?? Справа № 932/9832/21
Провадження № 2/932/5212/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

14 червня 2022 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Кондрашова І.А.,

за участю секретаря судового засідання Мотуз Я.А.,

позивача - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі цивільну справу за позовомОСОБА_1 до ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2021 року позивач - ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову зазначено, що ОСОБА_1 належить на праві власності 8/100 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно довідки про склад сім`ї в житлі зареєстровані позивач та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

З відповідачем шлюб було розірвано у 2014-му році. З того часу ОСОБА_3 покинув житло та не проживає у даному будинку, не сплачує комунальні платежі, участі в утриманні житла не приймає, особистих речей в будинку немає, і взагалі відповідач не цікавиться цим житлом. Зазначені обставини можуть підтвердити свідки. Перешкод в користуванні житлом позивача ті інші члені сім`ї не чинять.

Факт реєстрації відповідача порушує право ОСОБА_1 на вільне розпорядження і користування цим майном. Вважає, що відповідач втратив право користування житловим будинком у зв`язку із його відсутністю без поважних причин протягом одного року в житлі, тому просить суд визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщення, а саме будинком, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 лютого 2022 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження із викликом (повідомленням) сторін.

В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явився, причини неявки не повідомив.

За змістом ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

З огляду на те, що відповідач не надав відзиву на позовну заяву, не з`явився в судове засідання без поважних причин (без повідомлення причин неявки), суд дійшов висновку про можливість проведення заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення.

Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до статті 6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р. кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим Законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

В силу положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Першою Дніпровською державною нотаріальною конторою від 08.12.2020 року, ОСОБА_1 належить на праві власності 8/100 часток домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

В цьому помешканні, окрім позивача та її родини, зареєстрований також ОСОБА_3 , що підтверджено довідкою про реєстрацію місця проживання від 16.11.2021 року.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_3 не проживає у будинку АДРЕСА_1 з 2014 - го року.

Як убачається з акту про проживання від 21.04.2022 року, складеного у присутності свідків та затвердженого головою квартального комітету № 2 Казаковою Т.В., гр. ОСОБА_3 мешкав за адресою: АДРЕСА_1 , однак з 2014 - го року фактично не проживає, що підтверджується сусідами.

Аналогічні письмові пояснення надали свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 .

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 61 ЖК УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається на підставі ордера на жиле приміщеннях між наймодавцем, житлово-експлуатаційною організацією і наймачем -громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п. 1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії», заява №58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява №19009/04, пункт 50).

Статтею 62 ЖК УРСР передбачено, що до відносин, що випливають з договору найму жилого приміщення, у відповідних випадках застосовуються також правила цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно статті 383 Цивільного кодексу власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Як встановлено ч. 1 ст. 71 ЖК УРСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Згідно ст. 72 ЖК України УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

За приписами ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника втрачає право на користування житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік.

Таким чином, законодавством встановлюються різні строки збереження житла за особою, яка тимчасово відсутня за місцем реєстрації (проживання). Так, за основним квартиронаймачем та іншими наймачами, які не є членами сім`ї, житло зберігається 6 місяців. За членами сім`ї наймача право на користування приміщенням зберігається протягом одного року.

У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №209/2642/18 вказав на підстави втрати права користування житловим приміщенням, зокрема, при вирішені спору про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідно з`ясувати наявність поважність причин не проживання такої особи в приміщенні понад строки, встановлені чинним законодавством.

Крім цього, статті 71 та 72 ЖК УРСР встановлюють загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами, визначають судовий порядок визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності понад встановлені строки.

В ході розгляду справи встановлено, що ОСОБА_3 не проживає у помешканні без поважних причин, особистих речей відповідача в будинку немає, добровільно знятись з реєстраційного обліку не виявив бажання, чим перешкоджає власнику володіти та користуватись будинком. Відповідач відсутній за місцем реєстраціі понад строки, встановлені ч. 1 ст. 71 ЖК УРСР, ч. 2 ст. 405 ЦК, перешкод у проживанні йому ніхто не чинить. Відповідач не є власником житлового приміщення та не має права у спільній сумісній власності, оскільки частка будинку успадкована позивачем, відтак є її особистим майном.

За наведених обставин суд вважає, що відповідач - ОСОБА_3 втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком АДРЕСА_1 .

Приймаючи до уваги викладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, тому вони підлягають задоволенню повністю.

В силу положень ст. 141 ЦПК України з відповідача належить стягнути судовий збір у розмірі 908, 00 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 258, 259, 261, 263-265, 268, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ), про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, задовольнити.

?Визнати ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 .

?Стягнути з ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) гривень, 00 коп.

?Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача, яка подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення суду може бути оскаржене позивачем шляхом подачі апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів із дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили протягом 30 днів з дня його проголошення, якщо не буде оскаржено у встановленому порядку.

Суддя Ігор КОНДРАШОВ