П О С Т А Н О В А

іменем України

26 жовтня 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

судді-доповідачки Готри Т. Ю.,

суддів Собослоя Г. Г., Мацунича М. В.,

за участю секретарки судового засідання Терпай С. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представниця адвокатеса Скрипчук Ольга Петрівна, до Товариства з обмеженою відповідальністю «СОВТОР» про розірвання договору оренди, повернення транспортного засобу та стягнення орендної плати, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представниця адвокатеса Скрипчук Ольга Петрівна, на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 березня 2022 року, постановлену суддею Бедьом В. І.,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представниця адвокатеса Скрипчук О.П., звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «СОВТОР» (далі ТОВ «СОВТОР, товариство) про розірвання договору оренди, повернення транспортного засобу та стягнення орендної плати.

Позов обґрунтований тим, що 21 червня 2021 року між ним як фізичною особоюпідприємцем та приватним підприємством «СОВТОР» (правонаступником якого є ТОВ «СОВТОР») було укладено договір оренди транспортного засобу № 21052022/ОТЗ, за умовами якого він як орендодавець передає орендарю (відповідачу) у користування напівпричіп /рефрижератор/ марки «KOGEL», моделі «SVKT 24», шасі НОМЕР_1 , 2004 року випуску, вартістю 270 000 грн, для використання в господарській діяльності підприємства, а орендар приймає автомобіль і оплачує його використання у розмірі 45 000 грн щомісячно не пізніше 21-ого числа кожного місяця протягом дії договору (пункти 1, 3 договору).

Зазначав, що ним були виконані взяті на себе договірні зобов`язання та передано орендарю вказаний напівпричіп, що стверджується актом прийому-передачі транспортного засобу від 21.06.2021.

Однак орендарем були порушені взяті на себе договірні зобов`язання щодо сплати орендних платежів за користування предметом оренди, оскільки з моменту передачі транспортного засобу так і не здійснено жодного платежу.

Указував, що таке ухилення від сплати орендних платежів призводить до завдання йому фінансових збитків і на момент подачі до суду цього позову товариством не здійснено оплату за три місяці оренди.

Стверджував і те, що оскільки він вже не є суб`єктом господарювання, а тому цей спір підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

Посилаючись на наведені вище обставини та істотні порушення відповідачем умов договору щодо несплати орендної плати просив суд: 1) достроково розірвати договір про оренду транспортного засобу № 21052022/ОТЗ від 21.06.2021 та зобов`язати ТОВ «СОВТОР» повернути йому напівпричіп /рефрижератор/ марки «KOGEL», моделі «SVKT 24», шасі НОМЕР_1 , 2004 року випуску; 2) стягнути з ТОВ «СОВТОР» вартість орендних платежів у розмірі 135 000 гривень; 3) вирішити питання про судові витрати.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 березня 2022 року провадження у цій справі закрито внаслідок того, що ця справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а підлягає розгляду за правилами господарського судочинства. Водночас скасовано заходи забезпечення позову, які вжиті ухвалою цього ж суду від 08.10.2021.

Не погоджуючись із цією ухвалою місцевого суду ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представниця адвокатеса Скрипчук О.П., подав на неї апеляційну скаргу внаслідок її незаконності та необґрунтованості через порушення судом норм процесуального права.

Скарга мотивована тим, що судом першої інстанції належним чином не звернуто уваги на те, що він на час подання позову до суду в цій справі господарської діяльності не здійснював і не здійснює, а відтак цей спір підлягає розгляду саме за правилами цивільного судочинства, а не господарського судочинства, оскільки громадянин який мав статус суб`єкта підприємницької діяльності, але на дату подання позову втратив такий статус, не може бути стороною в судовому процесі у господарському суді.

З огляду на наведені вище обставини просив оскаржену ухвалу суду скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, а також вирішити питання щодо розподілу судових витрат. Водночас просив поновити йому строк на апеляційне оскарження цієї ухвали місцевого суду як пропущеного з поважних причин.

Ухвалою судді Закарпатського апеляційного суду від 22.04.2022, зокрема поновлено ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представниця адвокатеса Скрипчук О.П., строк на апеляційне оскарження ухвали Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03.03.2022.

Своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 відповідач ТОВ «СОВТОР» не скористалося.

У судовому засіданні в режимі відеоконференції представниця позивача ОСОБА_1 адвокатка Скрипчук О.П. апеляційну скаргу підтримала з підстав наведених у ній, просила таку задовольнити, оскаржену ухвалу суду скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Представник відповідача ТОВ «СОВТОР» у судове засідання не з`явився, хоча про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, а тому його неявка, на переконання колегії суддів і відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідачку, пояснення представниці позивача ОСОБА_1 адвокатеси Скрипчук О.П., перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 хоч і просив скасувати ухвалу суду першої інстанції повністю, однак у своїх доводах не посилався на її незаконність у частині скасування ужитих судом заходів забезпечення позову та не просив суд апеляційної інстанції вирішити питання щодо заходів забезпечення позову, а відтак оскаржена ухвала місцевого суду в цій частині апеляційним судом не переглядається.

Предметом і межами апеляційного розгляду є наявність або відсутність підстав для закриття провадження у цій справі за предметною і суб`єктною юрисдикцією, тобто розгляду даного позову за правилами цивільного судочинства або господарського судочинства.

Судом установлено, що 21 червня 2021 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та приватним підприємством «СОВТОР» був укладений строком до 21.12.2021 договір оренди транспортного засобу № 21052022/ОТЗ, а саме напівпричепа /рефрижератора/ марки «KOGEL», моделі «SVKT 24», шасі НОМЕР_1 , 2004 року випуску, вартістю 270 000 грн, для використання в господарській діяльності підприємства (а.с.11-13).

Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ПП «СОВТОР» 30 серпня 2021 року перетворено в ТОВ «СОВТОР», де останнє є правонаступником ПП «СОТВОР», номер запису 000000338 (а.с.15).

Як убачається з відомостей із Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 16 серпня 2021 року припинив підприємницьку діяльність фізичної особи-підприємця, номер запису 002007962 (а.с.16).

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до ст. 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Згідно з пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Поняття «суд, установлений законом» уключає в себе, зокрема таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежовувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Окрім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання законодавчими актами, тобто діяти в межах установленої компетенції.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, окрім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд із такими вимогами.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, окрім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, в яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є цивільні права, які, на думку позивача, є порушеними, оспореними чи невизнаними.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Предметна і суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена у ст. 20 ГПК України.

Відповідно до пункту 1 ч. 1 ст. 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 916/2791/16 (провадження № 12-141гс18) зроблено висновки про те, що спір підвідомчий господарському суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, урегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського й цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суб`єктного складу такого спору, суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 3 ГК України під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватися і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність).

Частиною першою ст. 128 ГК України визначено, що громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 ГК України зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, у силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний учинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарським зобов`язанням.

Майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України, з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (частини 1, 7 ст. 179 ГК України).

Отже, однією з ознак господарського договору, що дозволяє відокремити його від інших видів договорів (у тому числі цивільних), є особливий суб`єктний склад. Зокрема договір, у якому сторонами є суб`єкти господарювання (наприклад, юридична особа та громадянин, зареєстрований на час його укладення як підприємець), є господарським, а відтак і зобов`язання, що з нього виникають, є господарськими.

Частиною дев`ятою ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» передбачено, що фізична особа - підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

Відповідно до ч. 1 ст. 52 ЦК України фізична особа - підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, окрім майна, на яке згідно зі законом не може бути звернено стягнення.

Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд ураховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 904/1083/18 (провадження № 12-249гс18) зроблено висновок про те, що: «Фізична особа, яка мала статус суб`єкта підприємницької діяльності, але на дату подання позову втратила його, до 15 грудня 2017 року не могла бути стороною у господарському процесі, якщо для цього не було визначених ГПК України підстав. З часу державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи спори за її участю, зокрема пов`язані з підприємницькою діяльністю, що здійснювалася нею раніше, потрібно було розглядати за правилами цивільного судочинства, за винятком випадків, коли провадження у відповідних справах було відкрите у господарському суді до настання таких обставин. У разі припинення провадження у господарській справі на підставі пункту 6 частини першої статті 80 ГПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, спори за участю фізичної особи, яка припинила підприємницьку діяльність, мали розглядатися за правилами цивільного судочинства. З 15 грудня 2017 року господарський суд згідно з пунктом 6 частини першої статті 231 ГПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» не може закрити провадження у справі, якщо до подання позову припинено діяльність фізичної особи - підприємця, яка є однією зі сторін у справі. Відтак із 15 грудня 2017 року господарські суди мають юрисдикцію щодо розгляду за пунктом 1 частини першої статті 20 ГПК України у зазначеній редакції спорів, у яких стороною є фізична особа, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, якщо ці спори пов`язані, зокрема з підприємницькою діяльністю, що раніше здійснювалася зазначеною фізичною особою, зареєстрованою підприємцем».

Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 04 вересня 2019 року у справі № 640/16902/18 (провадження

№ 14-358цс19), а також, наприклад, у постанові Верховного Суду від 27 липня 2022 року у справі № 306/861/19 (провадження № 61-20017св21).

Заразом у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 910/8729/18 (провадження № 12-294гс18) зроблено висновок про те, що: «За змістом статей 51, 52, 598-609 ЦК України, статей 202-208 ГК України, частини восьмої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» у випадку припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця (із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію такого припинення) її зобов`язання (господарські зобов`язання) за укладеними договорами не припиняються, а продовжують існувати, оскільки вона як фізична особа не перестає існувати та відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном. Отже, позивач, звертаючись до господарського суду, обґрунтовано визначив належність спору до господарської юрисдикції відповідно до суб`єктного складу та змісту правовідносин сторін як таких, що виникли з господарського договору, зобов`язання за яким у відповідача із утратою його статусу як фізичної особи-підприємця не припинились».

Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 127/23144/18 (провадження № 14-460цс19) та від 25 червня 2019 року у справі № 904/1083/18 (провадження

№ 12-249гс18).

Отже, на переконання колегії суддів, правовий аналіз змісту та підстав поданого ОСОБА_1 позову свідчить про те, що спір між сторонами виник із виконання господарського договору, яким опосередковано виникнення зобов`язальних правовідносин сторін спору з приводу оренди напівпричепу (рефрижератора).

З огляду на суб`єктний склад учасників спору, предмет і підставу позову, а також характер спірних правовідносин, колегія суддів погоджується з правильністю висновків місцевого суду, що заявлені у цій справі позовні вимоги підлягають розгляду саме за правилами господарського судочинства, незважаючи на припинення позивачем на дату звернення до суду з цим позовом статусу фізичної особи підприємця (суб`єкта господарювання).

Відповідно до пункту 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Доводи апеляційної скарги, колегія суддів уважає безпідставними, в тому числі з посиланням на абзац 4 підпункту 4.7 пункту 4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», оскільки вони не ґрунтуються на положеннях закону, зокрема Закону України від 03.10.2017 № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» і фактичних обставинах справи та не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржена ухвала місцевого суду є законною та обґрунтованою і підстав для її скасування, апеляційний суд не вбачає.

Водночас колегія суддів констатує, що відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦПК України якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної п. 1 ч. 1 ст. 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів із дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.

Зважаючи на те, що судом першої інстанції не було виконано вимоги ч. 1 ст. 256 ЦПК України, а тому апеляційний суд на виконання цих вимог закону роз`яснює позивачеві його право протягом десяти днів із дня отримання ним цієї постанови звернутися до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із заявою про направлення справи до відповідного суду господарської юрисдикції.

На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 496,20 грн (а.с.85) слід покласти на апелянта-позивача ОСОБА_1 .

Керуючись статтями 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представниця адвокатеса Скрипчук Ольга Петрівна, залишити без задоволення.

Ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 березня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду на протязі тридцяти днів із дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 07 листопада 2022 року.

Суддя-доповідачка

Судді