Справа № 168/354/21 Головуючий у 1 інстанції: Хаврона О. Й.
Провадження № 22-ц/802/859/22 Категорія: 48 Доповідач: Шевчук Л. Я.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 жовтня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Шевчук Л. Я.,

суддів Данилюк В. А., Киці С. І.,

секретар с/з Савчук Т. Ф.,

з участю:

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_5 чоловічий монастир Волинської єпархії Української православної церкви, про стягнення матеріальної шкоди, за апеляційними скаргами представника відповідача ОСОБА_4 адвоката Хомича Юрія Валентиновича на рішення Старовижівського районного суду Волинської області від 14 липня 2022 року та за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_4 адвоката Фідрі Олександра Олександровича на додаткове рішення Старовижівського районного суду Волинської області від 26 липня 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2021 року ОСОБА_3 звернувся в суд із зазначеними позовними вимогами, які обґрунтував тим, що з 11 вересня 1992 року і по даний час він є власником нерухомого майна, а саме житлового будинку (реєстраційний номер 22753942) загальною площею 61,2 кв м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Вказаний будинок він набув у власність на підставі договору купівлі-продажу від 11 вересня 1992 року, який посвідчений Старовижівською державною нотаріальною конторою. Для обслуговування житлового будинку згідно з інформацією з погосподарських книг за ним рахується земельна ділянка площею 0,01 га, що підтверджується відповідною довідкою № 2 від 02 січня 2013 року, виданою виконавчим комітетом Соколищенської сільської ради.

23 березня 2021 року йому стало відомо, що відповідач ОСОБА_4 (в монашистві ОСОБА_6 ), який є керівником Свято-Миколаївського Мілецького чоловічого монастиря Волинської єпархії Української православної церкви, спільно із іншими невідомими особами руйнує належний йому на праві власності будинок, а саме з будинку знімають дах та розбирають стіни будинку. У телефонній розмові з ним ОСОБА_4 повідомив, що будинок йому не належить, оскільки був неправильно проданий, а тому він його руйнує.

Зазначає, що приїхавши до будинку побачив, що будинок майже зруйнований, а саме у будинку відсутній дах, троє вікон, двері, веранда в будинку наполовину зруйнована, розпочатий демонтаж підлоги, місцями зруйноване перекриття, також у будинку були відсутні будь-які належні йому речі. Про наведені факти він повідомив працівників поліції.

За фактом звернення до поліції було відкрито кримінальне провадження № 0000067, що підтверджується витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 24 березня 2021 року, а також протоколом огляду місця події від 23 березня 2021 року.

Позивачем ОСОБА_3 також надано копію пояснень відповідача ОСОБА_4 , у яких він фактично визнає, що ним (за його вказівкою) руйнується будинок, а також копію пояснень ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , з яких убачається, що 23 березня 2021 року за проханням (вказівкою) ОСОБА_4 ними здійснювався демонтаж (руйнування) будинку, проте руйнування було припинено по приїзду поліції. Поясненнями ОСОБА_11 та ОСОБА_12 підтверджується, що перед здійсненням руйнування (демонтажу) будинку з нього за вказівкою відповідача було винесено всі належні ОСОБА_3 речі.

Позивач стверджує, що станом на 16 квітня 2021 року відповідач не припинив руйнувати будинок, не дивлячись на заборони поліції та відкриття кримінального провадження, у зв`язку з чим 16 квітня 2021 року, прибувши до належного йому будинку, він був вимушений повторно звернутись у поліцію. Після звернення прибули працівники поліції та слідчо-оперативна група оглянули місце події та відібрали у нього три заяви про вчинення кримінального правопорушення, зокрема за частиною 3 статті 185 КК (крадіжка, поєднана з проникненням у житло), частиною 3 статті 197-1 КК (самовільне зайняття земельної ділянки та самовільне будівництво) та частиною 1 статті 194 КК (умисне знищення або пошкодження майна). Крім того 16 квітня 2021 року працівники поліції провели огляд місця події і у відповідному протоколі огляду зазначили, що в період з 23 березня 2021 року (коли ОСОБА_4 було зруйновано будинок наполовину) по 16 квітня 2021 року (дата проведення огляду) будинок було зруйновано майже повністю, а саме залишено лише фундамент та декілька рядів цегли на ньому, при цьому по контуру фундаменту його будинку будується нова будівля, що й зумовило необхідність виклику поліції та написання відповідних заяв.

Позивач також зазначав, що відповідач не припинив руйнувати належне йому нерухоме майно та фактично продовжує будувати на фундаменті його будинку інший будинок, не дивлячись на заборони поліції та відкриття кримінального провадження, що зумовило необхідність звернення до суду за захистом своїх прав.

Факт руйнування будинку саме відповідачем (за його вказівкою) підтверджується і поясненнями відповідача ОСОБА_4 , наданими ним працівникам поліції.

Позивач стверджує, що неправомірність дій відповідача в даному випадку є очевидною, адже відповідач знав, що позивач є власником будинку з 1992 року, тобто відповідачем визнано той факт, що він не є власником майна, що йому відомо хто є власником будинку, відомо, що право власності позивача на будинок не припинене, однак, це не зупинило дій відповідача, спрямованих на пошкодження майна. Відповідач самочинно розпочав демонтаж та знищив будинок до його фундаменту та розпочав на фундаменті належному позивачу будинку будівництво іншого, чим порушив конституційні права позивача та зокрема право володіти користуватися та розпоряджатися своєю власністю.

Вина відповідача є доведеною та фактично визнаною ним в поясненнях поліції, а причинно-наслідковий зв`язок очевидно присутній та проявляється в тому, що саме за вказівкою та за участю відповідача було пошкоджено належний позивачу на праві власності будинок.

Посилаючись на зазначені обставини та з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, позивач просив суд стягнути з відповідача в його користь завдану матеріальну шкоду в розмірі 551283 грн.

Рішенням Старовижівського районного суду Волинської області від 14 липня 2022 року у цій справі позов ОСОБА_3 задоволено.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_3 551283 грн матеріальної шкоди, завданої пошкодженням нерухомого майна.

Стягнуто з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_3 сплачений при поданні позову до суду судовий збір у розмірі 5512,80 грн.

Додатковим рішенням Старовижівського районного суду Волинської області від 26 липня 2022 року ухвалено стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_3 20480 грн понесених останнім судових витрат.

Не погоджуючись із постановленими судовими рішеннями, представники відповідача ОСОБА_2 та ОСОБА_13 подали апеляційні скарги, в яких, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просять рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові ОСОБА_3 , а також просять скасувати додаткове рішення суду першої інстанції.

У відзиві на апеляційні скарги представник позивача ОСОБА_3 ОСОБА_1 просив у задоволенні апеляційних скарг відмовити, а рішення суду першої інстанції та додаткове рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 апеляційні скарги підтримав, просив рішення суду першої інстанції і додаткове рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 , представник позивача ОСОБА_1 апеляційні скарги заперечив, просив рішення суду першої інстанції та додаткове рішення суду залишити без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, хоча у встановленому законом порядку були повідомлені про час та місце розгляду справи, а тому апеляційний суд розглянув справу у їх відсутності.

Колегія суддів доходить висновку, що апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_4 адвоката Хомича Ю. В. та апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_4 адвоката Фідрі О. О. слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції та додаткове рішення суду першої інстанції залишити без змін з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 , суд першої інстанції дійшов висновку, що внаслідок неправомірних дій відповідача позивачу було завдано матеріальну шкоду.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи і зроблені з дотриманням вимог закону.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із частиною 1 статті 15, пунктом 9 частини 2 статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

За матеріалами справи судом установлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 11 вересня 1992 року Мільцівський будинок інтернат для інвалідів в особі голови профкому Швайко В. І. (продавець) продав, а покупець ОСОБА_3 купив займану ним і членами його сім`ї квартиру, яка складається із 3-ьох кімнат, кухні, загальною площею 58,6 кв м, в тому числі житловою площею 34, 1 кв м (т. 1, а. с. 9, 10).

Зазначений житловий будинок був зареєстрований на праві власності за ОСОБА_3 02 квітня 2008 року, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (т. 1, а. с. 12).

Відповідно до розпоряджень голови Волинської обласної державної адміністрації від 30 серпня 1995 року № 27 та від 09 червня 1997 року № 54-р Свято-Миколаївському чоловічому монастирю Української православної церкви в селі Мильці Старовижівського району було передано приміщення Мильцівського будинку інтернату для престарілих та інвалідів, які розташовані на території архітектурного комплексу монастиря та сам пам`ятник архітектури XVI-XVIII століть в селі Мильці Старовижівського району. Рішенням Волинської обласної ради від 22 листопада 2000 року за № 14/10 у власність Свято-Миколаївського чоловічого монастиря передано будівлі колишнього будинку-інтернату для престарілих в селі Мильці Старовижівського району Волинської області (т. 1, а. с. 96-98).

Відповідно до статті 41 Конституції України, частини 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у здійсненні. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном і він реалізовує їх на власний розсуд. На зміст права власності не впливають проживання власника та місце знаходження майна (частина 1 статті 317 ЦК України, частина 1 статті 319 ЦК України).

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Згідно з частиною 1 та пунктом 1 частини 2 статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Частиною 3 цієї статті визначено, що збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини (частини 1, 2 статті 1166 ЦК України).

В пункті 2 своєї постанови № 6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування завданої шкоди» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

При цьому судом встановлено, що за особистою вказівкою відповідача ОСОБА_4 належний позивачу ОСОБА_3 на праві власності житловий будинок був розібраний до фундаменту і на місці цього будинку була збудована інша будівля.

Сторона відповідача не заперечує зазначених обставин, мотивуючи це тим, що проживання позивача у цьому будинку є несумісним з діяльністю монастиря і будинок не вписується у архітектурний ансамбль монастиря.

Позивач просить стягнути з відповідача матеріальну шкоду, завдану руйнуванням його нерухомого майна, яка згідно з висновком судової будівель-технічної експертизи від 15 червня 2021 року № О-13 складає 551283 грн. Згідно із зазначеним висновком судової експертизи вартість ремонтно-будівельних робіт, проведення яких необхідне для усунення пошкоджень житлового будинку на АДРЕСА_1 унаслідок навмисного руйнування складає 551283 грн (т. 1, а. с. 64-87).

Як що інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі (стаття 1192 ЦК України).

У своїй позовній заяві ОСОБА_3 просить відшкодувати йому завдані збитки у розмірі, необхідному для відновлення зруйнованого будинку, оскільки він має намір у ньому проживати.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» зазначено, що в ході вирішення питання про грошові стягнення у справах за позовами про захист права приватної власності на майно, суди мають виходити з того, що вартість спірного майна визначається за погодженням сторін, а за його відсутністю - за дійсною вартістю майна на час розгляду спору. Під дійсною вартістю розуміється грошова сума, за яку майно може бути продано в даному населеному пункті чи місцевості. Для її визначення при необхідності призначається експертиза.

Згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи, проведеної за заявою позивача ОСОБА_3 , вартість ремонтно-будівельних робіт, проведення яких необхідно для усунення пошкоджень житлового будинку унаслідок навмисного його руйнування складає 551283 грн (т. 1, а. с. 64-87).

Згідно з висновком оціночно-будівельної та будівельнотехнічної експертизи від 16 серпня 2021 року, проведеної за заявою представника відповідача ОСОБА_4 адвоката Хомича Ю. В., залишкова вартість житлового будинку, що позначена в технічному паспорті до моменту його знесення станом на 23 березня 2021 року ймовірно становить 78011 грн, а вартість будівельно-монтажних робіт по зведенню житлового будинку із полегшених конструкцій станом на час проведення дослідження становить 610637 грн (т. 1, а. с. 137-166).

З урахуванням обраного позивачем способу захисту свого порушеного права колегія суддів погоджується з висновками суду про стягнення з відповідача в користь позивача вартість ремонтно-будівельних робіт, проведення яких необхідне для відновлення зруйнованого будинку в розмірі 551283 грн.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що позов про відшкодування матеріальної шкоди пред`явлений до неналежного відповідача з огляду на таке.

Сам відповідач ОСОБА_4 не заперечував того, що він особисто дав вказівку про демонтаж будинку, належного позивачу ОСОБА_3 , та відповідно найняв для виконання цих робіт працівників.

Крім того, будь-яких доказів на підтвердження того, що рішення про руйнування будинку позивача приймалося саме Свято-Миколаївським Мілецьким чоловічим монастирем Волинської єпархії Української православної церкви, а не особисто ОСОБА_4 , сторона відповідача суду не надала.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про стягнення з відповідача ОСОБА_4 в користь позивача ОСОБА_3 збитків, завданих позивачу внаслідок руйнування його нерухомого майна.

21 липня 2022 року представник позивача ОСОБА_3 ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про стягнення з відповідача ОСОБА_4 в користь позивача ОСОБА_3 понесених останнім судових витрат по справі, а саме витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 29500 грн, витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви в розмірі 5512,83 грн та витрат на проведення експертизи в розмірі 12480 грн.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Як передбачено частиною 1 пунктом 1 частини 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Згідно з частиною 1, пунктами 1, 2 частини 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи .

Як передбачено частинами 1-4 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частин 5, 6 статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, складання відзиву на позовну заяву, апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Верховний Суд у своїй постанові від 01 жовтня 2018 року у справі № 569/17904/17 зробив правовий висновок про те, що на підтвердження надання правової допомоги необхідно долучати, у тому числі, розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором. Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час, витрачений на участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.

За матеріалами справи судом встановлено, що позивачу ОСОБА_3 надавалась професійна правова допомога адвокатом Войціховським А. В. відповідно до договору № 22/21 про надання правової допомоги від 23 березня 2021 року (т. 1, а. с. 44, 45, т. 2, а. с. 113 зворот, 114).

Згідно з актом приймання-передачі послуг № 2 від 18 липня 2022 року за договором про надання правової допомоги (т. 2, а. с. 115) адвокат на виконання умов договору виконав наступні роботи (надав наступні послуги):

1) надання консультацій по суті спору, розгляд та аналіз документів, вивчення судової практики в подібних правовідносинах щодо спору про стягнення збитків завданих руйнуванням будинку 2 години, вартість 2000 грн;

2) підготовка та подання заяви про забезпечення позову щодо спору про стягнення збитків завданих руйнуванням будинку 3 години, вартість 3000 грн;

3) підготовка та подання позовної заяви в справі № 168/354/21 4 години, вартість 4000 грн;

4) підготовка та подання заяви про збільшення позовних вимог в справі № 168/354/21 1 година, вартість 1000 грн;

5) підготовка та подання клопотання про долучення доказів до матеріалів справи в справі 1 година, вартість 1000 грн;

6) аналіз відзиву на позовну заяву, підготовка та подання відповіді на відзив в справі 3 години, вартість 3000 грн;

7) аналіз додаткових пояснень до відзиву на позовну заяву, підготовка та подання відповіді на додаткові пояснення до відзиву в справі 2 години, вартість 2000 грн;

8) участь адвоката у судовому засіданні 01 липня 2021 року вартість 2000 грн;

9) додаткова оплата за участь в судовому засіданні 01 липня 2021 року за межами Луцького району Волинської області вартість 500 грн;

10) участь адвоката у чотирьох судових засіданнях вартість по 4000 грн та додаткова оплата за участь в цих засідання[, що відбувались за межами Луцького району Волинської області вартість по 500 грн;

11) участь адвоката у п`яти судових засіданнях вартість 5000 грн.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що із врахуванням складності справи та виконаних адвокатом робіт з відповідача в користь позивача слід стягнути 8000 грн за надання професійної правничої допомоги.

Крім того з відповідача в користь позивача судом правомірно стягнуто 12480 грн витрат на проведення експертизи, а всього судових витрат на загальну суму 20480 грн.

Доводи апеляційних скарг на рішення суду додаткове рішення суду не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, якими у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм надана належна оцінка.

На підставі наведеного суд апеляційної інстанції доходить висновку, що рішення суду першої інстанції та додаткове рішення суду першої інстанції постановлені з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для їх скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_4 адвоката Хомича Юрія Валентиновича та апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_4 адвоката Фідрі Олександра Олександровича залишити без задоволення.

Рішення Старовижівського районного суду Волинської області від 14 липня 2022 року та додаткове рішення Старовижівського районного суду Волинської області від 26 липня 2022 року у цій справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді