Справа № 342/1447/20
Провадження № 22-ц/4808/1067/22
Головуючий у 1 інстанції Федів Л. М.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Пнівчук О.В.

суддів: Бойчука І.В., Луганської В.М.

з участю секретаря Петріва Д.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Городенківського районного суду від 28 липня 2022 року, у складі судді Федів Л.М., у справі за позовом ОСОБА_3 , в інтересах якої діє представник - адвокат Ігнатюк Леся Василівна, до ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним,

в с т а н о в и в:

У грудні 2020 року представник ОСОБА_3 адвокат Ігнатюк Л.В. звернулась в суд з позовом до ОСОБА_1 , в якому просила визнати заповіт, складений 08.09.2019 року ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 та посвідчений Котиківською сільською радою Городенківського району - недійсним.

Позов обґрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мама позивачки - ОСОБА_4 . На час смерті матері, ОСОБА_3 була зареєстрована разом з нею у кв. АДРЕСА_1 . Вказана квартира належала на праві спільної часткової власності: позивачці, її мамі ОСОБА_4 та її батьку ОСОБА_5 по 1/3 частці. Разом з позивачкою у квартирі також зареєстрована її неповнолітня донька ОСОБА_6 . В даний час позивачка проживає в Іспанії та не має можливості прибути в Україну з незалежних від неї причин.

У липні 2020 року позивачка дізналася, що ОСОБА_7 обманним шляхом домоглася складення заповіту ОСОБА_4 на користь її сина ОСОБА_1 .

Зазначала, що спілкувалася зі своєю мамою по телефону регулярно 2-3 рази на тиждень, передавала мамі посилки з продуктами харчування і засобами гігієни та надсилала гроші, переконувала маму переїхати до неї. Вони підтримували нормальні родинні стосунки і мати позивачки ніколи не розповідала їй про намір оформити заповіт на користь сторонньої особи, навпаки наполягала, що при першій же можливості приїзду дочки в Україну подарує їй свою частку будинку.

Позивачка вказувала, що напередодні оформлення заповіту 08.09.2019 року її матір активно вживала алкоголь та перебувала в такому стані алкогольного сп`яніння, що не могла підвестися з підлоги, що задокументовано бригадою швидкої медичної допомоги. Таким чином, на час оформлення заповіту ОСОБА_4 за станом здоров`я не могла віддавати звіт своїм діям та адекватно оцінювати реальність настання правових наслідків оформленого документу, а її волевиявлення на оформлення заповіту на користь відповідача не було вільним та не відповідало її внутрішній волі.

Зазначала, що після похорону спадкодавця ОСОБА_8 закрила квартиру, забрала ключі та правовстановлюючі документи на квартиру. Таким чином, її було позбавлено доступу до житла та правовстановлюючих документів на квартиру АДРЕСА_1 , яка є єдиним житлом в Україні позивачки та її неповнолітніх дітей, яке вона може втратити.

Рішенням Городенківського районного суду від 28 липня 2022 року позов ОСОБА_3 , в інтересах якої діє представник - адвокат Ігнатюк Л.В., до ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним - задоволено.

Визнано недійсним заповіт, складений 09 вересня 2019 року ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 та посвідчений Котиківською сільською радою Городенківського району.

Не погоджуючись із вказаними рішенням представник ОСОБА_1 адвокат Малетин А.Я. подав апеляційну скаргу.

Зазначає, що позивачка ОСОБА_3 не є особою, яка прийняла спадщину. За змістом частини третьої статті 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. ОСОБА_3 із спадкодавцем ОСОБА_4 на момент відкриття спадщини не проживала та не вела спільного господарства протягом останніх 16 років часу життя спадкодавця, бо усі ці роки позивачка жила в Іспанії, а спадкодавець в Україні. Ця обставина встановлена судом першої інстанції, однак стосовно неї суд першої інстанції не зробив правильного висновку.

Спадщина ОСОБА_4 відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_1 . Суд першої інстанції встановив, що 12.09.2020 року позивачка ОСОБА_3 звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_4 , тобто на одинадцятий місяць з дня відкриття спадщини. Апелянт вважає, що у визначений законом строк (ч. 1 ст. 1270 ЦК України) ОСОБА_3 не звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за законом, тому вона вважається такою, що не прийняла спадщини ОСОБА_4 (ч. 1 ст. 1272 ЦК України).

Таким чином, позовна заява про визнання заповіту, складеного 08.09.2019 ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 - недійсним, є позовом удаваного позивача, який не містить предмету спору, тому в такій справі провадження підлягає закриттю.

Просить рішення суду скасувати, провадження в справі закрити.

Представник ОСОБА_3 ОСОБА_9 подала відзив на апеляційну скаргу, вважає рішення суду законним та обґрунтованим.

Зазначає, що позивачка ОСОБА_3 з листопада 1995 року зареєстрована та проживає в квартирі АДРЕСА_1 . Та не має іншого житла, окрім батьківського будинку, де зберігає свої речі, несе витрати по його утриманню в належному стані.

При цьому зазначає, що державний нотаріус надала позивачу письмову відповідь про неможливість видачі свідоцтва про право на спадщину за законом через наявність заповіту, а не з причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини, оскільки документи подані спадкоємцем відповідали положенням п.3.21, 3.22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України.

Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

В судовому засіданні в режимі відеоконференції представник апелянта ОСОБА_2 підтримав доводи апеляційної скарги з наведених в ній мотивів.

Представник ОСОБА_3 ОСОБА_9 заперечила доводи апеляційної скарги, вважає рішення суду законним та обґрунтованим.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Судове рішення ухвалене судом першої інстанції вищезазначеним вимогам не відповідає.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що напередодні складення заповіту ОСОБА_4 перебувала в стані алкогольного сп`яніння, зі слів лікаря не орієнтувалась в просторі, а також те, що саме, відповідач ОСОБА_1 та його матір ОСОБА_10 повідомила секретаря Котиківської сільської ради Притуляк М.Ю., що ОСОБА_4 бажає скласти заповіт на відповідача ОСОБА_1 . Саме ними було вжито заходів, щоб даний заповіт 09.09.2019 був посвідчений ОСОБА_11 на дому, за місцем проживання заповідача ОСОБА_4 (безпосередньо відповідач ОСОБА_1 привіз секретаря Котиківської сільської ради до ОСОБА_4 для посвідчення заповіту), а отже волевиявлення ОСОБА_4 не було таким, як відображено в зазначеному заповіті, а тому визнав його недійсним.

Однак з таким висновком суду колегія суддів не погоджується з огляду на наступне.

Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про народження позивачки серії НОМЕР_1 ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 , актовий запис № 7, її батьками є ОСОБА_5 та ОСОБА_4 .

Встановлено, що згідно Договору обміну житлових квартир від 24.11.1995 року приналежна ОСОБА_12 житлова квартира в АДРЕСА_2 перейшла у власність ОСОБА_13 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

Згідно витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно Обласного комунального підприємства «Коломийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» від 25.05.2009 року (т.1 а.с. 95) квартира АДРЕСА_1 зареєстрована на праві приватної власності ОСОБА_13 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 по 1/3.

Із копії паспорта громадянина України серії НОМЕР_2 виданого 24.03.2000 Городенківським РВ УМВС України в Івано-Франківській області та згідно даних будинкової книги для прописки (реєстрації) громадян, які проживають у буд. АДРЕСА_2 вбачається, що ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 11 вересня 2002 року зареєстрована в АДРЕСА_2 .

Встановлено, що мама позивачки, ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Котиківка Городенківського району Івано-Франківської області, що підтверджено копією повторного свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 .

Згідно заповіту від 09.09.2019 року, посвідченого секретарем Котиківської сільської ради Притуляк М.Ю., зареєстрованого в реєстрі за №16, ОСОБА_4 заповіла все своє майно, де б воно не було та з чого воно б не складалося, і взагалі все те, що належатиме їй на день смерті і на що за законом вона буде мати право, ОСОБА_1 .

Згідно записів у Журналі реєстрації заповітів в виконкомі Котиківської сільської ради Городенківського району Івано-Франківської області за 2019 рік, мається запис про вчинену нотаріальну дію, а саме посвідчено заповіт ОСОБА_4 за номером № 16 від 09.09.2019 року.

Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частина перша та друга статті 1220 ЦК України).

За змістом частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).

Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України є необхідним встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця.

Частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

При виборі місця проживання виявляється воля особи, право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає, у той час коли під тимчасовим місцем проживання розуміється місце перебування фізичної особи де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема, у готелі чи у санаторії тощо). Тимчасова відсутність може бути безперервною, однак не повинна перевищувати шести місяців. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Зазначена норма відображає загальний принцип недискримінації за ознакою наявності чи відсутності реєстрації місця проживання чи місця перебування особи.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце проживання - це житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.

У постановах Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 471/601/17 (провадження № 61-38452ск18), від 10 квітня 2020 року у справі № 355/832/17 (провадження № 61-27212св19), від 19 травня 2021 року у справі № 937/10434/19-ц (провадження № 61-3620св21) та від 15 червня 2022 року у справі № 454/3550/18 (провадження № 61-912св21) зроблено висновок про те, що державна реєстрація спадкоємця у спірному житловому будинку сама по собі не є беззаперечним доказом його постійного проживання на момент смерті спадкодавця за адресою реєстрації.

Частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що може бути відмінним один від одного (постанови Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17 (провадження № 61-39308св18), від 12 січня 2022 року у справі № 446/53/16-ц (провадження № 61-11488св21)).

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).

Відповідно до частини шостої статті 1 Закону України «Про нотаріат» вчинення нотаріальних дій за кордоном покладається на консульські установи України, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на дипломатичні представництва України.

Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судом першої інстанції встановлено та не заперечується представником позивачки ОСОБА_3 те, що вона протягом уже тривалого часу проживає в Іспанії.

02 вересня 2020 року ОСОБА_3 звернулась із заявою до державного нотаріуса Городенківської нотаріальної контори Капріян С.В., в якій зазначала, що бажає оформити спадщину, яка залишилась після смерті її матері ОСОБА_4 . Просила не видавати свідоцтво про право на спадщину на майно після смерті ОСОБА_4 до вирішення справи судом (а.с. 108 зворот т.1)

Отже, на час відкриття спадщини її матері ОСОБА_4 , хоча і була зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 , постійно у ній не проживала, так як перебувала та перебуває у Іспанії, додому не приїздила, а також у визначений законом строк не звернулася із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса чи до консула України в Королівстві Іспанія.

Крім того, ОСОБА_3 не зверталася до суду з позовом про визначення їй додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, як це передбачено ч.3 ст. 1272 ЦК України.

Враховуючи викладене, висновок суду про те, що запис у паспорті спадкоємця або у будинковій книзі, який підтверджує реєстрацію постійного місця проживання спадкоємця у спадковому будинку (квартирі), сам по собі є доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном, ґрунтується на неправильному тлумаченні та застосуванні норми частини третьої статті 1268 ЦК України.

Таким чином, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, ухвалив рішення з порушенням вимог норм матеріального права та необґрунтовано задовольнив позов ОСОБА_3 .

Відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 слід задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 .

Питання судових витрат суд вирішує відповідно до положень ст. 141 ЦПК України.

Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.13 зазначеної статті якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки вимоги апеляційної скарги задоволено, то відповідно з позивачки ОСОБА_3 слід стягнути на користь ОСОБА_1 понесені ним витрати по оплаті судового збору при подачі апеляційної скарги на рішення суду в розмірі 1489,50 грн (т.2 а.с. 209).

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Городенківського районного суду від 28 липня 2022 року скасувати та постановити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 , в інтересах якої діє представник - адвокат Ігнатюк Леся Василівна до ОСОБА_1 про визнання недійсним заповіту складеного 08.09.2019 року ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 , посвідченого секретарем Котиківської сільської ради Городенківського району відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрованої за адресою АДРЕСА_2 )на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 , проживаю чого за адресою АДРЕСА_2 )понесені судові витрати по оплаті судового збору при подачі апеляційної скарги у розмірі 1489,50 грн.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 12 жовтня 2022 року.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: І.В. Бойчук

В.М. Луганська