ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1303/22 Справа № 207/1892/18 Суддя у 1-й інстанції - Погребняк Т. Ю. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

при секретарі Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 на рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 15 лютого 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за договором позики, -

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за договором позики.

Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивовані тим, що 05 вересня 2012 року між ним та ОСОБА_3 було досягнуто згоди, згідно якої позивачем було надано відповідачу позику грошові кошти в сумі 20 000 доларів США, а відповідач повинен був прийняти та повернути ці кошти в повному обсязі до 30 березня 2013 року. Грошові кошти ОСОБА_3 отримав в повному обсязі. Зазначені обставини підтверджуються розпискою від 05 вересня 2012 року, складеною відповідачем власноруч. Оскільки, відповідач не мав змоги віддати весь борг до 30 березня 2013 року, то за усною домовленістю між позивачем та відповідачем було продовжено термін позики до повного повернення боргу. Починаючи з травня 2013 року по січень 2018 року ОСОБА_3 сплатив позивачу 3 000 доларів США в рахунок погашення свого боргу. Проте, починаючи з січня 2018 року по теперішній час відповідач відмовляється від повернення боргу за розпискою. Сплата боргу ОСОБА_3 за розпискою від 05 вересня 2012 року в період з травня 2013 року по січень 2018 року свідчить про визнання відповідачем свого боргу, а тому перебіг позовної давності було перервано. Станом на теперішній час відповідач винен позивачу 17 000 доларів США, що становить 442 340,00 грн., які відповідач відмовляється повертати.

Враховуючи викладене, позивач просив стягнути з відповідача на його користь грошові кошти в розмірі 442 340,00 грн..

Рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 15 лютого 2021 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Рішення суду мотивоване тим, що позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за розпискою 06 червня 2018 року, тобто після спливу строку позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки факт переривання строку позовної давності не доведено у суді.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просив рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що за загальним правилом ЦК України, навіть зі спливом позовної давності, зобов`язання не припиняється і боржник зобов`язаний сплатити суму основного боргу відповідно до чинного законодавства України. Апелянт вказує, що не просив суд поновити строк позовної давності для звернення до суду, оскільки відповідач до січня 2018 року визнавав існування боргу та вчиняв дії щодо часткового розрахунку, чим перервав перебіг позовної давності.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення без змін, з наступних підстав.

Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що згідно письмової розписки від 05 вересня 2012 року ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_1 позику в сумі 20000 (двадцять тисяч) доларів США зі сплатою відсотків в розмірі 300 доларів на місяць строком до 30 березня 2013 року з виплатою відсотків щомісячно.

Відповідно до висновку експертів за результатами проведення комплексної судово-почеркознавчої експертизи документів № 29174/19-34/29175 від 03 лютого 2020 року рукописний текст та підпис від імені ОСОБА_3 виконано ОСОБА_3 , кульковою ручкою, спорядженою пастою червоного кольору, без попередньої технічної підготовки та застосування технічних засобів.

Позивач та свідки ОСОБА_4 , ОСОБА_5 вказали, що виплати в рахунок суми боргу за вказаною розпискою здійснювались відповідачем у 2018 році частково, а саме в розмірі 3000 доларів США. Точних дат повернення боргу, яке відбувалось, як пояснив позивач, він не записував, так як вважав, що відповідач повертає відсотки, а не борг.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 помер.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 20 вересня 2022 року залучено до участі у справі, в якості правонаступника померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ..

Відповідно до ст. 208 ЦК України правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладаються у письмовій формі, обов`язку нотаріального посвідчення договорів позики між фізичними особами законом не встановлено.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору.

Згідно ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишалася та сплати процентів.

Згідно ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та порядку, що встановлені договором; якщо строк повернення боргу не визначений, кредитор має право заявити вимогу про його повернення у будь-який час, а боржник повинен сплатити суму боргу протягом місяця з дня заявлення вимоги; позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252 - 255 ЦК України.

В наданій ОСОБА_1 розписці від 05 вересня 2012 року зазначено строк повернення позики 30 березня 2013 року.

Згідно ст. 218 ЦК України заперечення факту виконання правочину повинно доводитися письмовими доказами, а рішення суду не може ґрунтуватися на свідченні свідків.

Суд першої інстанції вірно вказав, що саме оригінал розписки, який знаходиться у кредитора, як раз і доводить той факт, що зобов`язання боржника із повернення боргу не виконано.

Встановлено, що 18 вересня 2018 року від представника відповідача адвоката Стребіж А.О. надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона просила застосувати позовну давність до позовних вимог ОСОБА_1 та відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Встановивши вказані обставини справи, суд першої інстанції дійшов вірного та обґрунтованого висновку про те, що позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за розпискою після спливу строку позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

При цьому, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про недоведеність тверджень позивача щодо існування з ОСОБА_3 усної домовленості про продовження терміну позики до повного повернення боргу та часткову сплату відповідачем боргу і відповідно переривання строку позовної давності для вимоги за даним видом зобов`язання, який настав 30 березня 2016 року.

Доводи апелянта в скарзі про те, що за загальним правилом ЦК України, навіть зі спливом позовної давності, зобов`язання не припиняється і боржник зобов`язаний сплатити суму основного боргу відповідно до чинного законодавства України, а також те, що він не просив суд поновити строк позовної давності для звернення до суду, оскільки відповідач до січня 2018 року визнавав існування боргу та вчиняв дії щодо часткового розрахунку, чим перервав перебіг позовної давності, - колегія суддів вважає необґрунтованими, з огляду на те, що вони зводяться до незгоди з висновками суду стосовно встановлених обставин справи та спрямовані на переоцінку доказів у справі.

Позивачем ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній інстанції не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження вказаного, зокрема переривання строків позовної давності.

Крім того, суд першої інстанції на вказані доводи апелянта дав чіткі та обґрунтовані відповіді, які відповідають вимогам закону та з якими погоджується колегія суддів.

Інші твердження апелянта колегією суддів перевірені та визнані такими, що не впливають на законність оскаржуваного рішення.

Оскаржуване рішення як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 15 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко