Гукової №684-0 від 13.11.2020 року «Про застосування до ОСОБА_1 начальника ЦПД та ППВ дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з роботи, відповідача звільнено з роботи за систематичне невиконання без поважних причин покладених на нього трудовим договором обов`язків, відповідно до ч.3 ст.40 КЗпП України. З оскаржуваного наказу вбачається, що відповідно до Доручення Департаменту охорони здоров`я та реабілітації МВС України від 06.07.2020 року № 99/33 «Про проведення психопрофілактичної роботи з медичним персоналом на Центр психіатричної допомоги та професійного психофізичного відбору ДУ «ТМО МВС України у Львівській Області» покладено обов`язок організувати комплекс заходів, спрямованих на профілактику, а у разі необхідності, й на боротьбу з проявами синдрому професійного вигорання серед медичних працівників. Позивач, як начальник ЦПД та ППВ не виконав зазначеного доручення, не організував та не провів жодного заходу серед лікарів та медичного персоналу, протягом тривалого часу, з 06.07.2020 року по 11.11.2020 року та ігноруючи необхідність активних дій фахівців Центру з медичним персоналом установи в умовах карантину, протягом вказаного часу, неодноразово погоджував фахівцям Центру відпустки, без збереження заробітної плати, внаслідок чого втратив контоль за якістю надання психіатричної допомоги, чим порушив п.2.9 посадової інструкції начальника ЦПД та ППВ. Ухвалюючи рішення суд виходив з того, що відповідач не надав суду належних та допустимих доказів, які б у своїй сукупності надавали змогу прийти до висновку, що при звільненні ОСОБА_1 відповідачем було дотримано спеціальний порядок, регламентований статтею 43 КЗпП та Законом України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», зокрема те, що відповідач звертався до профспілкової організації щодо застосування дисциплінарного стягнення у виді звільнення та отримав вмотивоване рішення, а відтак, суд прийшов до висновку, що звільнення позивача відбулося без законної на це підстави, тому позивача слід поновити на посаді з 14.11.2020 року. З аналізу матеріалів справи убачається, що час розгляду останньої становить більше одного року не з вини позивача, бо головною причиною перевищення однорічного терміну стягнення є зупинялось провадження в справі за клопотанням представника відповідача, тому суд вважав за необхідне стягнути середній заробіток за весь час вимушеного прогулу до дати винесення рішення, який складає 333 дні, а саме: 2020 рік 33 дні, 2021 рік 250 дні, 2022 рік 50 днів. Таким чином, сума оплати часу вимушеного прогулу становить: 333 дні х 523 грн. 04 коп. = 174 172 грн. 32 коп., з якої також слід провести стягнення податків та обов`язкових зборів, які підлягають стягненню при виплаті заробітної плати, оскільки відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період, у разі перебування на посаді, працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори.

Колегія суддів вважає, що такі висновки вцілому відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.

11.12.2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Державної установи «Територіальне медичне об`єднання МВС України по Львівській області», в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ т.в.о. начальника Державної Установи «Територіальне медичне обєднаня МВС України по Львівській області» Л. Кушнір-Гукової від 13.11.2020 року за № 684-о «Про застосування до ОСОБА_1 , начальника ЦПД та ППВ дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з роботи»;

- поновити ОСОБА_1 на посаді начальника ЦПД та ППВ Державної Установи «Територіальне медичне об`єднання МВС України по Львівській області» з 14.11.2020 року,

- стягнути з Державної Установи «Територіальне медичне об`єднання МВС України по Львівській області» () на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14.11.2020 року по день винесення рішення суду першої інстанції.

В обґрунтування своїх вимог покликався на те, що він з лютого 1996 року працював лікарем в системі органів МВС. З 07.11.2015 року перебував на посаді начальника Центру психіатричної допомоги та професійного психофізіологічного відбору - лікаря-психіатра в Державній Установі «Територіальне медичне об`єднаня МВС України по Львівській області». За час своєї трудової діяльності до дисциплінарної відповідальності не притягався та мав бездоганний послужний список. 12.12.2019 року позивача ознайомлено з наказом начальника Державної Установи Територіальне медичне об`єднання МВС України по Львівській області» І.Безушка за №135 «Про наслідки проведення службової перевірки». Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 18.08.2020 року визнано протиправним та скасовано наказ начальника ДУ "Територіальне медичне об`єднання МВС України по Львівській бласті" І.Безушка №135 від 12.12.2019 року "Про наслідки сужбової перевірки" в частині оголошення ОСОБА_1 догани. 13.04.2020 року позивачу вручено накази начальника Державної Установи «Територіальне медичне обєднаня МВС України по Львівській області» І.Безушка від 13.04.2020 року за № 54 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності начальника ЦПД та ППВ ОСОБА_1 » та №55 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності начальника ЦПД та ППВ ОСОБА_1 ». Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 03.08.2020 року вказані вище накази визнано протиправними та скасовано. 13.11.2020 року позивачу вручено наказ т.в.о. начальника Державної Установи «Територіальне медичне обєднаня МВС України по Львівській області» Л.Кушнір-Гукової №684-0 «Про застосування до ОСОБА_1 начальника ЦПД та ППВ дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з роботи». Підставою для винесення оскаржуваного наказу, стало, на думку відповідача, систематичне невиконання без поважних причин, покладених на позивача трудових обов`язків, відповідно до п.3 ст.40 КЗпП України. Позивач вважає, що викладені в оскаржуваному наказі твердження відповідача необгрунтованими, оскільки жодних порушень трудової дисципліни ним не вчинялось, а звільнення відбулось без жодних правових підстав та з грубим порушенням законодавства про працю, з ознаками перевищення відповідачем своїх владних повноважень. Відповідач при застосуванні такого крайнього заходу, як звільнення, обмежився лише загальними покликаннями на систематичне невиконання ОСОБА_1 без поважних причин посадових обов`язків, не мотивував свого рішення, з оскаржуваного наказу неможливо встановити, яке саме порушення та в чому проявилося недотримання посадової інструкції начальника ЦПД та ППВ. Стверджує, що оскаржуваний наказ базується на наказах про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, які Залізничним районним судом м.Львова були визнані протиправними та скасовані, а відтак, позивач вважає, що такі не можуть братися до уваги, оскільки судовими рішеннями встановлено відсутність в його діях дисциплінарних проступків та відсутність підстав для притягнення до дисциплінарної відповідальності. Крім цього, позивач зазначав, що незаконність його звільнення проявилась у недотриманні спеціального порядку, оскільки він є заступником голови профспілкового комітету ДУ ТМО МВС України по Львівській області, а відтак, була порушена процедура його звільнення, в зв`язку з відсутністю згоди профспілкової організації на притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності.

Вказане рішення оскаржується фактично лише в частині визначення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до наказу т.в.о. начальника Державної Установи «Територіальне медичне обєднаня МВС України по Львівській області» Л. Кушнір-Гукової №684-0 від 13.11.2020 року «Про застосування до ОСОБА_1 начальника ЦПД та ППВ дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з роботи, відповідача звільнено з роботи за систематичне невиконання без поважних причин покладених на нього трудовим договором обов`язків, відповідно до ч.3 ст.40 КЗпП України. З оскаржуваного наказу вбачається, що відповідно до Доручення Департаменту охорони здоров`я та реабілітації МВС України від 06.07.2020 року № 99/33 «Про проведення психопрофілактичної роботи з медичним персоналом на Центр психіатричної допомоги та професійного психофізичного відбору ДУ «ТМО МВС України у Львівській Області» покладено обов`язок організувати комплекс заходів, спрямованих на профілактику, а у разі необхідності, й на боротьбу з проявами синдрому професійного вигорання серед медичних працівників. Позивач, як начальник ЦПД та ППВ не виконав зазначеного доручення, не організував та не провів жодного заходу серед лікарів та медичного персоналу, протягом тривалого часу, з 6.07.2020 року по 11.11.2020 року та ігноруючи необхідність активних дій фахівців Центру з медичним персоналом установи в умовах карантину, протягом вказаного часу, неодноразово погоджував фахівцям Центру відпустки, без збереження заробітної плати, внаслідок чого втратив контоль за якістю надання психіатричної допомоги, чим порушив п.2.9 посадової інструкції начальника ЦПД та ППВ.

Суд першої інстанції зазначив, що оскаржуваний наказ базується на наказах про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, які були скасовані судом, відповідно до зазначених вище рішень, а відтак, є протиправним, з огляду на неможливість застосування при звільненні ОСОБА_1 положення п.3 ч.1 ст.40 КЗпП України, а тому такий наказ підлягає скасуванню.

Окрім цього, судом встановлено, що відповідач не надав суду належних та допустимих доказів, які б у своїй сукупності надавали змогу прийти до висновку, що при звільненні ОСОБА_1 відповідачем було дотримано спеціальний порядок, регламентований статтею 43 КЗпП та Законом України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», зокрема те, що відповідач звертався до профспілкової організації щодо застосування дисциплінарного стягнення у виді звільнення та отримав вмотивоване рішення, а відтак, суд прийшов до висновку, що звільнення позивача відбулося без законної на це підстави, тому позивача слід поновити на посаді з 14.11.2020 року.

Що стосується стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то слід вказати таке.

Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно із довідки про доходи ОСОБА_1 , середньоденна заробітна плата останнього становить 524 грн. 04 коп.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що час розгляду справи становить більше одного року не з вини позивача, бо головною причиною перевищення однорічного терміну стягнення є зупинення провадження в справі, яке мало місце за ініціативою (клопотанням) представника відповідача чого відповідач не спростовував і у суді апеляційної інстанції, тому суд правильно вважав за необхідне стягнути середній заробіток за весь час вимушеного прогулу до дати винесення рішення, який складає 333 дні, а саме: 2020 рік 33 дні, 2021 рік 250 дні, 2022 рік 50 днів.

Таким чином, сума оплати часу вимушеного прогулу становить: 333 дні х 523 грн. 04 коп. = 174 172 грн. 32 коп., з якої також слід провести стягнення податків та обов`язкових зборів, які підлягають стягненню при виплаті заробітної плати, оскільки відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період, у разі перебування на посаді, працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори.

Що стосується доводів апелянта про те, що з 22.09.2021 по 24.02.2022 року (більше 5 місяців) відповідач по вині позивача та суду першої інстанції не брав участі в судовому процесі, відповідно не причетний до того, що трудовий спір розглядався більше одного року то такі колегія суддів не бере до уваги.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою суду від 15.02.2021 року за клопотанням відповідача провадження у справі зупинено до набрання законної сили рішеннями у справах №462/8080/19 та №462/2668/20.

8.06.2021 року Залізничним районним судом м. Львова надіслано сторонам запит у якому просив повідомити про стан розгляду справ та можливість відновлення провадження у справі.

На вказаний запит відповідачем 1.07.2021 року надано відповідь про те, що можливість відновлення провадження у справі такі вважають передчасним.

Однак, в подальшому, відповідач не цікавився розглядом справи, хоча мав таку об`єктивну можливість і тому мав можливість самостійно подати клопотання про поновлення провадження у справі для пришвидшення її розгляду.

Аналогічно наділений правом на поновлення провадження і сам суд з власної ініціативи у випадку усунення причин, що стали причиною для зупинення провадження у справі.

Тому, вважати обґрунтованими доводи апеляційної скарги про вину позивача щодо не поновлення провадження у справі тривалий час, немає підстав.

При цьому суд зважає у цьому питанні і на позицію позивача про те, що саме ним подано заяву про поновлення провадження у справі, однак така подана із певною затримкою після ухвалення рішень, що стали підставою для зупинення провадження у справі, у зв`язку із необхідністю отримання копій судових рішень у даних справах, що технічно зайняло певний час, чого представник відповідача не оспорив та не спростував.

Що стосується доводів скарги про неналежне повідомлення відповідача про час та місце судового розгляду, що сталою підставою для затримки розгляду справи, то слід вважати, що позивач, яким не контролюється цей процес не може нести відповідальність та вину за неналежне повідомлення про час та місце розгляду справи відповідача. Відповідно такі доводи апеляційної скарги теж не слід вважати обґрунтованими.

Зважаючи на вказане, відсутні підстави вважати, що час розгляду справи становить більше одного року з вини позивача, зважаючи на те, що питання відновлення провадження у справі не є виключно прерогативою позивача та не залежить виключно від його волевиявлення; а неналежне повідомлення сторін (відповідача) про час та місце розгляду справи, теж, не можна поставити у вину позивачу.

Враховуючи вказане доводи апеляційної скарги слід визнати безпідставними та саму скаргу слід відхилити. Рішення ж суду першої інстанції слід залишити без змін як таке, що відповідає обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу Державної установи «Територіальне медичне об`єднання МВС України по Львівській області» залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 16 березня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 12 жовтня 2022 року.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Н.П. Крайник

М.М. Шандра