КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №759/1012/20 головуючий у суді І інстанції: Кириленко Т.В.
провадження №22-ц/824/9991/2022 головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
ПОСТАНОВА

Іменем України

15 листопада 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Сліпченка О.І., Суханової Є.М.,

секретар судового засідання: Гайдаєнко В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 15 лютого 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про компенсацію вартості частки у спільній власності,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2020 року позивачка звернулась до суду із позовом про стягнення із ОСОБА_5 грошової компенсації вартості Ѕ частки у спільній власності на автомобіль.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що у період із 02.09.1989 року по 24.01.2017 року перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_5 ..

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11.06.2018 року у справі № 369/7613/17 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_5 , третя особа - ОСОБА_6 про визнання права власності задоволено частково. Даним рішенням, зокрема, за ОСОБА_2 визнано право власності на Ѕ частину автомобіля Mitsubishi Pajero, 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 . Постановою Київського апеляційного суду від 02.09.2019 року в цій частині рішення було залишено без змін.

Позивачка зазначала, що на даний час вказаним автомобілем користується лише відповідач, а тому оскільки дане майно є неподільною річчю, позивачка, володіючи Ѕ частиною цього автомобіля, не має можливості користуватись і розпоряджатись своєю власністю на власний розсуд.

З відповіді Головного сервісного центру МВС від 06.12.2019 року № 31/1112аз на адвокатський запит вбачається, що згідно з наявною станом на 04.12.2019 року у базі даних Єдиного держаного реєстру засобів інформацією, автомобіль Mitsubishi Pajero, 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , VIN-код НОМЕР_2 , зареєстрований на ім`я ОСОБА_5 ..

Згідно висновку автотоварознавчої експертизи № 04/20, складеного 16.01.2020 року, вартість зазначеного автомобіля складає 392976 грн.

У зв`язку з вищезазначеним, позивачка просить стягнути з відповідача грошову компенсацію вартості Ѕ частини автомобіля Mitsubishi Pajero, 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 у розмірі 196488 грн., припинити з дня отримання нею грошової компенсації право власності на Ѕ частину зазначеного автомобіля, а також стягнути з відповідача витрати на проведення авто товарознавчої експертизи у розмірі 4000 грн.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 15 лютого 2022 року задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про компенсацію вартості частки у спільній власності. Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості Ѕ частини автомобіля Mitsubishi Pajero, 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , VIN-код НОМЕР_2 , яка становить 196 488 грн. в рівних частинах, тобто по 65496 грн. з кожного. Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 витрати, пов`язані з оплатою автотоварознавчої експертизи по 1333 грн. 33 коп. з кожного. Припинено з дня отримання ОСОБА_2 грошової компенсації вартості Ѕ частини автомобіля право власності на Ѕ даного автомобіля Mitsubishi Pajero, 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , VIN-код НОМЕР_2 , визнаного за нею рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11.06.2018 року, зареєстрованого за ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судовий збір на користь держави по 654 грн. 96 коп. з кожного.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції в частині визначення грошової оцінки автомобіля на 16 січня 2020 року. Змінити рішення суду першої інстанції, встановивши порядок і строк виконання відповідно до ст. ст. 265, 374 ЦПК України, якими: провести експерту оцінку автомобіля на дату або після дати набуття законної сили рішення Святошинського районного суду міста Києва від 15 лютого 2022 року; зобов`язати позивача надати автомобіль Mitsubishi Pajero, 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , VIN-код НОМЕР_2 для такої оцінки; зобов`язати позивача передати автомобіль на час виконання судового рішення незалежному зберігачу (автостоянці).

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не надано належної оцінки експертному висновку, який надано позивачем, вважає, що він не відповідає законодавству, оскільки оцінювачем не проводився огляд об`єкту оцінки. Вказує, що автомобіль перебував та перебуває у позивача, тому не відбувалось порушення його прав до дати прийняття рішення, також позивач мав усі наявні дозвільні документи на його користування. Також зазначає, що у справі відсутні докази звернення у досудовому порядку до відповідачів з вимогою про відшкодування частки (опис, вкладення, чек, вимога). Звертає увагу суду на те, що судом першої інстанції застосовано неналежний спосіб захисту обмежень у користуванні майном та відсутні докази позивача за ст. 22 ЦК України на відновлення порушеного права - оренда іншого авто, квитанції таксі, громадського транспорту, тощо. Посилається на практику Верховного суду, яка викладена у постанові від 07 квітня 2021 року у справі №753/3055/18.

Позивач подала відзив на апеляційну скаргу, у якому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В подальшому, на адресу Київського апеляційного суду надійшли пояснення ОСОБА_1 на відзив.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, щовизначаючи розмір компенсації суд приймає до уваги наданий позивачкою висновок експерта, згідно якого вартість автомобіля Mitsubishi Pajero, 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 становить 392976 грн, оскільки жодних доказів на його спростування відповідачі не надавали, клопотань про призначення судової експертизи не заявляли, не дивлячись на те, що таке право їм судом роз'яснювалось. Таким чином, з відповідачів на користь позивачки, враховуючи ст. 1267 ЦК України, згідно якої частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними, підлягає стягненню вартість 1/2 частини автомобіля Mitsubishi Pajero, 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , яка становить 196 488 грн (392976:2), тобто по 65 496 грн з кожного (196488 : 3).

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до частин 1-5 статі 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 і є незмінною судовою практикою.

Відповідно до ч. ч. 1 та 7 ст. 41 Конституції України, ч. ч. 1 та 5 ст. 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.

Відповідно до ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 3 ст. 370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини друга, четверта та п`ята статті 71 СК України).

Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша статті 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина друга статті 365 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21) дійшла висновку про те, що приписи частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні. Інакше кажучи, вимога позивача про стягнення з відповідача грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на майно подружжя не породжує обов`язку відповідача попередньо внести відповідну суму на депозитний рахунок суду. Підтвердження платоспроможності такого відповідача законодавство України не вимагає. Платоспроможність не має значення для вирішення спору, у якому про припинення своєї частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ та отримання відповідної компенсації на свою користь просить позивач. У разі задоволення цього позову відповідач стає одноосібним власником речі. Тому його не можна вважати неплатоспроможним. Більше того, якщо для задоволення позову про стягнення коштів суд мав би враховувати платоспроможність відповідача на час розгляду справи, то стягнення у судовому порядку багатьох боргів було би неможливим саме з цієї причини. Факт відсутності у відповідача коштів для одномоментної виплати компенсації позивачеві сам по собі не може бути ознакою надмірності тягаря з такої виплати. Якщо у цього відповідача будуть відсутні кошти, зокрема регулярні доходи, для реального виконання рішення суду, за яким на користь позивача треба виплатити компенсацію, то під час виконавчого провадження виконавець може звернути стягнення на майно відповідача, у тому числі на присуджену йому річ (стаття 56 Закону України «Про виконавче провадження»). Виручені від реалізації кошти спрямовуються на задоволення вимог стягувача, сплату виконавчого збору, відшкодування витрат виконавчого провадження тощо.

Згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. За змістом частини четвертої статті 71 СК України згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом частини другої статті 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки у неподільній речі (близькі за змістом висновки висловлено, зокрема, у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 квітня 2020 року у справі № 210/4854/15-ц, від 24 березня 2021 року у справі № 501/2211/18, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 3 лютого 2020 року у справі № 235/5146/16-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц і від 09 червня 2021 року у справі № 760/789/19 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21)).

Частини четверта та п`ята статті 71 СК України не передбачають обов`язкову згоду відповідача на присудження позивачеві грошової компенсації замість частки останнього у праві спільної сумісної власності на майно, а також не передбачають обов`язкове внесення відповідачем на депозитний рахунок суду грошової компенсації у спорах, у яких про припинення своєї частки у праві спільної сумісної власності й отримання компенсації на свою користь просить позивач.

Аналогічні висновки викладеного у постанові Верховного Суду від 03 серпня 2022 року у справі № 711/3032/19 (провадження № 61-16484св21).

Встановлено, що у період із 02.09.1989 року по 24.01.2017 року позивачка ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_5 (т. 1 а.с. 5).

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11.06.2018 року у справі № 369/7613/17 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_5 , третя особа - ОСОБА_6 про визнання права власності задоволено частково. Даним рішенням, зокрема, за ОСОБА_2 визнано право власності на Ѕ частину автомобіля Mitsubishi Pajero, 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 (т. 1 а.с. 6-16). Постановою Київського апеляційного суду від 02.09.2019 року, а також постановою Верховного Суду від 9.06.2021р. в цій частині рішення залишено без змін (т. 1 а.с. 18-23, т. 2 а.с. 3-26).

З відповіді Головного сервісного центру МВС від 06.12.2019 року № 31/1112аз на адвокатський запит вбачається, що згідно з наявною станом на 04.12.2019 року у базі даних Єдиного держаного реєстру засобів інформацією, автомобіль Mitsubishi Pajero, 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , VIN-код НОМЕР_2 , зареєстрований на ім`я ОСОБА_5 (т. 1 а.с. 27-28).

З висновку автотоварознавчої експертизи № 04/20, складеного 16.01.2020 року, вбачається, що вартість зазначеного автомобіля складає 392976 грн (т. 1 а.с. 31-35).

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 від 14.02.2020 року, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1 а.с. 48).

Як вбачається з відповіді Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори від 25.09.2020 року заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , подали: дружина померлого - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; сини померлого: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (т. 1 а.с. 125).

Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва від 20.07.2020 року у зв`язку зі смертю відповідача ОСОБА_5 провадження по справі було зупинено до вступу правонаступників померлого (т. 1 а.с. 77-78).

Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва від 17.09.2020 року поновлено провадження по справі (т. 1 а.с. 83-84).

Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва від 09.11.2020 року замінено померлого відповідача ОСОБА_5 на його правонаступників - ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 131).

Так, автомобіль Mitsubishi Pajero, 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , право власності на 1/2 частину якого рішенням суду визнано за позивачкою, є неподільною річчю, а тому виділ належної позивачці частки в натурі є неможливим.

Також встановлено, що даний автомобіль знаходився у користуванні колишнього чоловіка позивачки - спадкодавця ОСОБА_5 , що і було однією з підстав для звернення позивачки до суду з даним позовом. Відповідачі у справі є спадкоємцями ОСОБА_5 , прийняли спадщину, а тому відповідно до ст. 1216 ЦК України до них перейшли всі права та обов'язки спадкодавця.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції, що суд першої інстанції стягуючи з відповідачів на користь позивача грошову компенсацію1/2 частини автомобіля Mitsubishi Pajero, 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , яка становить 196488 грн. (392976:2), тобто по 65496 грн з кожного (196488 : 3) врахував презумпцію рівності часток майна подружжя, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, і при такому розподілі частки сторін будуть рівними.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не надано належної оцінки експертному висновку, який надано позивачем, вважає, що він не відповідає законодавству, оскільки оцінювачем не проводився огляд об`єкту оцінки, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки сторони мали право звернути до суду із клопотанням про призначення експертизи, однак матеріали справи не містять доказів звернення із таким клопотанням, тому відповідачі не спростували належними доказами наданого позивачем експертного висновку щодо вартості автомобіля. Крім того, відповідно до Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, дозволяється проводити оцінку об'єкту без огляду.

Доводи апеляційної скарги про те, що автомобіль перебував та перебуває у позивача, тому не відбувалось порушення його прав до дати прийняття рішення, також позивач мав усі наявні дозвільні документи на його користування. А також, що у справі відсутні докази звернення у досудовому порядку до відповідачів з вимогою про відшкодування частки (опис, вкладення, чек, вимога), суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки право співвласника на виділ частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні не може бути обмежене іншими співвласниками й такому його праву співвласника, що виділяється, кореспондується обов`язок інших співвласників сплатити грошову компенсацію частки, розмір якої визначається з дійсної вартості майна розгляду справи судом.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції застосовано неналежний спосіб захисту обмежень у користуванні майном та відсутні докази позивача за ст. 22 ЦК України на відновлення порушеного права - оренда іншого авто, квитанції таксі, громадського транспорту, тощо, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Посилання на практику Верховного суду, яка викладена у постанові від 07 квітня 2021 року у справі №753/3055/18 не заслуговують на увагу суду апеляційної інстанції та спростовуються практикою, яка наведена у даній постанові, яка є більш новою.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції, викладених у рішенні, не спростовують.

З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції вважає, що майнове право позивача було порушено відповідачами.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції, вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог та вірно застосував до правовідносин що виникли між сторонами положення ст.ст. 15, 319, 358, 364, 365, 1216, 1220, 1267, 1268 ЦК України.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 15 лютого 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено «17» листопада 2022 року.

Головуючий суддяЛ.П. Сушко
СуддіО.І. Сліпченко
Є.М. Суханова