Справа № 755/4630/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" листопада 2022 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді - Гаврилової О.В.,

за участю секретаря - Зілінської М.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

представник позивача - адвокат Герасимов П.О.

представник відповідача - Яценюк Л.П.;

представник третьої особи - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, третя особа - Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м.Києва», про визнання права користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

До Дніпровського районного суду міста Києва звернувся представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Герасимов П.О. з позовом до Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, третя особа - Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м.Києва», про визнання права користування житловим приміщенням.

Згідно заявлених вимог, представник позивача просить суд визнати за ОСОБА_2 право користування квартирою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Вимоги позиву обґрунтовані тим, що ОСОБА_2 є племінницею ОСОБА_3 та двоюрідною сестрою її сину - ОСОБА_4 . З 27 грудня 1994 року місце проживання позивача було зареєстровано в двокімнатній квартирі АДРЕСА_2 . Вказана квартира є неприватизованою, наскільки відомо позивачу, її було видано батькам: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , однак ордер на квартиру у позивача відсутній. Представник позивача зазначає, що в квартирі на той час, окрім позивача та її батьків проживав брат позивача ОСОБА_7 . Після смерті в ІНФОРМАЦІЯ_5 батька позивача, ОСОБА_5 , який був наймачем квартири, особовий рахунок на квартири було переоформлено на брата позивача ОСОБА_8 , який в свою чергу зареєстрував в квартирі свою доньку ОСОБА_9 та онуків ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . З 2014 році в квартирі проживали без реєстрації інші діти брата: ОСОБА_12 та ОСОБА_13 . Таким чином в квартирі було зареєстровано 6 осіб, а фактично проживало 8 осіб. Представник позивача зазначає, що позивач не мала і не має житла у приватній власності, водночас проживати в двокімнатній квартирі разом з такою кількістю осіб було неможливо. ОСОБА_3 разом з сином ОСОБА_4 проживали в двокімнатній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Вказана квартира була надана ОСОБА_3 у користування згідно рішення Дніпровської районної ради народних депутатів м.Києва №67 від 11 лютого 1980 року. В 2004 році ОСОБА_4 було встановлено інвалідність 2 групи за загальним захворюванням, ОСОБА_3 було важко на свою пенсію утримувати себе та сина, сплачувати за квартиру та вести домашнє господарство, через що вона запропонувала позивачу переїхати до них, на що позивач погодилась. Також представник позивача зазначає, що з 2017 року позивач проживала з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 як одна сім`я, брала участь в утриманні квартири та оплаті комунальних послуг, купувала продукти та медикаменти, за свій рахунок купила холодильник. ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 померла. Після смерті ОСОБА_3 позивач почала процес оформлення опіки над ОСОБА_14 , однак ІНФОРМАЦІЯ_4 останній помер. 01 листопада 2021 року позивач подала до ЦНАП Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації заяву про реєстрацію місця проживання за адресою: АДРЕСА_3 , однак в реєстрації їй було відмовлено з підстав відсутності правовстановлюючих документів. На думку представника позивача, позивач, як член сім`ї ОСОБА_3 набула право користування спірним житловим приміщенням, оскільки квартира була її постійним місцем проживання протягом 4 років, позивач вела спільне господарство з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , як з членами сім`ї, спільно сплачувала за комунальні послуги, купувала продукти та медикаменти, а ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не заперечували проти вселення позивача до квартири та надали на це свою згоду, іншого порядку (угоди) про користування квартирою між ними визначено не було. З метою захисту своїх житлових прав, позивач просить визнати за нею право користування квартирою.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 10 червня 2022 року відкрито провадження в даній цивільній справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження (а.с.40-42).

Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

07 липня 2022 року до суду надійшов відзив на позовну заяву представника відповідача Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації - Яценюк Л.П., в якому представник відповідача просить відмовити в задоволенні позовних вимог. У відзиві зазначено, що спірна квартира АДРЕСА_1 перебуває в комунальній власності територіальної громади міста Києва - Київської міської ради. На підставі розпорядження Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації

від 13 лютого 2015 року №61 «Про організаційно-правові заходи, пов`язані з виконанням рішення Київради від 09 жовтня 2014 року №270/270 «Про удосконалення структури управління житлово-комунальним господарством міста Києва», вказаний будинок знаходиться в господарському віданні та на балансі КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м.Києва». Згідно витягу з рішення виконавчого комітету Дніпровської районної ради народних депутатів м.Києва №67 від 11 лютого 1980 року з`ясовано, що за ОСОБА_3 було закріплено кімнату 14,7 кв.м в двокімнатній квартирі АДРЕСА_1 та надано в користування ще одну кімнату площею 14,6 кв.м в цій квартирі на смію з 2-х осіб - на неї та сина ОСОБА_4 . Відповідно до свідоцтв про смерть, ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 . Представник відповідача вважає не правдивими твердження в позовній заяві про те, що спірна квартира є єдиним місцем проживання позивача з серпня 2017 року, оскільки згідно паспорту позивача, остання з 27 грудня 1994 року по 28 жовтня 2021 року була зареєстрована та мала право користування квартирою АДРЕСА_2 . Згідно наведених у відзиві доводів, для виникнення права користування житловим приміщенням необхідною умовою є реєстрація в житловому приміщенні, укладання договору найму житлового приміщення, що здійснюється на підставі ордеру, або письмова згода наймача на вселення в житлове приміщення. У відзиві зазначено, що в матеріалах позовної заяви не містяться докази на підтвердження того, що позивачем дотримано встановленого порядку вселення в спірну квартиру, чи була письмова згода наймача на вселення, а також, що спірна квартира була єдиним місцем проживання, оскільки позивач знялась з попереднього місця реєстрації вже після смерті ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Також за доданими до позовної заяви документами, не вбачається факту ведення спільного господарства, наявності спільних витрат з мешканцями спірної квартири. (а.с.53-56)

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 22 серпня 2022 року закінчено підготовче провадження в даній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. (а.с.72, 79-80)

Як убачається з копії свідоцтва про шлюб, виданого 13 червня 2022 року Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану і місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), прізвище позивача ОСОБА_2 після державної реєстрації шлюбу - ОСОБА_15 . (а.с.70)

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Герасимов П.О. в судовому засіданні вимоги позовної заяви підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, надав пояснення аналогічні доводам, наведеним у позові та додатково пояснив, що позивач була зареєстрована по АДРЕСА_5 з 1994 року по 21 жовтня 2021 року. За вказаною адресою прописано багато осіб. ОСОБА_3 та ОСОБА_4 надали усну згоду на вселення позивача та з серпня 2017 року позивач переїхала жити до спірної квартири. З тіткою та братом позивач вели спільне господарство, спільно готували, позивач допомагала їм.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні просила позов задовольнити та пояснила, що вона з тіткою ОСОБА_3 та її сином ОСОБА_4 постійно проживала в спірній квартирі з 2017 року, оскільки їм було важко жити на дві пенсії. Зазначила, що вони спільно купували холодильник, сплачували за квартиру, робили ремонт. Крім того, позивач купила до квартири ліжко. Після смерті тітки позивач мала намір оформити опікунство над ОСОБА_4 . Зазначила, що коли вона запропонувала приватизувати квартиру, ОСОБА_3 запропонувала раніше визначитись із мамою позивача, яка стояла на обліку для поліпшення житлових умов, через це позивач не могла зареєструвати місце проживання за спірною адресою.

Представник відповідача Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації - Яценюк Л.П. у судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову, надала пояснення аналогічні доводам, викладеним у відзиві на позовну заяву та вказала на відсутність письмових доказів спільного проживання позивача з мешканцями спірної квартири та ведення з ними спільного господарства.

Представник третьої особи КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м.Києва» в судове засідання не з`явився, заяв чи клопотань до суду не подав.

Суд, вислухавши пояснення позивача, її представника та представника відповідача, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків.

Конституцією України у ст.47 закріплено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу УРСР ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, ніж з підстав і в порядку, визначених законом.

Згідно положень ч. 1 та 4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Судом установлено та вбачається з витягу з рішення виконавчого комітету Дніпровської районної Ради народних депутатів м.Києва №67 від 11 лютого 1980 року, ОСОБА_3 проживає по АДРЕСА_1 в двокімнатній квартирі, в кімнаті площею 14,7 кв.м та вказаним рішенням їй надано на сім`ю з двох осіб - вона та син ОСОБА_4 , одну кімнату площею 14,6 кв.м в цій же двокімнатній квартирі. (а.с.17)

Згідно довідки МОЗ України, ОСОБА_4 з 11 лютого

2004 року було встановлено ІІ групу інвалідності на строк до 01 березня 2006 року. (а.с.18)

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть. (а.с.31)

ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_4 , що також підтверджується свідоцтвом про смерть. (а.с.32)

Згідно пояснень сторони позивача, місце проживання позивача з 1994 року по

21 жовтня 2021 року було зареєстровано в АДРЕСА_5 .

01 листопада 2021 року позивач звернулась до відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації із заявою про реєстрацію місця проживання за адресою АДРЕСА_1 , проте в реєстрації місця проживання було відмовлено через не надання правовстановлюючих документів. (а.с.33-34)

В матеріалах справи наявні рахунки на оплату комунальних послуг за спірною адресою та квитанції про оплату (а.с.19-28), накладна від 23 червня 2008 року на придбання кухні за спірною адресою із зазначенням прізвища позивача, а також доставна карта-доручення

за 2019 рік із зазначенням прізвища позивача та спірної адреси та абонемент Укрпошти

за 2018 рік (а.с.69).

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 була допитана за її згодою в якості свідка та надала показання аналогічні за змістом наданим нею поясненням.

Також в судовому засіданні були допитані свідки ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_18 .

Відповідно до ч 1 та 2 ст. 64 Житлового кодексу УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Статтею 816 ЦК України передбачено, що особи, які проживають разом із наймачем, набувають рівних з наймачем прав та обов`язків щодо користування житлом.

За змістом ст. 65 Житлового кодексу УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. У такому випадку особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про визнання за нею права користування квартирою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ., яка перебуває у комунальній власності.

Позивач ОСОБА_1 визначила відповідачем Дніпровську районну в місті Києві державну адміністрацію.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

В пункті 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року за № 14, роз`яснено, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Слід зазначити, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (ст.48 ЦПК України).

Відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами, та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

За результатами розгляду справи суд приймає рішення, в якому, серед іншого, робить висновок про задоволення позову чи відмову в задоволенні позову, вирішуючи питання про права та обов`язки сторін (позивача та відповідача).

Згідно зі ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

При цьому, суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем.

У разі пред`явлення позову не до всіх належних відповідачів суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язаний вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і стосовно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд повинен відмовляти у задоволенні позову.

Отже, визначення відповідачів, предмета і підстав позову є правом позивача. Разом з тим установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та немає визначених процесуальним законом підстав для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача.

Такі правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду

від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (провадження № 14-178цс18), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (провадження № 14-392цс18), від 12 грудня 2018 року у справі

№ 570/3439/16-ц (провадження № 14-512цс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18), від 05 травня 2019 року у справі № 554/10058/17 (провадження № 14-20цс19).

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року у справі № 761/23904/19 (провадження № 61-9953св20) вказав, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

Згідно з ч.1 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування» органи місцевого самоврядування є юридичними особами і наділяються цим та іншими законами власними повноваженнями, в межах яких діють самостійно і несуть відповідальність за свою діяльність відповідно до закону. Частиною п`ятою цієї статті визначено, що від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Згідно з ч.1, 4 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, у тому числі на житловий фонд. Районні та обласні ради здійснюють управління об`єктами їхньої спільної власності, що задовольняють спільні потреби територіальних громад від імені територіальних громад сіл, селищ, міст.

Відповідно до ч.1 ст. 11 Закону України «Про столицю України - місто-герой Київ» питання організації управління районами в місті Києві належать до компетенції Київської міської ради і вирішуються відповідно до Конституції України, цього та інших законів України, рішень міської ради про управління районами міста.

Рішеннями Київської міської державної адміністрації від 15 грудня 2011 року

№ 844/7080 «Про впорядкування прийняття майна до комунальної власності територіальної громади міста Києва, передачі його у володіння та користування, передачі до сфери управління районних в місті Києві державних адміністрацій, закріплення майна на праві господарського відання або оперативного управління» та від 28 жовтня 2010 року № 183/4995 «Про окремі питання організації управління районами в м. Києві», надано згоду на прийняття до комунальної власності територіальної громади міста Києва і передачу до сфери управління відповідних районних в місті Києві державних адміністрацій або у володіння та користування суб`єктам господарювання, або закріплення на праві господарського відання чи оперативного управління за юридичними особами комунальної форми власності територіальної громади міста Києва об`єктів житлового фонду, у тому числі: гуртожитків, одноквартирних будинків, квартир у багатоквартирних будинках, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, житлових приміщень у гуртожитках (житлових кімнат, житлових блоків (секцій)) тощо разом з вбудованими та прибудованими нежитловими приміщеннями, службового житла, майна житлово-експлуатаційних організацій та комунальних підприємств, які обслуговували цей фонд, тощо.

Майно, що приймається з державної власності у комунальну власність територіальної громади міста Києва, Київська міська рада зобов`язується використовувати за цільовим призначенням і не відчужувати в приватну власність.

Згідно з цими ж рішеннями у разі державної реєстрації права комунальної власності територіальної громади міста Києва документ (лист-довідку), що підтверджує факт перебування об`єкта нерухомого майна у комунальній власності, видає Департамент комунальної власності м. Києва Київської міської державної адміністрації, яка є виконавчим органом Київської міської ради.

Тобто районні в місті Києві державні адміністрації з питань управління майном, яке є власністю територіальної громади міста Києва, підпорядковуються Київській міській раді.

Спірна квартира перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Києва та віднесена до сфери управління Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації.

Отже, визначена позивачем як відповідач Дніпровська районна у місті Києві державна адміністрація лише здійснює управління цією квартирою як об`єктом належного територіальній громаді нерухомого майна і не є належним відповідачем у цій справі, адже відповідачем має бути територіальна громада, у власності якої перебуває майно, тобто територіальна громада міста Києва в особі Київської міської ради.

Аналогічна позиція з приводу подібних правовідносин викладена Верховним Судом в постанові від 20 липня 2022 року у справі № 755/15066/19 (провадження № 61-21235св21).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст. 263 ЦПК України).

Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача, оскільки згідно сталої практики Верховного Суду, звернення до суду з позовом до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Враховуючи викладене, беручи до уваги встановлені судом фактичні обставини справи та правовідносини, що їх регулюють, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 до Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, третя особа - Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м.Києва», про визнання права користування житловим приміщенням, задоволенню не підлягає через звернення з позовом до неналежного відповідача.

У відповідності до положень ст.141 ЦПК України, суд відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок позивача в сплаченому при зверненні до суду розмірі.

Враховуючи наведене та керуючись статтями 64, 65 Житлового кодексу УРСР, статтею 816 ЦК України, Законом України «Про місцеве самоврядування», Законом України «Про столицю України - місто-герой Київ», статтями 2-5, 8, 10, 12, 13, 76-81, 89, 209, 258, 259, 263-265, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

У Х В А Л И В:

У задоволені позову ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації (місцезнаходження: м.Київ, бул.Праці, буд.1/1,

ЄДПРОУ 37203257), третя особа - Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м.Києва» (м.Київ, вул.Челябінська, буд.9-Г, ЄДПРОУ 39606435), про визнання права користування житловим приміщенням - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Повний текст рішення суду складено 14 листопада 2022 року.

Суддя: