ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6663/22 Справа № 185/6012/21 Суддя у 1-й інстанції - Врона А. О. Суддя у 2-й інстанції - Максюта Ж. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Максюти Ж.І.

суддів Свистунової О.В., Пищиди М.М.

за участю секретаря Драгомерецької А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 серпня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить суд визнати ОСОБА_2 такою, що втратила користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , із зняттям її з реєстрації місця проживання без надання їй іншого житлового приміщення.

Позовна заява мотивована тим, що матері позивача ОСОБА_3 , на підставі договору довічного утримання посвідченого приватним нотаріусом Павлоградського міського нотаріального округу Іщик М.В. 13.03.2015 року, належало право власності на квартиру АДРЕСА_2 . 28.07.2016 року ОСОБА_3 , подарувала позивачу квартиру АДРЕСА_2 на підставі договору дарування посвідченого приватним нотаріусом Павлоградського міського нотаріального округу за реєстровим № 381. В даній квартирі з 2007 року зареєстрована та проживає ОСОБА_2 . Протягом усього часу вона чинить перешкоди у користуванні зазначеною квартирою та відмовляється в добровільному порядку виписатися з неї. Більш того, як тільки вона дізналася про договір дарування вона почала всіляко намагатися створювати перешкоди та звернулася до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області з безпідставним позовом про визнання договору дарування та договору довічного утримання недійсними. В задоволенні її позовних вимог їй було відмовлено в повному обсязі постановою Дніпровського апеляційного суду від 05.11.2019 року по справі № 185/1309/17. ОСОБА_2 протягом усього часу розгляду справи намагалася всіляко затягувати розгляд справи та «крапка» в справі була поставлена лише 23.12.2020 року, коли суд касаційної інстанції залишив в силі постанову Дніпровського апеляційного суду від 05.11.2019 року по справі № 185/1309/17, а касаційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення.

Тому, позивач просить визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_2 із зняттям її реєстрації місця проживання без надання їй іншого житлового приміщення.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 серпня 2022 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та хвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги та визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_2 із зняттям її реєстрації місця проживання без надання їй іншого житлового приміщення.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на те, що судом не правильно застосовано позиції ЄСПЛ та зроблено висновок, який суперечить положенням ЦК України та правовим позиціям Верховного Суду, а саме судом першої інстанції фактично зроблено висновок, який позбавляє власника нерухомого майна вільно розпоряджатися своїм майном та фактично прирівняв зареєстровану особу до власника житла.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно статті 375 ЦП К України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вказаним вимогам закону судове рішення відповідає в повній мірі.

Судом встановлено, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві приватної власності позивачу ОСОБА_1 на підставі нотаріально посвідченого 28.07.2016 року договору дарування.

Згідно довідки від 02.06.2021 року №4189, у вказаній квартирі зареєстровано місце проживання: ОСОБА_4 , донька дружини позивача, ОСОБА_5 , сина позивача, ОСОБА_6 , дружини позивача, ОСОБА_2 , тітки позивача.

ОСОБА_2 , постійно проживає за адресою: АДРЕСА_1 , її місце проживання у вказаній квартирі зареєстровано з 13.07.2007 року.

Право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_1 з 28.07.2016 року.

Тобто ОСОБА_2 була вселена у спірне приміщення, та почала на законних підставах проживати в квартирі на підставі угоди з іншим власником спірної квартири.

Таким чином, ОСОБА_2 , тітка позивача, з 13.07.2007 року по теперішній час зареєстрована у вказаній квартирі, проживає там, доказів, що у відповідачки є інше місце проживання позивачем суду не надано, що свідчить про те, що визнання відповідачку такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, яка вселилась у спірну квартиру на законних підставах та тривалий час проживає у ній, буде надмірним тягарем та порушуватиме її право на повагу до житла, яке вона вважає своїм постійним місцем проживання.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що право власності позивача лише певним чином обмежене законним правом проживання відповідачки, проте позивач на захист такого обмеження вимагає саме позбавлення права ОСОБА_2 , на житло, що не є пропорційним втручанням та не свідчить про легітимність мети позову.

Тривале проживання відповідача ОСОБА_2 у спірній квартирі, суд першої інстанції визнав достатньою підставою для того, щоб вважати спірну квартиру житлом ОСОБА_2 в розумінні статті 8 Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод».

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно статті 8 Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод», кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти росії», заява N 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява N 19009/04, пункт 50).

Житло - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Відповідно до частини першої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Крім того, коли позивач набув права власності на спірну квартиру, відповідачка проживала в ньому досить тривалий час та була зареєстрована за адресою даної квартири, а тому не втратила право проживання в ній, а сам по собі факт набуття права власності позивачем на це житло, обтяжене правом користування ним відповідачкою, не може бути підставою для позбавлення її права на житло, передбачене статтею 8 Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод».

Тому, колегія суддів вважає, що відповідачка ОСОБА_2 не може бути визнана такою, що втратили право користування спірною квартирою з підстав, зазначених у позові.

Доводи апеляційної скарги зазначених висновків суду не спростовують.

Суд апеляційної інстанції згідно діючих вимог цивільно-процесуального законодавства перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та позовних вимог, що були предметом розгляду в суді першої інстанції.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, а скарга без задоволення .

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 серпня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Ж.І. Максюта

Судді: О.В. Свистунова

М.М. Пищида