Номер провадження: 22-ц/813/5331/22
Справа № 508/979/16-ц
Головуючий у першій інстанції Горобець В. Л.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.09.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.,

суддів: Князюка О.В., Заїкіна А.П.,

розглянувши у порядку письмового провадження в залі суду в м. Одеса апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського районного суду Одеської області від 10 листопада 2021 року у справі за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2016 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 21 444, 37 грн., мотивуючи це тим, що відповідно до укладеної генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 10 вересня 2012 року (б/н) ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 9 922, 12 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18, 00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

В обумовлені кредитним договором строки ОСОБА_1 своїх зобов`язань з погашення кредиту та сплати відсотків не виконувала, тому станом на 15 серпня 2016 року має заборгованість в розмірі 21 444, 37 грн., яка складається з:

- 6891.82 грн. - заборгованість за кредитом;

- 3619.24 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом;

- 6064.74 грн. - заборгованість за пенею та комісією;

- 4868.57 грн. - штраф відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди.

Добровільно ОСОБА_1 не має наміру погасити борг згідно договору, а тому позивач змушений звернутися з позовом до суду, в якому просить стягнути з боржника на їх користь заборгованість за кредитним договором № б/н від 10.09.2012 року в розмірі 21444.37 гривень.

ОСОБА_1 позовні вимоги не визнала, зазначила, що заборгованість за кредитним договором нею сплачена в повному обсязі, що підтверджується судовим наказом та копіями квитанцій.

Рішенням Миколаївського районного суду Одеської області від 29 листопада 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

З урахуванням досліджених у справі доказів суд першої інстанції зробив висновок про те, що ОСОБА_1 погасила заборгованість за кредитним договором, а тому відсутні правові підстави для задоволення позову (т. 1 а.с. 62-63).

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 30 березня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» відхилено. Рішення Миколаївського районного суду Одеської області від 29 листопада 2016 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, додатково зазначив, що посилання апеляційної скарги на те, що предметом спору є кредитний договір від 10 вересня 2012 року, не відповідають фактичним обставинам справи. Даних щодо укладення такого договору позивачем не надано. Генеральна угода, на яку позивач посилається як на кредитний договір, насправді не є таким. Відповідно до змісту генеральної угоди нею реструктуризовано заборгованість відповідача за кредитним договором від 09 лютого 2007 року, яка на момент складання угоди ОСОБА_1 погашена, що підтверджується копіями квитанцій. Банк про наявність несплаченого основного боргу відповідача не повідомляв, погасивши повністю борг за судовим наказом, відповідач вважала свої зобов`язання за договором кредитування повністю виконаними, а тому станом кредитного рахунку не цікавилась і не повинна була цікавитись (т. 1 а.с. 97-98).

Постановою Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року касаційну скаргу ПАТ КБ «Приват Банк» - задоволено. Рішення Миколаївського районного суду Одеської області від 29 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 30 березня 2017 року скасовано, справу направлено на новий розгляд.

Верховний суд зазначив, що суди не врахували, що предметом спору є заборгованість за іншим договором, зробили передчасні висновки, які ґрунтуються не на матеріалах справи, а на припущеннях, що між сторонами не існує інших кредитних зобов`язань, не дослідили зміст генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості і приєднання до Умов і Правил надання продукту кредитних карт від 10 вересня 2012 року

Суди першої та апеляційної інстанцій не надали оцінки змісту цієї генеральної угоди та не встановили, за яким кредитним договором погашена заборгованість відповідачем, не врахували, що квитанції про сплату заборгованості датовані 2009 роком, коли банк обґрунтовував заявлені вимоги невиконанням позичальником умов кредитного договору від 10 вересня 2012 року (т. 1 а.с. 128-132).

Рішенням Миколаївського районного суду Одеської області від 10 листопада 2021 року задоволено позовну заяву Публічного Акціонерного Товариства Комерційний Банк «Приват Банк».

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного Акціонерного Товариства Комерційний Банк «Приват Банк» заборгованість по кредиту в сумі 21 444 гривні 37 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного Акціонерного Товариства Комерційний Банк «Приват Банк» судові витрати в сумі 1378 гривень 00 копійок.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач не виконала перед позивачем взяті на себе зобов`язання відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт б/н від 10.09.2012 року.

Відповідно до розрахунку заборгованості за договором №б/н від 10.09.2012 року, укладеного між позивачем та відповідачем, станом на 15.08.2016 року, відповідач ОСОБА_1 майже на протязі року вносила кошти на погашення кредиту на підставі договору (т.1 а.с. 4-5), що свідчить про те, що відповідач знала про наявність Генеральної угоди укладеної між нею та позивачем, при цьому не оскаржувала дану угоду (т. 2 а.с. 65-72).

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт посилається на те, що: 1) ПАТ КБ «ПриватБанк» не надав доказів видачі відповідачу платіжної картки із встановленим кредитним лімітом у визначеному договору розмірі та не надав номер виданої платіжної картки; 2) заборгованість за кредитним договором сплачена в повному обсязі, що підтверджується судовим наказом та копіями квитанцій; 3) Генеральна угода разом з Умовами та Правилами, Тарифами не місять жодних відміток щодо ознайомлення відповідача з ними, тобто між сторонами не було укладено договір у належній формі; 4) платежів по виконанню зобов`язань Генеральної угоди відповідач не здійснював і доручень на їх здійснення не надавав (т. 2 а.с.76-81).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 19 січня 2022 року відкрито апеляційне провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 19 січня 2022 року закінчено підготовку справи до апеляційного розгляду. Призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) її учасників.

Копію ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі, з пропозицією надати відзив протягом встановленого строку, та копію апеляційної скарги було надіслано учасникам справи.

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи (їх виклик). У такому випадку судове засідання не проводиться.

Пунктом 1 ч. 4, п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України передбачено, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ.

Малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб

Відповідно п. 1 ч. 1, ч. ч. 2, 4 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

В порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднанні з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1 - 5 цієї частини.

Дана справа за ціною позову (21 444,37 грн.) є малозначною, тому вона підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Згідно зі ст. 369 ЦПК України справу розглянуто апеляційним судом без виклику її учасників.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково.

Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Задовольняючи позов, стягуючи з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приват Банк» заборгованість по кредиту у розміріі 21 444 грн. 37 коп.,суд першої інстанції виходив з його доведеності та обгрунтованості.

З матеріалів справи вбачається, що:

09 лютого 2007 року між Закритим акціонерним товариством Комерційним банком «Приват Банк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приват Банк», та ОСОБА_2 , укладено кредитний договір (б/н), відповідно до умов якого ОСОБА_1 , отримала від банку кредит у розмірі 1 813, 90 гривень на строк 12 місяців з 09 лютого 2007 року до 09 лютого 2008 року включно, з умовами сплати за користування кредитом відсотків у розмірі 1,0% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмір 29,02 грн. та одноразової винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 164, 90 грн.

У встановлені договором терміни відповідач кредит не повернула, тому 04 листопада 2008 року банк звернувся до Миколаївського районного суду Одеської області із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 , заборгованості, що виникла внаслідок порушення нею умов кредитного договору, у розмірі 6 485, 00 грн.

Згідно з судовим наказом Миколаївського районного суду Одеської області від 04 листопада 2008 року (справа №2-н-49) зі ОСОБА_3 на користь ЗАТ КБ «Приват Банк» стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 6 485,16 грн. та судові витрати в сумі 32,43 грн. Відповідно до квитанцій, наданих ОСОБА_1 , зокрема, квитанція від 09 жовтня 2009 року № 667965 на суму 2 257,60 грн.; квитанція від 31 серпня 2009 року № 667911 на суму 5 252,00 грн.; квитанція від 02 квітня 2009 року № 668152 на суму 1 820,00 грн., а разом на суму 9 329,00 грн., заборгованість за кредитним договором повністю сплачена.

Відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт б/н від 10.09.2012 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 9922.12 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з «1» по «25» число кожного місяця відповідач надає банку гроші кошти ( щомісячний платіж ) для погашення заборгованості за кредитом.

З преамбули та розділу 1 «Реструктуризація заборгованості», вбачається, що ця угода укладена ОСОБА_1 на підстав власного волевиявлення з метою створення сприятливих умов для виконання нею, як позичальником зобов`язань за кредитним договором SAMDN7305 від 09.02.2007 року (Договір 1) та № ХХ6С9Q@1878324 від 09.02.2007 року (Договір 2).

Сторони в порядку реструктуризації заборгованості погодили, що:

- заборгованість за договором 1 на дату підписання Генеральної угоди становить 7 938,82 грн. з датою кінцевого погашення заборгованості за Договором 1 - 09.10.2012 року. Сторони погодили зменшити розмір заборгованості за цим договором за процентами на 3 216,03 грн.;

- заборгованість за договором 1 на дату підписання Генеральної угоди становить 2 763,33 грн. з датою кінцевого погашення заборгованості за Договором 2 - 09.10.2012 року. Сторони погодили зменшити розмір заборгованості за цим договором за пенею 1 652 грн. 54 коп.

З метою виконання зобов`язання за Договорами споживач зобов`язується при підписанні Генеральної угоди мати залишок на рахунку НОМЕР_1 у розмірі 780 грн.

Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана Генеральна угода разом з запропонованими ПАТ КБ «Приват Банк» «Умовами та правилами, Тарифами надання банківських послуг», складає між нею та банком кредитний договір (т.1 а.с. 7; т. 2 а.с. 9).

ОСОБА_1 у зв`язку із зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором, станом на 15.08.2016 року має заборгованість в розмірі - 21444.37 гривень, яка складається з: -6891.82 грн. - заборгованість за кредитом; - 3619.24 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; - 6064.74 грн. - заборгованість за пенею та комісією; - 4868.57 грн. - штраф відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди.

Між сторонами виникли кредитні правовідносини.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтями 5, 12, 13, 81, 83 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно із ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. ст. 1, 3 ЦК України, ст. ст. 2, 4 - 5, 12 - 13, 19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

За змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

На обґрунтування заявлених позовних вимог суду надано розрахунок заборгованості, копію генеральної угоди від 10 вересня 2012 року, копію заяви позичальника від 09.02. 2007 року № ODXRRC09880014, Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06 березня 2010 року № СП-2010-256.

Заперечуючи проти позову та оспорюючи висновок районного суду про стягнення заборгованості за Генеральною угодою від 10.09.2012 року ОСОБА_1 посилалася на ту обставину, що в порядку виконання судового наказу, виданого Миколаївським районним судом Одеської області від 04 листопада 2008 року про стягнення зі ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 6 485 грн., вона протягом 2009 року сплатила: 02.04.2009 року - 1820 грн., 31.08.2009 року - 5 252 грн. та 09.10.2009 року - 2257 грн., а всього разом 9 329 грн.

Проте колегія суддів звертає увагу, що Генеральна угода укладена ОСОБА_1 на підставі власного волевиявлення з метою створення сприятливих умов для виконання нею, як позичальником зобов`язань за кредитним договором SAMDN7305 від 09.02.2007 року (Договір 1) та № ХХ6С9Q@1878324 від 09.02.2007 року (Договір 2).

Сторони в порядку реструктуризації заборгованості погодили, що:

- заборгованість за договором 1 на дату підписання Генеральної угоди становить 7 938,82 грн. з датою кінцевого погашення заборгованості за Договором 1 - 09.10.2012 року. Сторони погодили зменшити розмір заборгованості за цим договором за процентами на 3 216,03 грн.;

- заборгованість за договором 1 на дату підписання Генеральної угоди становить 2 763,33 грн. з датою кінцевого погашення заборгованості за Договором 2 - 09.10.2012 року. Сторони погодили зменшити розмір заборгованості за цим договором за пенею 1 652 грн. 54 коп.

Отже Генеральна угода від 10.09.2012 року укладена для часткового погашення (зменшення) заборгованості ОСОБА_1 за 2-ма кредитними договорами від 09.02.2007 року - SAMDN7305 від 09.02.2007 року (Договір 1) та № ХХ6С9Q@1878324 (Договір 2).

Між тим відповідач намагається довести, недоцільність і нелогічність укладення нею Генеральної угоди для часткового погашення (зменшення) заборгованості з посиланням на відсутність такої заборгованості через виконання нею судового наказу про стягнення користь Банку заборгованості за кредитним договором у розмірі 6 485 грн.

Проте колегія суддів звертає увагу, що у судовому наказі не зазначено в межах якого саме кредитного договору стягнуто заборгованість і що саме включала дана заборгованість 6 485 грн. (тіло, проценти, пеня, штраф) і в якому розмірі по кожному виду платежу, чи стосувалась ця заборгованість всієї суми тіла кредиту, тощо.

Також наявність даного судового наказу не спростовує наявність у відповідача заборгованість по іншому кредитному договору, на погашення (зменшення) якої укладалась Генеральна угода від 10.09.2012 року.

При цьому заперечуючи сам факт укладення цієї угоди і оригінальність свого підпису, відповідач разом з тим, незважаючи на роз`яснення суду першої інстанції про право заявити клопотання про призначення відповідної судової почеркознавчої експертизи, не виявила бажання заявити відповідне клопотання та представити вільні та експериментальні зразки свого почерку та підпису.

Таким чином, позивач не довела належними та достатніми доказами факт не укладення та не підписання нею Генеральної угоди, на що вона посилалася у запереченнях на позов і посилається в апеляційній скарзі.

Доводи апеляційної карги про те, що відповідач не здійснювала платежів по Генеральній угоді і не користувалася цими грошами не спростовують висновок районного суду, оскільки передбачені за умовами Генеральної угоди грошові кошти спрямовані на часткове погашення боргу за попередніми кредитними договорами.

Тобто Генеральна угода не є додатковим договором в межах раніше укладених сторонами як помилково вважає апелянт, а новим кредитним договором, укладення якого мало на меті отримання відповідачем нового кредиту для погашення заборгованості за попередніми - тобто функцію перекредитування.

Доводи апеляційної скарги про те, що працівником відділення ПАТ КБ «Приватбанк» було підроблено підпис відповідача під Генеральною угодою не може бути взятими до уваги, оскільки не підтверджений належними доказами і заснований на припущеннях відповідача.

Відповідно до Розрахунку заборгованості за договором №б/н від 10.09.2012 року, укладеного між позивачем та відповідачем, станом на 15.08.2016 року, відповідач ОСОБА_1 з 14.11.2012 року по 25.09.2013 року виконувала зобов`язання щодо погашення заборгованості відповідно до умов Генеральної угоди (т.1 а.с. 4-5).

При цьому, як вже зазначалося, відповідач не оскаржувала дійсність даної угоди, не доводить факт неналежності їй підпису, який міститься напроти її прізвища і не спростовує в належний спосіб правильність даного розрахунку і відповідність його реальним обставинам, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є неспроможними.

Судом першої інстнації вірно враховано, що відповідачем не надано доказів того, що нею не укладалася Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості від 10.09.2012 року з позивачем та проведено повний розрахунок за взятими на себе зобов`язаннями.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права при вирішенні позовних вимог, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з судовим рішенням в частині здійснення судом розподілу судових витрат у вигляді сплаченого сторонами під час розгляду справи судового збору.

Відповідно до ч.4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

В розумінні ч. 1 ст. 133 ЦПК України судовий збір відноситься до судових витрат. Згідно з ч.2 цієї ж статі розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Задовольнивши заявлені вимоги у повному обсязі, суд першої інстанції в порядку розподілу судових витрат стягнув з відповідача на користь позивача судовий збір сплачений останнім за подання позову до суду без врахування, що позивач також сплатив судовий збір за подання апеляційної та касаційної скарг.

Так за подання позову, апеляційної та касаційної скарги позивачем було сплачено 1378 грн., 1515,80 грн., 1653,60 грн. відповідно, а всього 4 547 грн. 40 коп., які з урахуванням задоволення позову у повному обсязі підлягають стягненню з відповідача. В іншій частині рішення слід залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 274, 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -

П О С ТА Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Миколаївського районного суду Одеської області від 10 листопада 2021 року в частині перерозподілу судових витрат - скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного Товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» судові витрати в сумі 4 547 гривень 40 копійок.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч.3 п.2 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено: 30.09.2022 року

Головуючий суддя: О. М. Таварткіладзе

Судді О.В. Князюк

А.П. Заїкін