Проваження № 22-ц/824/7437/2022 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

06 жовтня 2022 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Ігнатченко Н.В., Мережко М.В.,

за участю секретаря Малашевського О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду м.Києва від 14 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Держави Україна в особі Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві, Держави Україна в особі Управління Державної казначейської служби України у Печерському районі м.Києва, третя особа: Держава Україна в особі Верховної Ради України про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої незаконною бездіяльністю органу державної влади,-

в с т а н о в и в:

В провадженні Печерського районного суду м.Києва перебувала вказана справа за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Держави Україна в особі Головного управління Державної казначейської служби України у м.Києві, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України у Печерському районі м.Києва, третя особа: Держава Україна в особі Верховної Ради України про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої незаконною бездіяльністю органу державної влади. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що постановою Вищого адміністративного суду України від 01 червня 2016 року у справі № 800/184/16 задоволено його позов, визнано протиправною бездіяльність Верховної Ради України щодо несвоєчасного розгляду подання голови ВККСУ про обрання ОСОБА_1 суддею господарського суду Миколаївської області безстроково. Однак, Верховна Рада України замість виконання свого обов`язку, передбаченого п.27 ч.1 ст.85, ч.1 ст.128 Конституції України не погодилася із цим рішенням суду і оскаржила його до Верховного Суду України, який залишив рішення без змін. Вказував, що невиконання Верховною Радою України свого обов`язку призвело до того, що він тривалий час незаконно був позбавлений конституційного права продовжувати професійну кар`єру судді. Внаслідок протиправної бездіяльності не мав повноважень судді, у зв`язку із чим не отримував доплату за вислугу років, а відтак через ненарахування та несплату доплат за вислугу років з вини держави йому завдано матеріального збитку в розмірі 127284 грн., який просив стягнути з урахуванням інфляційних втрат та 3% річних, а також 200000 грн. завданої цією бездіяльністю моральної шкоди.

- 2 -

Ухвалою Печерськогорайонного суду м.Києва суду від 09 липня 2019 року відкрито провадження у справі.

Ухвалою Печерськогорайонного суду м.Києва суду від 14 грудня 2021 року провадження у справі закрите на підставі п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України, оскільки справа не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Не погоджуючись із ухвалою, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, а справу направити для продовження розгляду, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильність визначення судом спірних правовідносин та порушення норм процесуального права.

Скарга мотивована хибністю висновків суду про те, що даний спір має має розглядатися за правилами адміністративного судочинства, оскільки публічно-правовий спір вирішено постановою Вищого адміністративного суду України від 01 червня 2016 року у справі № 800/184/16, якою його позов задоволено. Суд не врахував, що згідно ч.5 ст.21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, завданої протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір, інакше ці вимоги вирішуються в порядку цивільного або господарського судочинства. Окрім того, посилається на те, що він не був належним чином повідомлений про розгляд справи, оскільки таке повідомлення здійснене засобами телефонного (мобільного) зв`язку шляхом надсилання текстового повідомлення за відсутності його заяви про це, що суперечить приписам ч.13 ст.128 ЦПК України. Також, суд не звернув уваги на його клопотання про забезпечення участі у режимі відеоконференції у приміщенні господарського суду Миколаївської області, яке отримане судом завчасно 08 грудня 2021 року і за результатами якого ухвала не постановлювалася.

Відповідачі Державна казначейська служба України та Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві подали відзиви на апеляційну скаргу, де вказали, що суд першої інстанції прийняв законну і обгрунтовану ухвалу і правомірно закрив провадження у справі, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону.

Третя особа Держава Україна в особі Верховної Ради України подала відзив на апеляційну скаргу, в якій зазначила про правильність ухвали суду про закриття провадження та її відповдність судовій практиці Верховного Суду по цьому питанню.

ВідповідачУправління Державної казначейської служби України у Печерському районі м.Києва правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Розгляд справи, призначений на15 вересня 2022 року, відкладено у зв`язку з неявкою позивача, який про розгляд був повідомлений засобами телефонного зв`язку.

06 жовтня 2022 року позивач в судове засідання не з`явився. Судова повідстка, направлена за адресою, вказаною позивачем в апеляційній скарзі, повернулася із відміткою пошти, що особа за даною адресою не знаходиться, що у свою чергу відповідно до п.3 ч.8 ст.128 ЦПК України вважається врученням судової повістки.

В суді апеляційної інстанції представник відповідача Управління Державної казначейської служби України у Печерському районі м.Києва проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, посилаючись на законність і обгрунтованість судової ухвали та відсутність підстав для її скасування.

Представник відповідачів Державної казначейської служби України та Головного управління Державної казначейської служби України у м.Києві Фонарюк Г.Г. про розгляд справи повідомлена належним чином, що стверджується її розпискою, до суду не з`явилася, причин неявки не повідомила, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Третя особа Держава Україна в особі Верховної Ради України належно повідомлена

- 3 -

про розгляд, представника не направила, причин неяви не повідомила.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обгрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.

Відповідно до положень частин 1 та 2 ст.211 ЦПК України розгляд справи відбувається в судовому засіданні, про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.

Згідно частин 6 і 7 ст.128 ЦПК України судова повістка надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

За приписамп.1 ч.2 ст.223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи у разі неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання.

Колегією суддів встановлено, що справа розглянута судом першої інстанції у відсутність позивача ОСОБА_1 , який не був належним чином повідомлений про дату і час розгляду, що свідчить про порушення судом норм процесуального права. При цьому надсилання позивачу текстового повідомлення про час розгляду справи з використанням засобів мобільного зв`язку за відсутності у матеріалах справи відповідної заяви позивача, суперечить приписам ч.13 ст.128 ЦПК України та не є належним повідомленням про дату розгляду.

Згідно положень ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення є в тому числі порушення норм процесуального права.

Відповідно до п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обгрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

З огляду на приписи п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України колегія суддів приходить до висновку про наявність передбачених законом обов`язкових підстав для скасування ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, оскільки суд допустив порушення норм процесуального права, розглянувши справу у відсутність позивача ОСОБА_1 , який не був належно повідомлений про дату і час засідання суду.

Окрім того, колегія суддів враховує, що належне повідомлення сторони про розгляд справи є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій принципу рівності сторін, що передбачено ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і про що неодноразово вказував у своїх рішенням Європейський суд з прав людини. Зокрема у справі «Лопушанський проти України» у зв`язку із розглядом справи у відсутність відповідача, який не був належно повідомлений, суд констатував, що не було дотримано принципу рівності сторін, гарантованого п.1 ст.6

- 4 -

Конвенції.

Розглянувши клопотання відповідачів у відсутність позивача ОСОБА_1 суд допустив порушення процесуального принципу рівності сторін, позбавивши позивача висунути свої заперечення і доводи проти клопотання про закриття провадження.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норми матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм процесуального права і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Вирішуючи питання про наявність передбачених законом підстав для закриття провадження, колегія суддів керується наступним.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства: цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України побудови судоустрою в Україні за принципами територіальності та спеціалізації (ст.125), так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Відповідно до п.1 ст.6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Висловлювання «судом, встановленим законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів(п.24 рішення ЄСПЛ від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України»). Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні п.1 ст.6 Конвенції.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Окрім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Щодо визначення предметної та суб`єктної юрисдикції справи необхідно зазначити таке.

Правила визначення компетенції судів щодо розгляду цивільних справ передбачені ст.19 ЦПК України, згідно з якою суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Тобто, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Разом з тим, згідно п.1 ч.1 ст.4 КАС України справа адміністративної юрисдикції - це

- 5 -

переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Пунктом 2 ч.1 ст.19 КАС України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

У постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 757/70264/17-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що спори з приводу прийняття на публічну службу, її проходження чи звільнення, на відміну від спорів щодо оскарження рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, мають розглядатися за правилами адміністративного судочинства незалежно від того, чи здійснює орган, з яким виник спір, у конкретних правовідносинах з позивачем владні управлінські функції. Для визначення юрисдикції спору з приводу прийняття громадянина на публічну службу, її проходження чи звільнення суд має встановити, чи проходила особа публічну службу, а також, у зв`язку із чим - прийняттям, проходженням або звільненням виник спір.

Публічна служба, як зазначено у п.17 ч.1 ст.4 КАС України, це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Отже, одним з видів публічної служби є служба на посаді судді, яка характеризується: а) зайняттям суддею державної посади у державному органі (суді) і неналежністю до категорії як політичних, так і державних службовців; б) особливим порядком призначення на посаду судді, і проходження суддівської служби та припинення такої служби; в) незалежністю суддів і підпорядкуванням тільки закону; г) оплатою праці за рахунок державного бюджету.

Спеціальним нормативно-правовим актом, яким врегульовано діяльність на посаді судді за період, за який позивач вважав, що йому спричиненого матеріальну та моральну шкоду, є Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року.

Згідно із частинами 1 та 2 ст.135 вказаного Закону суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. Суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат.

У справі, яка переглядається, ОСОБА_1 у позовній заяві просив відшкодувати моральну та майнову шкоду (упущену вигоду), завдану внаслідок протиправної бездіяльності Верховної Ради України щодо необрання його на посаду судді господарського суду безстроково у розмірі неотриманої доплати за вислугу років. Позивач вказує, що він тривалий час не мав повноважень судді, у зв`язку із чим не отримував доплату за вислугу років, а відтак через ненарахування та несплату доплат за вислугу років з вини держави йому завдано матеріального збитку та моральної шкоди.

Отже, предметом спору є стягнення збитків у вигляді неотриманої частини суддівської винагороди, яка мала бути нарахована позивачу, коли він перебував на посаді судді, тобто перебував на публічній службі, а також стягнення компенсації у зв`язку з її невиплатою. З огляду на вказане можна зробити висновок, що спір, який виник між сторонами у справі, стосується проходження позивачем публічної служби на посаді судді, що обумовлює виплату суддівської винагороди.

Судові спори щодо відшкодування матеріальної та моральної шкоди, пов`язаної з невиплатою суддівської винагороди, доплат та компенсаційних виплат є такими, що пов`язані з проходженням та звільненням з публічної служби, якою є перебування на посаді судді, а тому повинні розглядатися за правилами адміністративного судочинства.

- 6 -

Такий правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 січня 2021 року у справі № 757/44631/19 за позовом особи, яка обіймала посаду судді, до Верховної Ради України про відшкодування завданої моральної і майнової шкоди у розмірі неотриманої суддівської винагороди, неотриманої компенсації за невикористані щорічну та додаткову відпустки, неотриманої допомоги на оздоровлення. У наведеній справі, скасовуючи постанову апеляційного суду та залишаючи без змін ухвалу суду першої інстанції про закриття провадження, Велика Палата зазначила, що спір про відшкодування матеріальної чи моральної шкоди, пов`язаної з невиплатою суддівської винагороди, доплат та компенсаційних виплат є таким, що пов`язаний з проходженням та звільненням з публічної служби, якою є перебування на посаді судді, тому повинен розглядатися за правилами адміністративного судочинства.

Аналогічні правові висновки щодо юрисдикції адміністративних судів у спорах за позовами суддів про відшкодування збитків, завданих невиплатою чи несвоєчасною виплатою суддівської винагороди є сталими і сформовані у цілому ряді постанов Великої Палати Верховного Суду, в тому числі у постановах: від 14 листопада 2018 року у справі № 757/70264/17-ц (провадження № 14-360цс18) та від 05 червня 2019 року у справі № 697/23445/17.

Так, у постанові від 05 червня 2019 року у справі № 697/23445/17 Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що предметом спору є стягнення збитків у вигляді неотриманого щомісячного грошового утримання, які мали бути нараховані позивачу, коли він працював суддею, тобто перебував на публічній службі. Спір, який виник між сторонами, стосується проходження позивачем публічної служби, до якої включається і виплата щомісячного грошового утримання, тому він підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Доводи апеляційної скарги про те, що даний спір має розглядатися за правилами цивільного судочинства згідно ч.5 ст.21 КАС України як такий, що містить лише вимоги про відшкодування шкоди, колегія суддів відхиляє з викладених вище підстав.

Решта доводів скарги враховані судом при скасуванні оскаржуваної ухвали.

За положеннями п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України суд закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

З урахуванням наведеного колегія суддів прийшла до висновку про наявність передбачених законом підстави для закриття провадження у справі, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Роз`яснити ОСОБА_1 , що розгляд його позову віднесено до юрисдикції адміністративного суду, а також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним цієї постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 379, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити частково.

Ухвалу Печерського районного суду м.Києва від 14 грудня 2021 року скасувати і прийняти постанову, якою закрити провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Держави Україна в особі Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві, Держави Україна в особі Управління Державної казначейської служби України

- 7 -

у Печерському районі м.Києва, третя особа: Держава Україна в особі Верховної Ради України про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої незаконною бездіяльністю органу державної влади.

Роз`яснити ОСОБА_1 , що розгляд його позову віднесено до юрисдикції адміністративного суду, а також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним цієї постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: