26.09.2022 Єдиний унікальний номер 201/7397/18
Єдиний унікальний номер судової справи 201/7397/18
Номер провадження 2/205/1201/22
РІШЕННЯ

іменем України

26 вересня 2022 року

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі головуючого судді Остапенко Н.Г., за участю секретаря судового засідання Шевцової М.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі цивільну справу 201/7397/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання правочинів недійсними, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

29.07.2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики.

Позов обґрунтовано тим, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 14.09.2016 року укладено договір позики, відповідно до умов якого позивач надав ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 40 800 доларів США, а позичальник зобов`язався повернути кошти в повному обсязі в строк до 19.04.2017 року. Для підтвердження факту передачі грошей ОСОБА_2 надано розписку від 14.09.2016 року. ОСОБА_2 отримав від позивача позику в гривні в розмірі, еквівалентному 40 800 доларів США, що станом на дату укладення договору за офіційним курсом НБУ становить 1 078 180,19 грн. Умовами договору також визначено розмір пені 0,05 відсотків від суми заборгованості, яка нараховується за кожний день прострочення повернення позики до моменту повного її повернення.

У подальшому, у зв`язку з частковим погашенням боргу відповідачем, 29.12.2016 року між сторонами договору укладено додаткову угоду. Відповідно до умов додаткової угоди позичальник повернув 249 300 грн., що еквівалентно 9 000 доларів США, та зобов`язався повернути позикодавцю залишок позики в національній валюті України в розмірі еквівалентному 31 800 доларів США до 19.04.2017 року.

25.04.2017 року у зв`язку з черговим частковим погашенням боргу в розмірі 47 970 грн., що еквівалентно 1 800 доларів США, між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 2 до договору позики, умовами якої визначено, що оскільки позичальник не виконав зобов`язання в строк, сторони дійшли згоди щодо застосування відсоткової ставки в розмірі 10 процентів річних на залишок не виконаних зобов`язань за договором позики на суму заборгованості, що еквівалентно 30 000 доларів США. Так, позичальник зобов`язався повернути ОСОБА_1 до 01.12.2017 року залишок позики з 10 відсотками річних в національній валюті України в розмірі, еквівалентному 32 000 доларів США за офіційним курсом НБУ станом на дату її повернення.

Також у позові зазначено, що грошові зобов`язання ОСОБА_2 за умовами пп.5.1-5.3 договору позики повністю забезпечені договорами застави (оговірками в договорі позики), за якими ОСОБА_3 та ОСОБА_4 поручилися за виконання позичальником своїх зобов`язань за договором позики в повному обсязі та передають в заставу наступне майно - автомобілі: «Toyota Avalon», 2006 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , «Toyota Aurion», 2008 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , що належать ОСОБА_3 , та «Suzuki Grand Vitara», 2005 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , що належить ОСОБА_4 . У разі невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань, позикодавець набуває право звернути стягнення на зазначені предмети застави. Позивач надіслав на адреси ОСОБА_3 та ОСОБА_4 письмові повідомлення-вимоги про звернення стягнення на предмет застави, однак, останні проігнорували такі вимоги.

Умовами договору позики також визначено розмір пені 0,05 відсотків від суми заборгованості, яка нараховується за кожний день прострочення повернення позики до моменту повного її повернення. Сума пені за період з грудня 2017 року по червень 2018 року складає 79 078,56 грн.

На підставі викладеного позивач просить стягнути солідарно з відповідачів на його користь заборгованість за договором позики від 14.09.2016 року, з урахуванням усіх штрафних санкцій, в сумі 985 758,15 грн.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17.09.2018 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження.

29.10.2018 року від ОСОБА_2 надійшов відзив на позов, в якому заперечував проти задоволення позову. Заперечення обґрунтовані тим, що фактично між сторонами в забезпечення позики укладено договір застави, який не відповідає вимозі закону щодо його нотаріального посвідчення, а тому є нікчемним. Також відповідач зазначив, що позичив у позивача фактично 30 000 доларів США в травні 2015 року, з яких 21 200 доларів США повернув. На підставі викладеного вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Від представника позивача - ОСОБА_5 22.11.2018 року надійшла відповідь на відзив ОСОБА_2 , в якій заперечувала проти аргументів відповідача. Заперечення обґрунтовано тим, що факт передачі грошей в розмірі 40 800 доларів США підтверджується розпискою від 14.09.2016 року, а також подальшим частковим погашенням боргу та укладенням додаткових угод, що спростовує нікчемність договору. На підставі викладеного просить задовольнити позов у повному обсязі.

30.10.2018 року від ОСОБА_4 надійшов відзив на позов, в якому заперечувала проти задоволення позову. Заперечення обґрунтовано тим, що ОСОБА_4 не є учасником договору, його не підписувала, що суперечить вимогам закону щодо письмової форми договору. На підставі зазначеного просила відмовити в задоволенні позову.

Від представника позивача - ОСОБА_5 11.12.2018 року надійшла відповідь на відзив ОСОБА_4 , в якому просила задовольнити позов ОСОБА_1 , оскільки заперечення ОСОБА_4 щодо нікчемності договору позички є необґрунтованими.

31.10.2018 року від ОСОБА_3 надійшов відзив на позов, в якому просив відмовити в позові, оскільки договір позики від 14.09.2016 року, який по суті є договором застави, не відповідає вимогам закону, зокрема, щодо нотаріального посвідчення договору застави, а також ОСОБА_3 , автомобіль якого «Toyota Aurion», 2008 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , передано в заставу за договором, договір не підписував.

Від представника позивача - ОСОБА_5 22.11.2018 року надійшла відповідь на відзив ОСОБА_3 , в якій заперечувала проти аргументів відповідача. Заперечення обґрунтовано тим, що солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний в повному обсязі. Законом передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою, тому заперечення відповідача щодо нікчемності договору позички є необґрунтованими. На підставі викладеного просить задовольнити позов у повному обсязі.

ОСОБА_3 26.10.2018 року звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним.

Позов обґрунтовано тим, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, забезпечений заставою транспортного засобу «Toyota Aurion», 2008 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_3 на праві власності. Враховуючи, що ОСОБА_3 не є стороною договору, а також відсутність обов`язкового нотаріального посвідчення договору застави, позивач просить визнати договір, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 14.09.2016 року, а також додаткові угоди до договору від 29.12.2016 року та 25.04.2017 року недійсними.

ОСОБА_2 29.10.2018 року звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання договору позики недійсним.

Позов обґрунтований тим, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 14.09.2016 року укладено договір позики, який фактично є договором застави автомобілів: «Toyota Avalon», 2006 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_2 , «Toyota Aurion», 2008 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_3 , та «Suzuki Grand Vitara», 2005 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , що належить ОСОБА_4 , а також квартири АДРЕСА_1 . Однак, договір всупереч вимогам закону не посвідчений нотаріально. Під час укладення договору позивачем та третіми особами не надавалися документи на рухоме та нерухоме майно, не передавалися автомобілі. Позивач вважає, що правочин є недійсним, оскільки його вчинено під впливом тяжкої обставини, а також психічного насилля в момент оформлення договору та розписки на суму 40 800 доларів США. Так, фактично усний договір позики укладено в травні 2015 року, оскільки позивачу були необхідні грошові кошти у зв`язку з фінансовими труднощами. Відповідно до домовленості ОСОБА_3 передав позивачу від ОСОБА_1 30 000 доларів США, при цьому процент між позивачем та відповідачем не обговорювався та розписка на момент позики не надавалася. Кошти ОСОБА_1 надав з умовою повернення їх через півроку. 14.09.2016 року за вимогою ОСОБА_1 позивач був вимушений написати в розписці та договорі суму позики 40 800 доларів США, до якої було включено відсотки з урахуванням використання коштів за 24 місяця (1,5 відсотки на місяць) в період з травня 2015 року по травень 2017 року. У рахунок погашення боргу позивачем сплачено 29.12.2016 року - 9 000 доларів США, 25.04.2017 року - 1800 доларів США, у серпні 2017 року -1 600 доларів США, 20.12.2017 року - 400 доларів США, 25.12.2017 року - 8 400 доларів США. Тяжкі обставини позивача полягали в тому, що товариство, засновком якого він є, та від діяльності якого отримував прибуток, а також товариство, директором якого він є, розташовані в Автономній Республіці Крим. У зв`язку з анексією Криму, позивач втратив об`єкт власності та обладнання заводу.

На підставі викладеного, з урахуванням заяви про уточнення прохальної частини позову від 17.02.2020 року, просить суд визнати недійсними: договір, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , додаткові угоди від 29.12.2016 року та 25.04.2017 року, розписку про отримання 1 078 180 грн., що по курсу НБУ становить 40 800 доларів США, розписку від 29.12.2016 року, розрахунок залишкової суми боргу, оформлений розпискою від 25.04.2017 року.

ОСОБА_4 30.10.2022 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним.

Позов обґрунтовано тим, що 14.09.2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, який забезпечено заставою автомобіля «Suzuki Grand Vitara», 2005 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , що належить ОСОБА_4 . Оскільки ОСОБА_4 грошові кошти у ОСОБА_1 не позичала, стороною договору не була, а договір без нотаріального посвідчення є нікчемним, просить суд визнати договір, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а також додаткові угоди від 29.12.2016 року та 25.04.2017 року недійсними.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська, постановленою 27.11.2018 року без виходу суду до нарадчої кімнати, зустрічні позови ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1

11.12.2018 року від представника ОСОБА_1 надійшли заперечення на зустрічні позови ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , в яких зазначено, що позичальником неодноразово направлялися претензійні вимоги до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та жодного заперечення з їх боку щодо договору позички не було. Також у запереченнях вказано, що договором позики від 14.09.2016 року виконання грошових зобов`язань забезпечено майном ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , сторони договору домовились щодо ринкової оцінки застави майна. Окрім того, ОСОБА_4 є дружиною ОСОБА_2 , тому несе солідарну відповідальність за договором позики. На підставі викладеного, просив відмовити у прийнятті зустрічних позовів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Також 11.12.2018 року від представника ОСОБА_1 надійшли заперечення на зустрічний позов ОСОБА_2 та 03.03.2020 року відзив на заяву про уточнення прохальної частини зустрічного позову. Заперечення обґрунтовані тим, що розписки позичальника, часткове повернення коштів, а також додаткові угоди підтверджують отримання ним позики. Враховуючи викладене, представник вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 щодо нікчемності договору позички є необґрунтованими та просить відмовити у прийнятті зустрічного позову.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська, постановленою 19.11.2019 року без виходу суду до нарадчої кімнати, підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник позов підтримали, просили задовольнити, у задоволенні зустрічних позовів просили відмовити. 26.09.2022 року від представника ОСОБА_1 - адвоката Твардієвича Є.О. надійшла заява, в якій просив розглядати справу без його участі.

Від ОСОБА_4 надійшла заява, в якій просила розгляд справи проводити за її відсутності, проти первісного позову заперечувала, свій зустрічний позов підтримала.

У судовому засіданні ОСОБА_2 первісний позов визнав частково, а саме визнав, що позичав кошти у ОСОБА_1 в розмірі 30 000 доларів США та повернув їх частково. У судове засідання 26.09.2022 року ОСОБА_2 та його представник не з`явилися. Від ОСОБА_6 на електронну адресу суду надійшла заява, в якій просив перенести розгляд справи у зв`язку проходженням планового обстеження та у зв`язку з лікуванням адвоката. Враховуючи, що заявник доказів поважності неявки в судове засідання не надав, суд визнає неявку сторони неповажною. Окрім того, впродовж всього часу розгляду справи, суд неодноразово відкладав судові засідання за заявами ОСОБА_2 .

У судовому засіданні ОСОБА_3 позовні вимоги за первісним позовом не визнав, свій зустрічний позов підтримав. У судове засідання 26.09.2022 року не з`явився. Надіслав на адресу суду заяву про перенесення засідання до його повернення до України з Чеської Республіки.

Суд у зв`язку з вищевикладеним зазначає, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

При цьому обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»).

Пунктами 2, 3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 р. № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» вказано на те, що строки, встановлені ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів. Судам дано роз`яснення на те, що, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, критеріями розумних строків у цивільних справах є, в т.ч. і правова та фактична складність справи; поведінка заявника, характер процесу та його значення для заявника.

Суд, враховуючи ту обставину, що сторонам були створені належні та достатні умови для подання суду відповідних заяв по суті справи, заяв із процесуальних питань та доказів, доходить висновку, що чергове відкладення розгляду справи порушуватиме розумний строк розгляду цивільної справи.

За таких обставин, суд проводить розгляд справи за наявними в її матеріалах доказами.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, заслухавши учасників справи, свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

У ході судового розгляду встановлено, що 14.09.2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики (далі - Договір), відповідно до умов якого позикодавець надав позичальнику - ОСОБА_2 безвідсоткову позику в сумі в національній валюті України в розмірі еквівалентному 40 800 доларів США, що на дату укладення договору становить 1 078 180,19 грн., а ОСОБА_7 зобов`язався повернути позику в сумі в національній валюті України в розмірі еквівалентному 40 800 доларів США за офіційним курсом НБУ станом на дату її повернення в строк до 19.04.2017 року. Відповідно до п.п. 3.1 Договору позика надана готівковими грошовими коштами в момент укладення цього договору. Позика підлягає поверненню в національній валюті України за офіційним курсом НБУ на дату повернення. Договір підписано ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (т.1 а.с.22-24).

Згідно з п.п. 4.2 Договору у разі невиконання своїх зобов`язань з повернення позики в строки, обумовлені цим договором позичальник сплачує на користь позикодавця пеню в розмірі 0,5 відсотки від суми заборгованості за кожний день прострочення повернення позики до моменту повного її повернення.

На підтвердження отримання від ОСОБА_1 коштів в сумі в національній валюті України в розмірі, еквівалентному 40 800 доларам США, що на дату укладення договору становить 1 078 180,19 грн., ОСОБА_2 надав розписку від 14.09.2016 року (т. 1 а.с.25).

29.12.2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду до Договору. Відповідно до вказаної угоди 29.12.2016 року ОСОБА_2 повернув ОСОБА_1 249 300 грн., що еквівалентно 9 000 доларів США, та зобов`язався повернути позикодавцю до 19.04.2017 року залишок позики в національній валюті України в розмірі, еквівалентному 31 800 доларів США за офіційним курсом НБУ станом на дату її повернення. Інші пункти та розділи Договору позики від 14.09.2016 року, в які не вносилися зміни залишено в первинній редакції. Додаткову угоду підписано ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (т. 1 а.с.26). Зазначене також підтверджується розпискою ОСОБА_2 від 29.12.2016 року (т.1 а.с. 27).

25.04.2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено додаткову угоду №2 до договору позики від 14.09.2016 року, відповідно до якої позичальник 25.04.2017 року частково погасив борг сумою в розмірі 47 970 грн., що еквівалентно 1 800 доларів США. Сторони домовились, що оскільки позичальник в обумовлений строк не повернув позику, на залишок заборгованості нараховується 10 відсотків річних. У вказаній угоді ОСОБА_2 зобов`язався повернути ОСОБА_1 залишок позики в національній валюті України з урахуванням сплати 10 відсотків річних за весь час користування коштами в розмірі еквівалентному 32 000 доларів США за офіційним курсом НБУ станом на дату її повернення до 01.12.2017 року. Усі інші пункти та розділи Договору, в які не вносилися зміни, залишаються у первинній редакції (т. 1 а.с.28). Зазначене також підтверджується розпискою ОСОБА_2 (т. 1 а.с.29).

Також у судовому засіданні ОСОБА_1 підтвердив, що в рахунок повернення боргу за розпискою від 14.09.2016 року отримав ще дві суми: 400 та 1600 доларів США, передані ОСОБА_2 через іншу людину, що також підтверджується розписками ОСОБА_8 (т. 1 а.с.103-104).

Щодо повернення 25.12.2017 року ОСОБА_2 ОСОБА_1 8 400 доларів США доказів не надано, тому суд не бере вказану суму до уваги.

Отже, залишок заборгованості за договором позики від 14.09.2016 року з урахуванням додаткових угод від 29.12.2016 року та 25.04.2017 року становить 30 000 доларів США.

Також Договір містить пункт 5. «Забезпечення виконання зобов`язань.» Відповідно до пп. 5.1. Договору зобов`язання позичальника, які випливають з цього договору забезпечуються в повному обсязі договором застави, за яким позичальник передає позикодавцю наступне майно: «Toyota Avalon», 2006 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Підпунктами 5.2. та 5.3. Договору визначено, що зобов`язання за цим договором забезпечуються в повному обсязі договором застави, за яким майновий поручитель ОСОБА_3 поручається за виконання позичальником своїх зобов`язань за даним договором в повному обсязі і передає позикодавцю в заставу транспортний засіб «Toyota Aurion», 2008 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , та за яким майновий поручитель ОСОБА_4 поручається за виконання позичальником зобов`язань за договором в повному обсязі та передає позикодавцю в заставу транспортний засіб «Suzuki Grand Vitara», 2005 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_3 .

Підпунктом 5.4. Договору визначено, що зобов`язання також забезпечуються договором іпотеки, за яким позичальник передає позикодавцю в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 .

У п.п. 5.5. та 5.6. Договору визначено вартість заставного майна та квартири, а п.п. 5.7.та 5.8. визначено порядок звернення стягнення на предмети застави та іпотеки.

Оцінюючи п. 5 Договору, суд виходив з наступного.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 автомобіль «Toyota Aurion», 2008 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , належить ОСОБА_3 (т.1 а.с.74). Згідно зі свідоцтвом про реєстрацію НОМЕР_5 автомобіль «Suzuki Grand Vitara», 2005 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , належить ОСОБА_4 (т. 1 а.с.114).

Частиною 1 ст. 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно зі ст.ст. 546 та 547 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Також, відповідно до ст. 13 Закону України «Про заставу» в редакції, чинній на дату укладення Договору, договір застави повинен бути укладений у письмовій формі. У випадках, коли предметом застави є нерухоме майно, космічні об`єкти, транспортні засоби, що підлягають державній реєстрації, договір застави повинен бути нотаріально посвідчений на підставі відповідних правовстановлюючих документів.

Як вбачається з Договору, він не підписувався ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , нотаріально не посвідчений. Матеріали справи не містять окремих договорів поруки чи застави, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 ..

Згідно зі ст. 18 Закону України «По іпотеку» іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Матеріали справи також не містять нотаріально посвідченого іпотечного договору, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Частиною 1 ст. 220 ЦК України визначено, що в разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно зі ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Отже, пунктом 5 договору позики від 14.09.2016 року, який нотаріально не посвідчений, визначено умови застави майна, в тому числі майна, яке належить особам, що не є сторонами договору, та умови іпотеки, а також встановлено поруку осіб, які договір не підписували. Враховуючи викладене, договір позики від 14.09.2016 року в частині пункту 5, який включає підпункти з 5.1. по 5.8, є нікчемним.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність установлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Отже, визнання нікчемного правочину недійсним законом не передбачено, оскільки нікчемним правочин є в силу закону.

Враховуючи викладене, правові підстави для задоволення зустрічних позовів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання договору позики від 14.09.2016 року, додаткових угод від 29.12.2016 року та 25.04.2017 року відсутні, оскільки в частині, яка фактично оспорюється вказаними позивачами за зустрічними позовами, Договір, а також додаткові угоди до нього є нікчемними в силу закону, що не потребує визнання правочинів недійсними.

На підставі викладеного, суд відмовляє в задоволення зустрічних позовів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним.

Розглядаючи зустрічний позов ОСОБА_2 щодо визнання недійсними Договору, угод до нього та розписок, суд виходив з наступного.

У зустрічному позові ОСОБА_2 зазначає три підстави для визнання правочину недійсним: відсутність обов`язкового нотаріального посвідчення договору в частині застави та іпотеки, укладення договору під впливом тяжких обставин та внаслідок психічного насилля.

Питання щодо відсутності обов`язкового нотаріального посвідчення Договору в частині застави та іпотеки судом розглянуто та зазначено, що договір позики з наступними додатковими угодами в частині, а саме п. 5 Договору є нікчемним.

Щодо укладення правочину під впливом тяжких обставин, якими ОСОБА_2 зазначає скрутне фінансове становище у зв`язку з втратою права власності на виробництво та обладнання, розташоване в Автономній Республіці Крим через її анексію, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

З наведеного вбачається, що позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину недійсним через укладення його під впливом тяжкої обставини, повинен обґрунтувати не тільки наявність тяжких обставин, а також те, що саме у зв`язку з ними вчинено правочин на вкрай невигідних для нього умовах.

Отже, у своєму зустрічному позові ОСОБА_2 не зазначає, що договір позики було укладено ним з ОСОБА_1 для усунення чи зменшення тяжких наслідків, не надає доказів цього, а також не вказує, які вкрай невигідні умови містить Договір та додаткові угоди до нього.

Враховуючи зазначене, лише посилання ОСОБА_2 на вчинення правочину під впливом тяжких обставин, не впливає на його дійсність.

Зазначаючи щодо недійсності правочинів у зв`язку з їх вчиненням під впливом психічного насильства, позивач не наводить обставин вчинення ОСОБА_1 психічного насильства щодо нього, не надає доказів.

Стаття 231 ЦК України визначає, що правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства , судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Положеннями ст.ст. 79, 80 ЦПК України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Велика Палата Верховного Суду у своїй Постанові від 03 липня 2019 року по справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

ОСОБА_2 не надано до суду доказів вчинення правочинів під впливом психічного насильства.

Враховуючи викладене в сукупності, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 , а тому відмовляє в його задоволенні в повному обсязі.

Вирішуючи позов ОСОБА_1 щодо стягнення суми боргу в розмірі 985 758,15 грн., з яких: 845 752,96 грн. - сума основного боргу, 79 078,56 грн. - пеня, 45 772,59 грн. - інфляційні втрати, 15 154,04 грн. - три відсотки річних, суд виходив з наступного.

Згідно із ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

ОСОБА_2 у судовому засіданні визнав, що дійсно позичав у ОСОБА_1 грошові кошти, однак, заперечував отриману відповідно до договору суму позики. Проте, отримання ОСОБА_2 від грошових коштів ОСОБА_1 у гривні, в розмірі еквівалентному 40 800 доларів США підтверджується: договором позики від 14.09.2016 року, розпискою від 14.09.2016 року, додатковими угодами від 29.12.2016 року та від 25.04.2017 року, а також розписками від 29.12.2016 року та від 25.04.2017 року.

Як встановлено судом, ОСОБА_2 частково погашався борг за договором позики, залишок заборгованості складає суму в гривні, яка еквівалентна 30 000 доларів США.

Відповідно до закріпленого ст. 13 ЦПК України принципу диспозитивності цивільного судочинства, оскільки позивач у позові розраховував суму боргу за курсом НБУ станом на 06.07.2018 року, відповідно до якого вартість 100 доларів США складала 2 642,978 грн., заборгованість ОСОБА_2 у розмірі 30 000 доларів США становить 792 893,40 грн.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення суми залишку заборгованості за договором позики в розмірі 792 893,40 грн.

Згідно зі ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Як встановлено судом, Договором визначено розмір пені 0,05 відсотків від суми заборгованості за кожний день прострочення повернення позики до моменту повного її повернення.

Однак, враховуючи положення ст. 13 ЦПК України, при визначені розміру пені суд виходив з того, що ОСОБА_1 просив стягнути пеню за період з грудня 2017 року по червень 2018 року включно, що становить 187 календарних днів, тому пеня за Договором становить 74 136,15 грн. (792 893,40 грн.*0,05 % * 187 днів).

Таким чином, вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення пені в розмірі 74 136,15 грн. за Договором є обґрунтованими.

Також відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи зазначену норму закону ОСОБА_1 має право на відшкодування інфляційних втрат за період з грудня 2017 року по травень 2018 року включно (період, зазначений у позові) у розмірі 42 102,62 грн., а також на три проценти річних за період з 01.12.2017 року по 06.07.2018 року (період, зазначений у позові) у розмірі 14 206,90 грн.

Однак, враховуючи, що матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є солідарними боржниками з ОСОБА_2 за Договором, суд доходить висновку про відсутність правових підстав для солідарного стягнення заборгованості з них.

У запереченні на зустрічний позов від 11.12.2018 року представник ОСОБА_1 , обґрунтовуючи солідарне стягнення боргу з ОСОБА_4 , посилався на обов`язок подружжя відповідати як солідарні боржники. Однак, доказів перебування ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у шлюбі станом на дату отримання позики позивачем не надано.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення первісного позову ОСОБА_1 , а саме стягнення на його користь з ОСОБА_2 заборгованості в розмірі 923 339,07 грн., з яких: 792 893,40 грн. - сума основного боргу, 74 136,15 грн. - пеня, 42 102,62 грн. - інфляційні втрати, 14 206,90 грн. - три відсотки річних.

Враховуючи, що первісний позов задоволено частково, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме в сумі 8 252,14 грн. (923 339,07 грн. * 8810 грн./985 758,15 грн.).

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 215, 217, 220, 525, 526, 546, 547, 549, 625, 1046, 1047 ЦК України, ст. ст. 4, 6, 10, 12, 13, 79-81, 133, 134, 141, 247, 263-264 268, 280-282, 354 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_6 , на користь ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_7 , заборгованість за договором позики в розмірі 923 339,07 грн., з яких: 792 893,40 грн. - сума основного боргу, 74 136,15 грн. - пеня, 42 102,62 грн. - інфляційні втрати, 14 206,90 грн. - три відсотки річних.

В іншій частині позову - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_6 , на користь ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_7 , судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 8 252,14 грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним - відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання правочинів недійсними - відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.Г. Остапенко