ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6679/22 Справа № 759/6883/21 Суддя у 1-й інстанції - Березюк М. В. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2022 року м.Кривий Ріг

справа № 759/6883/21

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Остапенко В.О.,

суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання Гладиш К.І.

сторони:

позивач Акціонерне товариство «Ідея Банк»

відповідач ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справи, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка діє від імені та в інтересах відповідача ОСОБА_1 , на рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 11 серпня 2022 року, яке ухвалено суддею Березюк М.В. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області, відомості щодо дати складання повного тексту рішення в матеріалах справи відсутні, -

УСТАНОВИВ:

В серпні 2021 року АТ «Ідея Банк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про звернення стягнення на предмет застави.

В обґрунтування позову зазначено, що 05 грудня 2013 року АТ «Ідея Банк» (найменування змінено з ПАТ «Ідея Банк») уклало кредитний договір № 910.25215 з ОСОБА_3 , згідно якого останній отримав кредит у розмірі 192 085 грн., у тому числі на купівлю (фінансування купівлі) транспортного засобу - автомобіля марки HYUNDAI і30, 2013 року випуску, колір чорний, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 . Частина коштів була перерахована на купівлю (фінансування купівлі) вищевказаного автомобілю, решта - перерахована на фінансування страхового платежу та інших витрат пов`язаних з купівлею авто, що підтверджується меморіальними ордерами.

Договором визначено строк кредитування до 05 грудня 2021 року, графік щомісячних платежів, відсоткову ставку за кредитом 16,99 % та інші обов`язкові платежі.

З 06 червня 2014 рок відсоткова ставка збільшена до 20,59 %, про що повідомлено ОСОБА_3 .

Таким чином позивач виконав свої обов`язки за договором кредиту в повному обсязі, але ОСОБА_3 допустив порушення умов договору кредиту, останній платіж здійснив 05 червня 2014 року, у зв`язку з чим станом на 23 вересня 2020 року його заборгованість становила 460 779,66 грн., яка залишається непогашеною.

В забезпечення виконання кредитних зобов`язань ОСОБА_3 уклав договір застави транспортного засобу - автомобіля марки HYUNDAI і30, 2013 року випуску, колір чорний, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , що належав йому на праві власності. Відповідно до умов договору застави, відчудження предмета застави могло бути здійснено заставодавцем ОСОБА_3 тільки за письмовою згодою заставодержателя АТ «Ідея Банк». Вказана застава була зареєстрована у визначеному законом порядку, в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна.

Однак, в порушення умов договору застави, норм чинного законодавства, ОСОБА_3 відчужив предмет застави - автомобіль марки HYUNDAI і30, 2013 року випуску, колір чорний, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , актуальним власником якого є ОСОБА_1 .

Незалежно від відчуження предмета застави, застава зберігає свою силу та заставодержатель має переважне право перед іншими особами звернути стягнення на предмет застави у разі порушення позичальником умов основного зобов`язання.

Оскільки ОСОБА_3 порушив умови кредитного договору, має непогашену заборгованість за кредитом, виконання його зобов`язань за кредитним договором забезпечено заставою, яка зберігає свою силу, відчуження предмета застави відбулося без згоди заставодавця, тому з метою захисту своїх порушених прав, позивач звернувся до суду, обравши способом захисту порушеного права саме звернення стягнення на предмет застави, шляхом реалізації на публічних торгах у порядку виконавчого провадження, з його вилученням у ОСОБА_1 та передання банку на період до його реалізації.

Посилаючись на викладене вище позивач просив суд вилучити у ОСОБА_1 транспортний засіб, який є предметом застави, а саме автомобіль марки HYUNDAI і30, 2013 року випуску, колір чорний, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , актуальний номерний знак НОМЕР_3 та передати Акціонерному товариству «Ідея Банк» на період до його реалізації, в рахунок погашення кредитних зобов`язань на користь АТ «Ідея Банк» за кредитним договором № 910.25215, який укладений між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_3 в сумі 460 779,66 грн., яка складається з 197 070,04 грн. простроченого боргу, 257 889,24 грн. - прострочених відсотків, 5 820,38 грн. дебіторської заборгованості, та звернути стягнення на предмет застави, який належить ОСОБА_1 , а саме вищевказаний автомобіль, шляхом його реалізації на публічних торгах у порядку виконавчого провадження за ціною, визначеною за результатами таких торгів.

Рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 11 серпня 2022 року позов задоволено частково.

У рахунок погашення кредитних зобов`язань ОСОБА_3 перед АТ «Ідея Банк» за кредитним договором 910.25215 від 05 грудня 2013 року, укладеним між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_3 , в сумі 278 812 грн 60 коп, з яких - 186 739 гривень 21 копійка - основний борг; 10 330 гривень 83 копійки - прострочений борг; 76 624 гривні 39 копійок - прострочені проценти; 997 гривень 79 копійок - строкові проценти та 4 120 гривень 38 копійок дебіторської заборгованості, що являє собою витрати по сплаті судового збору стягнутого рішення Святошинського районного суду м. Києва від 17 вересня 2019 року, звернуто стягнення на предмет застави, який належить ОСОБА_1 , а саме автомобіль марки HYUNDAI і30, 2013 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , актуальний номерний знак НОМЕР_3 , шляхом реалізації на публічних торгах у порядку виконавчого провадження за ціною, визначеною за результатами таких торгів.

Вирішено вилучити у ОСОБА_1 транспортний засіб, який є предметом застави, а саме автомобіль автомобіль марки HYUNDAI і30, 2013 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , актуальний номерний знак НОМЕР_3 , та передати Акціонерному товариству «Ідея Банк» на період до його реалізації.

В задоволені іншої частини позовних вимог позивача відмовлено.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ «Ідея Банк» 4 540 гривень в рахунок відшкодування судового збору.

В апеляційній скарзі представник відповідача ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по справі про відмову в задоволенні позовних вимог позивача посилаючись на те, що ОСОБА_1 не є боржником за кредитним договором № 910.25215 від 05 грудня 2013 року та заставодавцем за договором застави, тому вимога позивача до відповідача щодо звернення стягнення на автомобіль з посиланням на кредитний договір та договір застави є незаконною.

Зауважує на тому, що характеристика транспортного засобу, власником якого є він, відмінна від тієї, що заявлена в позові.

Крім того апелянт вважає, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права - вилучення предмета застави та звернення стягнення на нього, передбачено в договорі застави як позасудовий спосіб захисту, а тому не підлягає судовому захисту. Також зазначав про звернення позивачем стягнення на предмет забезпечувального обтяження та не вичерпання позасудових способів захисту порушеного права. Отже позивач, обравши позасудовий спосіб захисту порушеного права, передбачений договором про заставу, та поряд з цим зазначав, що договором не передбачено способу захисту шляхом продажу предмета застави на публічних торгах.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване, на думку позивача, апеляційну скаргу представника відповідача - залишити без задоволення.

Учасники справи, будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, позивачем подано заяву, в якій останній прость проводити розгляд справи за його відсутності, відповідач ОСОБА_5 , будучи належним чином повідомленна про дату, час та місце розгляду справи (том 2 а.с.153), про причини своєї неявки суд не повідомила, що, у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розглядові справи.

Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Пунктами 10, 11 частини 2 цієї статті визначено, що одними із основних принципів цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом та неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Згідно ч. 1 ст. 371 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів із дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження, а апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції - протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Згідно статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду, як джерело права.

Статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно з нормами ст. 17 Конвенції жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції.

Ратифікуючи зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

У своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» Європейський суд зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема, складність справи, поведінка заявника та поведінка компетентних органів влади.

З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду вбачається, що питання про порушення ст. 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.

Вищенаведені положення закону направлені на дотримання розумних строків розгляду справи і на недопущення зловживання своїми процесуальними правами та правами інших осіб, які беруть участь у справі.

Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, №11681/85, §35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року).

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.

Виходячи з вищенаведених норм Конвенції та практики Європейського суду, вимог п.11 частини 3 статті 2 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, а також зважаючи на те, що підстави для відкладення розгляду справи відсутні, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності учасників, які належним чином повідомлені про розгляд справи і не з`явилися у судове засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін, з наступних підстав.

Як установлено судом та вбачається із матеріалів справи, 05 грудня 2013 року між ПАТ «Ідея Банк», яке змінило найменування на АТ «Ідея Банк» (а.с.68-73), та ОСОБА_3 укладено кредитний договір N 910.25215, відповідно до умов якого ОСОБА_3 отримав кредит у сумі 192 085 грн на строк 96 місяців. Кредит надано для фінансування купівлі ОСОБА_3 транспортного засобу - астомобіля марки HYUNDAI і30, 2013 року випуску, колір чорний, номер кузова НОМЕР_1 , у сумі 187 400 грн., а також фінансування страхового платежу за страхування життя позичальника 4 685 грн. Умовами договору визначена відсоткова ставка за користування кредитом, можливість її зміни, яка в подальшому була реалізована, а також визначено графік платежів, складено розрахунок сукупної вартості кредиту, які підписані позичальником. П.1 параграфа 7 договору, визначає порядок погашення заборгованості за договором у вигляді ануїтетних платежів, черговість зарахування коштів на погашення кредиту. Факт перерахування кредитних коштів підтверджено меморіальними ордерами (а.с.16-38).

Згідно параграфа 4 кредитного договору, забезпеченням виконання зобов`язань за вказаним кредитни договором є застава транспортного засобу, вказаного в п. 2 параграфа 1 Договору, тобто транспортного засобу - автомобіля марки HYUNDAI і30, 2013 року випуску, колір чорний, номер кузова НОМЕР_1 . Відповідно до п. 2 параграфа 4 кредитного договору, позичальник погодився, що з моменту реєстрації транспортного засобу у відповідному органі державної реєстрації транспортних засобів, до моменту реєстрації обтяження на ТЗ у державному реєстрі обтяжень рухомого майна, Банк і позичальник є співвласниками транспортного засобу у рівних частках (по 50 % кожен). Протягом вказаного вище терміну, сторони не мають права продавати та будь-яким іншим чином відчужувати транспортний засіб, передавати його у володіння, користування чи розпорядження третім особам без попередньої письмової згоди другого співвласника. Право банку на частку транспортного засобу припиняється, з моменту реєстрації обтяження на ТЗ у державному реєстрі обтяжень рухомого майна (а.с.16-20).

Відповідно до умов договору застави транспортного засобу 910.25215 від 05 грудня 2013 року, укладеного між ПАТ «Ідея Банк» до ОСОБА_3 , вказаний договір укладений для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 910.25215 від 05 грудня 2013 року, а саме: повернення кредиту в сумі 192 085 грн., сплати процентів за користування кредитом, комісії та неустойки (штрафів, пені), у розмірах та випадках, передбачених кредитним договором, відшкодування витрат заставодержателя на реалізацію своїх прав та звернення стягнення на предмет застави (п. 3 параграфа 1). ОСОБА_3 , як заставодавець, передав у заставу заставодержателю - ПАТ АТ «Ідея Банк» транспортний засіб - автомобіль марки HYUNDAI і30, 2013 року випуску, колір чорний, номер кузова НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , який належав заставодавцю на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 (а.с.41-42, 43).

Заставна вартість предмета застави складає 272 400 грн. Право застави виникло з моменту укладення договору та договір застави зберігає свою дію до повного виконання сторонами зобов`язань за кредитним договором (параграф 1, п. 1 параграфа 6 договору).

Пунктами 1-2 параграфа 2 визначено, що у разі невиконання заставодавцем зобов`язань за кредитним договором заставодержатель має право одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета застави переважно перед іншими кредиторами. Наступні застави, відчуження, заміна предмета застави, передача права керування транспортним засобом третім особам, здійснюється заставодавцем тільки за письмовою згодою Заставодержателя.

Відповідно до п. 1 параграфа 3 договору застави, заставодержатель має право вилучити предмет застави, разом з документами та ключами до нього, в заставодавця та/або третіх осіб, де б та в кого б він не знаходився, й передати його на зберігання на майданчик Заставодержавтеля або сторонної організації (особи) - зберігача, у разі настання будь-якої з обставин, передбачених п. 1 параграфа 5 договору та/або у випадку порушення заставодавцем вимог п. 5 параграфа 5 договору. Заставодавець погодився з усіма несприятливими наслідками, які він та/або треті особи можуть зазнати внаслідок вилучення предмета застави та/або зняття реєстраційних номерів. Всі несприятливі наслідки вилучення предмета застави покладаються на заставодавця.

Так, відповідно до п. 1 параграфу 5 договору застави, заставодавець має право звернути стягнення на предмет застави у випадку порушення заставодавцем будь-якого із зобов`язань, передбачених кредитним договором та/або цим договором. Згідно п. 2 параграфа 5, звернення стягнення на предмет застави здійснюється за вибором Заставодержателя одним із способів: за рішенням суду або в позасудовому порядку шляхом набуття заставодержателем предмета застави у власність чи шляхом продажу заставодержателем предмета застави третій особі (а.с. 41-42).

Відповідно до витягу про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна № 42784900 від 06 грудня 2013 року, до вказаного реєстру внесено відомості про заставу рухомого майна, на підставі договору застави транспортного засобу 05 грудня 2013 року, об`єктом обтяження є легковий автомобіль HYUNDAI і30, 2013 року випуску, колір чорний, номер об`єкта ТМАD251ААЕJ149084, державий номерний знак НОМЕР_2 .

Реєстр містить дані, що відчуження можливе за погодження з обтяжувачем, яким є ПАТ «Ідея Банк», боржником є ОСОБА_3 , термін дії застави визначено 06 грудня 2018 (а.с. 44-45). До закінчення терміну дії застави, 03 грудня 2018 року зареєстровано зміни щодо строку дії застави до 03 грудня 2023 року, що підтверджено витягом з Державного реєстру обтяжень рухомого майна від 01 квітня 2021 року № 71736651 (а.с.46-47, 48-50).

Як слідує з виписки по рахунку, ОСОБА_3 належним чином не виконував зобов`язання за кредитним договором, останній платіж на погашення кредиту вніс 05 червня 2014 року (а.с.39, 194).

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 17 вересня 2019 року, ухваленим за позовом ПАТ «ІдеяБанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитом та звернення стягнення на предмет застави, стягнуто з ОСОБА_3 на користь банку заборгованісь за кредитним договором у розмірі 274 692,22 грн. станом на 14 квітня 2016 року. В частині стягнення заборгованості за кредитом, вказане рішення суду залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 18 вересня 2020 року (а.с.51-72). Отже, факт наявності заборгованості за кредитом у вказаному розмірі, в силу ч.4 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягає.

Задовольняючи частково позовні вимоги позивача, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_1 придбав спірний автомобіль, що перебував у заставі АТ «Ідея Банк», фактично за відсутності згоди банку на його відчуження та за наявності у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відповідних відомостей про його обтяження, збереження застави при переході права власності до ОСОБА_1 та можливості звернення на нього стягнення на підставі договору застави від 05 грудня 2013 року, укладеного між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_3 .

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

За змістом статті 15 ЦК України, кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про заставу» та статті 572 ЦК України застава є способом забезпечення зобов`язань; у силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Згідно зі ст. 574 ЦПК України, застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Частиною четвертою статті 577 ЦК України передбачено, що моментом реєстрації застави є дата та час внесення відповідного запису до Державного реєстру обтяжень рухомого майна. Право застави виникає з моменту укладення договору застави, а у випадках, коли договір підлягає нотаріальному посвідченню, - з моменту його нотаріального посвідчення, крім випадків, установлених законом.

Відповідно до частини першої статті 589 ЦК України, в разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором

Згідно зі статтею 27 Закону України «Про заставу» застава зберігає силу, якщо за однією з підстав, зазначених в законі, майно або майнові права, що складають предмет застави, переходять у власність іншої особи. Застава зберігає силу і у випадках, коли у встановленому законом порядку відбувається уступка заставодержателем забезпеченої заставою вимоги іншій особі або переведення боржником боргу, який виник із забезпеченої заставою вимоги, на іншу особу.

Зазначені норми застосовуються з урахуванням положень Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», який визначає правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов`язань, а також правовий режим виникнення, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна.

Відповідно до частини третьої статті 9 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», якщо інше не встановлено законом, зареєстроване обтяження зберігає силу для нового власника (покупця) рухомого майна, що є предметом обтяження, за винятком таких випадків: 1) обтяжувач надав згоду на відчуження рухомого майна боржником без збереження обтяження; 2) відчуження належного боржнику на праві власності рухомого майна здійснюється в ході проведення господарської діяльності, предметом якої є систематичні операції з купівлі-продажу або інші способи відчуження цього виду рухомого майна.

Статтею 10 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» визначено, що у разі відчуження рухомого майна боржником, який не мав права його відчужувати, особа, що придбала це майно за відплатним договором, вважається його добросовісним набувачем згідно зі статтею 388 ЦК України за умови відсутності в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомостей про обтяження цього рухомого майна. Добросовісний набувач набуває право власності на таке рухоме майно без обтяжень.

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» взаємні права та обов`язки за правочином, на підставі якого виникло обтяження, виникають у відносинах між обтяжувачем і боржником з моменту набрання чинності цим правочином, якщо інше не встановлено законом. Реєстрація обтяження надає відповідному обтяженню чинності у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом. У разі відсутності реєстрації обтяження таке обтяження зберігає чинність у відносинах між боржником і обтяжувачем, проте воно є не чинним у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом. На підставі реєстрації встановлюється пріоритет обтяження, якщо інші підстави для виникнення пріоритету не визначені цим Законом.

За таких обставин реалізація майна, що є предметом застави, без припинення обтяжень, не припиняє заставу, тому застава зберігає чинність при переході права власності на предмет застави до іншої особи.

Наведене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеними у постановах: від 03 квітня 2013 року у справі N 6-7цс13, від 19 листопада 2014 року у справі N 6-168цс14 та останніми висновками ВС у справах № 215/4911/18 від 16 лютого 2022 року та № 263/10009/13-ц від 21 липня 2021 року.

Згідно зі статтею 42 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» держателем Державного реєстру є уповноважений центральний орган виконавчої влади. Порядок ведення Державного реєстру визначає Кабінет Міністрів України.

Частиною четвертою статті 43 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» передбачено, що відомості про звернення стягнення на предмет обтяження згідно зі статтею 24 цього Закону реєструються держателем або реєстратором Державного реєстру на підставі заяви обтяжувача, в якій зазначається реєстраційний номер запису, найменування боржника, ідентифікаційний код боржника в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України або індивідуальний ідентифікаційний номер боржника в Державному реєстрі фізичних осіб платників податків та інших обов`язкових платежів та посилання на звернення стягнення на предмет обтяження.

Відповідно до частин першої, другої статті 44 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» записи до Державного реєстру вносяться держателем або реєстраторами Державного реєстру протягом робочого дня, в який подано заяву обтяжувача. Моментом реєстрації обтяження є день, година та хвилина внесення відповідного запису до Державного реєстру, а моментом припинення реєстрації обтяження є день, година та хвилина реєстрації в Державному реєстрі відомостей про припинення обтяження. Записи зберігаються в Державному реєстрі протягом п`яти років з моменту їх внесення. Обтяжувач має право в будь-який час подати заяву про припинення обтяження і подальше виключення запису або про продовження строку дії реєстрації на не більш як п`ятирічний строк.

Таким чином, відповідно до вимог чинного законодавства України застава зберігає свою силу для нового власника майна за умови наявності у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відповідних відомостей про обтяження, які внесені до такого реєстру перед відчуженням предмета застави. У протилежному випадку набувач вважається добросовісним і набуває право власності на таке рухоме майно без обтяжень.

Аналогічний правовий висновок у подібних правовідносинах викладено Верховним Судом у постановах від 06 лютого 2018 року у справі № 333/6700/15-ц, провадження № 61-2859св18, від 11 вересня 2019 року у справі № 573/1105/17, провадження № 61-29747св18, від 25 листопада 2019 року у справі № 757/17150/17-ц, провадження № 64-45097св18, від 18 грудня 2019 року у справі № 619/4033/18, провадження № 61-16542св19 та від 03 березня 2021 року у справі № 544/425/19, провадження № 61-10034св20.

На підставі наведеного вище колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що саме відповідач ОСОБА_1 придбав спірний автомобіль, що перебував у заставі АТ «Ідея Банк» фактично за відсутності згоди банку на його відчуження та за наявності у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відповідних відомостей про його обтяження, що свідчить про збереження застави при переході права власності до ОСОБА_1 .

Відповідно до ст. 589, 590 ЦК України, звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. У разі часткового виконання боржником зобов`язання, забезпеченого заставою, право звернення на предмет застави зберігається в первісному обсязі.

Матеріалами справи доведено порушення ОСОБА_3 як умов кредитного договору, оскільки не погашено заборгованість за кредитом у строк визначений договором, так і умови договору застави, адже ним відчужено об`єкт застави без згоди заставодержателя, при цьому застава була зареєстрована у визначеному законом порядку під час кожного наступного відчуження транспортного засобу, в тому числі відчуження ОСОБА_1 .

На підставі наведеного вище колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про можливість звернення стягнення на предмет застави на підставі договору застави від 05 грудня 2013 року, який укладеного між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_3 .

Не можуть бути підставвою для скасування рішення суду першої інстанції та відмови в задоволенні позовних вимог позивача доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не є боржником за кредитним договором № 910.25215 від 05 грудня 2013 року та заставодавцем за договором застави, тому вимога позивача до відповідача щодо звернення стягнення на автомобіль з посиланням на кредитний договір та договір застави є незаконною, з огляду на наступне.

Звернення стягнення на предмет застави на підставі договору застави та зареєстрованого обтяження у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна є належним та ефективним способом реалізації прав позивача, передбаченим статтями 16, 589 ЦК України, статтею 20 Закону України «Про заставу» та пунктом 1 параграфу 5 договору застави від 05 грудня 2013 року № 910.25215, а тому доводи ОСОБА_1 про обрання позивачем неналежного способу захисту в частині звернення стягнення на предмет застави є безпідставними.

Беручи до уваги зміст п. 2 параграфа 5 договору застави, саме позивачу (заставодержателю) належить право вибору способу звернення стягнення на предмет застави, а саме за рішенням суду або ж в позасудовому порядку шляхом набуття заставодержателем предмета застави у власність чи шляхом продажу заставодержателем предмета застави третій особі. Тобто, умовами договору визначено право позивача на зверненя до суду з позовом про звернення стягнення на предмет застави, або ж застосування позасудових способів звернення стягнення на заставлене майно: набуття предмета застави у власність заставодержателем, або продаж заставодержателем вказаного майна третім особам.

В даній справі, позивач реалізував право на звернення стягнення на предмет застави в судовому порядку, а саме звернення стягнення на предмет застави шляхом реалізації на публічних торгах у порядку виконавчого провадження, що узгоджується з умовами договору та нормами ст. 590-591 ЦК України.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції та відмови в задоволенні позовних вимог позивача доводи апеляційної скарги про те, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права - вилучення предмета застави та звернення стягнення на нього, передбачено в договорі застави як позасудовий спосіб захисту, а тому не підлягає судовому захисту. Також зазначав про звернення позивачем стягнення на предмет забезпечувального обтяження та не вичерпання позасудових способів захисту порушеного права. Отже позивач, обравши позасудовий спосіб захисту порушеного права, передбачений договором про заставу, та поряд з цим зазначав, що договором не передбачено способу захисту шляхом продажу предмета застави на публічних торгах, оскільки звернення стягнення на предмет застави на підставі договору застави та зареєстрованого обтяження у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна є належним та ефективним способом реалізації прав позивача, передбаченим статтями 16, 589 ЦК України, статтею 20 Закону України «Про заставу» та пунктом 1 параграфу 5 договору застави від 05 грудня 2013 року N 910.25215, тому доводи апеляційної скарги про обрання позивачем неналежного способу захисту в частині звернення стягнення на предмет застави є безпідставними.

Беручи до уваги зміст п. 2 параграфа 5 договору застави, саме позивачу (заставодержателю) належить право вибору способу звернення стягнення на предмет застави, а саме за рішенням суду або ж в позасудовому порядку шляхом набуття заставодержателем предмета застави у власність чи шляхом продажу заставодержателем предмета застави третій особі. Тобто, умовами договору визначено право позивача на зверненя до суду з позовом про звернення стягнення на предмет застави, або ж застосування позасудових способів звернення стягнення на заставлене майно: набуття предмета застави у власність заставодержателем, або продаж заставодержателем вказаного майна третім особам.

В даній справі, позивач реалізував право на звернення стягнення на предмет застави в судовому порядку, а саме звернення стягнення на предмет застави шляхом реалізації на публічних торгах у порядку виконавчого провадження, що узгоджується з умовами договору та нормами ст. 590-591 ЦК України.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що ОСОБА_1 придбав спірний автомобіль, що перебував у заставі АТ «Ідея Банк» фактично за відсутності згоди банку на його відчуження та за наявності у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відповідних відомостей про його обтяження, що свідчить про збереження застави при переході права власності до ОСОБА_1 та можливості звернення на стягнення на предмет застави на підставі договору застави від 05 грудня 2013 року, який був укладений між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_3 .

Беручи до уваги викладене, колегія суддів вважає такими, що не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги представника відповідача про те, що відповідач не є боржником за кредитним договором, адже набуття ним права власності на автомобіль, що є предметом застави, яка була зареєстрована в порядку визначеному законом, не створює для нього прав добросовісного набувача та не припиняє застави, а відповідно не позбавляє позивача права звернути стягнення на предмет застави незалежно від його відчуження третій особі без згоди позивача, який є заставодержателем.

Посилання апелянта на те, що характеристика транспортного засобу, власником якого є він, відмінна від тієї, що заявлена в позові колегія суддів вважає безпідставними з огляду на те, що згідно рішення Святошинського районного суду м. Києва від 17 вересня 2019 року вимоги ПАТ «Ідея банк» до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 задоволено частково, а саме стягнуто з ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором, а вимоги до ОСОБА_1 про звернення стягнення на транспортний засіб та вилучення автомобілю залишено без задоволення. Вказане рішення суду змінено постановою Київського апеляційного суду від 18 вересня 2020 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог, з викладенням зміненої підстави для відмови в задоволенні позову до ОСОБА_1 .

Так, суд апеляційної інстанції встановив, що саме VIN-код (номер шасі, кузова, рами) є головним ідентифікатором транспортного засобу, і в цьому випадку саме він є ідентичним в транспортному засобі, який було передано в заставу банку ОСОБА_3 та транспортному засобі, що перебував у власності ОСОБА_1 .

Колегія суддів відхилила доводи відповідача ОСОБА_1 щодо розбіжностей по кольору та об`єму двигуна транспортного засобу, які існували на час розгляду справи, оскільки останні не впливають на ідентифікацію автомобілю та дію обтяження - застави.

Відповідно суд апеляційної інстанції встановив, що після укладення договору застави транспортного засобу від 05 грудня 2013 року та обтяження в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна щодо заставного транспортного засобу 06 грудня 2013 року (з терміном дії до 06 грудня 2018 року, що в подальшому продовжено до 03 грудня 2023 року), ОСОБА_3 без отримання на те згоди заставодержателя АТ «Ідея Банк» перереєстрував належний йому автомобіль на іншого власника, яким на даний час є ОСОБА_1 .

При цьому, застава транспортного засобу була належним чином зареєстрована й автомобіль відчувався у періоди, коли був під обтяженням, а отже ОСОБА_1 не є добросовісним набувачем даного майна.

Суд апеляційної інстанції вказав на помилковість висновків суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позову до ОСОБА_1 з підстав відмінностей у характеристиках транспортного засобу, натомість вказав як на підставу відмови в частині позовних вимог до ОСОБА_1 на обрання позивачем неналежного способу захисту, а саме зверення стягнення на предмет застави у спосіб, що визначений договором як позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет застави (право продажу предмета застави будь-якій третій особі від імені власника). Вимоги щодо вилучення транспортного засобу у ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції залишав без задоволення, оскільки за відсутності підстав для звернення стягнення на заставлене майно, були відсутніми підстави для життя заходів забезпечення збереження предмета забезпечувального обтяження, у виді його вилучення у власника (а.с.55-67).

Відповідно до п.1 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Колегія суддів зауважує, що аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка діє від імені та в інтересах відповідача ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 11 серпня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 15 листорпада 2022 року.

Головуючий:

Судді: