Справа № 466/4209/17 Головуючий у 1 інстанції: Баєва О.І.
Провадження № 22-ц/811/2460/21 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Шеремети Н.О.

секретаря Матяш С.І.

з участю представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , представника третьої особи Чижович І.З.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами Львівської міської ради та Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 07 червня 2021 року у складі судді Баєвої О.І. у справі за позовом Львівської міської ради до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Пшеничної Уляни Вікторівни, ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , з участю третіх осіб ОСОБА_5 , приватного нотаріуса Обухівського районного нотаріального округу Київської області Щур Олега Івановича, ОСОБА_6 , ЛКП «Балатон-409», ТзОВ «Карнеліт», про скасування державної реєстрації права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння,-

встановив:

У червні 2017 року позивач Львівська міська рада звернувся до суду з позовом до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Пшеничної У.В., ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , з участю третіх осіб ОСОБА_5 , приватного нотаріуса Обухівського районного нотаріального округу Київської області Щур О.І., ОСОБА_6 , ЛКП «Балатон-409», ТзОВ «Карнеліт», про скасування державної реєстрації права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння.

В обґрунтування своїх вимог позивач покликався на те, що Львівській міській раді на праві комунальної власності належать нежитлові приміщення площею 69 кв м, під індексами 5-13, 5-14, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

07.06.2016 приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Щур О.І. здійснено державну реєстрацію прав та їх обтяжень за ОСОБА_6 . Підставою для виникнення права власності вказано реєстраційне посвідчення, видане 29.05.2012 ОКП ЛОР "БТІ та ЕО" та розпорядження Галицької районної адміністрації від 16.04.2002 № 312.

На підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Загвойською Н.І. 10.10.2016 зроблено запис про право приватної власності ОСОБА_5 на вказане приміщення.

11.10.2016 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пшеничною У.В., на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а також договору купівлі-продажу нежитлового приміщення № 3009 від 11.10.2016 внесено запис про право приватної спільної часткової власності, із розміром частки 1/2 за ОСОБА_4 та 1/2 за ОСОБА_2 .

Позивач просив врахувати, що внаслідок незаконного вибуття нежитлових приміщень, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 69 кв.м порушено права та майнові інтереси територіальної громади м. Львова, оскільки Львівська міська рада не відчужувала вказане майно та не передавала його ОСОБА_6 , жодних правовстановлюючих документів, які б підтверджували право власності ОСОБА_6 на нежитлові приміщення, не існувало.

Просив витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради об`єкт нерухомого майна нежитлового приміщення загальною площею 69 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та зобов`язати повернути вказане майно за актом приймання-передачі територіальній громаді м. Львова в особі Львівської міської ради; скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на об`єкт нерухомого майна нежитлового приміщення, площею 69 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 здійснену приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пшеничною У.В.

Під час розгляду справи відповідачі за первісним позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_4 звернулися до суду із зустрічним позовом до відповідача Львівської міської ради, з участю третіх осіб на стороні позивачів приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Пшеничної У.В., ОСОБА_5 , приватного нотаріуса Обухівського районного нотаріального округу Київської області Щур О.І., ОСОБА_6 , ЛКП «Балатон-409», ТзОВ «Карнеліт», а також третьої особи на стороні відповідача Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, про визнання за ОСОБА_2 та ОСОБА_4 права спільної часткової власності на 1/2 частки на нежитлове приміщення під індексами 4-13, 4-14, 4-15 загальною площею 50,4 кв.м. в АДРЕСА_1 та нежитлове приміщення під індексами 5-13, 5-13 а, 5-14 загальною площею 47,7 кв.м.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 07 червня 2021 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 , ОСОБА_4 до Львівської міської ради, з участю третіх осіб приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Пшеничної У.В., ОСОБА_5 , приватного нотаріуса Обухівського районного нотаріального округу Київської області Щур О.І., ОСОБА_6 , ЛКП «Балатон-409», ТзОВ «Карнеліт», Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, про визнання права власності залишено без розгляду.

Оскаржуваним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 07 червня 2021 року у задоволенні позовних вимог Львівської міської ради до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Пшеничної Уляни Вікторівни, ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , за участю третіх осіб ОСОБА_5 , приватного нотаріуса Обухівського районного нотаріального округу Київської області Щур Олега Івановича, ОСОБА_6 , ЛКП «Балатон-409», ТзОВ «Карнеліт» про скасування державної реєстрації права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння відмовлено.

Рішення оскаржили Львівська міська рада та Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради.

В апеляційній скарзі позивач Львівська міська рада вважає оскаржуване рішення незаконним, таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Звертає увагу, що застосовуючи наслідки спливу позовної давності у даному спорі, суд першої інстанції виходив з того, що позивач мав можливість дізнатися про порушення свого права у 2009 році, з врахуванням листа управління комунальної власності від 31.10.2009 №2303-5818.

В свою чергу, в судовому засіданні 07.06.2021 представник управління комунальної власності та позивача зазначили про відсутність відповідного листа, тобто поставили під сумнів існування такого листа № 2303-5818 від 31.10.2009.

При цьому, згідно із ст. 95 ЦПК України, якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Разом з цим, суд першої інстанції не оглянувши оригіналів доказів, які були подані відповідачем, визнав їх належними та долучив до матеріалів справи, послався на них при ухваленні оскаржуваного рішення.

Також вважає, що суд неправильно протлумачив висновок Великої Палати Верховного Суду викладений у постанові від 26.11.2019, справа № 914/3224/16, оскільки предметом у такій було витребування земельних ділянок, що вибули з комунальної власності на підставі розпорядження Львівської обласної державної адміністрації від 15.12.2000 № 1454, скасованого в судовому порядку через незаконність, при цьому у даній справі наявність розпорядження Галицької районної державної адміністрації щодо передачі спірного нерухомого майна взагалі не доведена, як і не доведена наявність листа управління комунальної власності або будь якого іншого документу, на підставі якого майно перейшло від позивача до первинного набувача.

В свою чергу, Велика Палата Верховного Суду пов`язує принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю з позбавленням власника володіння майном. Зокрема, у випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (постанова від 28.11.2018, справа № 504/2864/13).

Враховуючи наведене, датою порушення володіння є дата реєстрації за новим володільцем (першим набувачем) спірної нерухомості.

Окремо зазначає, що лист від 31.10.2009 № 2302/5818 не є підставою набуття ОСОБА_6 права власності на спірне майно, тому не може братися до уваги.

Просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 07 червня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В апеляційній скарзі Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради зазначає, що оскаржуване рішення ухвалено з неповним з`ясуванням обставин справи та невідповідністю висновків фактичним обставинам справи, порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права.

Зазначає, що суд правильно встановив, що права та інтереси позивача порушені та останній має право витребувати спірне нежитлове приміщення у ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , як останніх набувачів, при цьому застосував до спірних правовідносин наслідки спливу строку позовної давності, не врахувавши заперечення з цього приводу.

Вважає, що лист управління комунальної власності від 31.10.2009 №2303-5818 не може братися до уваги, оскільки становить собою незасвідчену копію листа невідомого походження.

Також зазначає, що копія цього листа датована вихідним днем, що виключає можливість реєстрації його управлінням та надіслання в БТІ.

Таким чином, додана до клопотання про застосування строків позовної давності копія листа не могла братися до уваги судом, як доказ пропуску позовної давності, оскільки є неналежним доказом, а встановити його достовірність не є можливим.

Звертає увагу на те, що висновки місцевого суду є суперечливими між собою, оскільки встановивши, що Львівська міська рада не передавала майнові права на спірні нежитлові приміщення шляхом видачі відповідного розпорядження чи іншого відчуження законним шляхом, відтак таке вибуло з володіння власника поза його волею, суд враховує власне лист від 31.10.2009 у якому йдеться про належність приміщень ОСОБА_6 .

Поряд з цим, зазначає, що відповідачами чи третьою особою не вчинялося відповідних дій, які б свідчили про володіння та користування спірним майном до проведення державної реєстрації права приватної власності на ці приміщення, а державна реєстрація права власності була здійснена лише 11.10.2016, тому об`єктивним є той факт, що до моменту реєстрації позивач не міг знати про існування обставин, за яких стороння особа вважає спірне майно своєю приватною власністю, при цьому з позовом Львівська міська рада звернулася 12.06.2017, тобто в межах трьохрічного строку позовної давності.

Крім цього, спірні приміщення під індексами 5-13, 5-14, площею 69 кв.м. у будинку АДРЕСА_1 входили до складу об`єкта оренди за договором оренди нежитлових приміщень № Ш-8559-13 від 05.02.2013, укладеного між управлінням комунальної власності та ТзОВ «Карнеліт», директором якого є одна із відповідачів ОСОБА_2 , при цьому 25.05.2015 остання подала заяву про внесення змін до договору оренди в частині площі об`єкта, оскільки приміщення площею 29 кв.м. викуплені ТзОВ «Карнеліт».

Договір оренди № Ш-8559-13 (Д-13) із ТзОВ «Карнеліт» (із 16.03.2017 нова назва «Даймонд авто») був розірваний рішенням Господарського суду Львівської області від 19.12.2018, справа № 910/10623/18.

Тобто, на час реєстрації права приватної власності на приміщення 69 кв.м. у будинку АДРЕСА_1 відповідач знав і визнавав, що приміщення є комунальними, оскільки сам орендував їх, тому реєстрація вчинена неправомірно, а набувачі права власності не можуть вважатися добросовісними.

При цьому, управління комунальної власності розпоряджалося спірними приміщеннями та до моменту реєстрації права власності на такі не могли знати чи довідатися, що треті особи вважаються власниками відповідних приміщень.

Звертає увагу на те, що спірні приміщення вибули із комунальної власності у рамках так званої «афери століття», тому у результаті розгляду відповідних справ сформувалася судова практика у користь законного власника майна територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради.

Просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 07 червня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

19.10.2021 на адресу апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_2 на апеляційну скаргу, у якому зазначає, що суд першої інстанції правильно дійшов висновку про підставність позовних вимог, оскільки Львівською міською радою не приймалося рішення про відчуження нежитлового приміщення загальною площею 69 кв.м. на АДРЕСА_1 , відтак вказане нежитлове приміщення належало на праві комунальної власності територіальній громаді м. Львова, тобто у приватного нотаріуса Щур О.І. не було підстав для державної реєстрації права приватної власності на спірні приміщення. Однак, оскільки Львівська міська рада звернулася із позовом з пропуском строку позовної давності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову з відповідних підстав. Просить апеляційні скарги залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 та представник третьої особи Чижович І.З. апеляційні скарги підтримали, в обґрунтування надали пояснення, аналогічні доводам скарги.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні апеляційні скарги заперечила, надала пояснення, аналогічні доводам відзиву на апеляційні скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення присутніх учасників справи, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги необхідно задовольнити частково виходячи з такого.

Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (ч. 3 ст. 3 ЦПК України).

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності належать органу місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є Львівська міська рада, якій територіальна громада, як власник спірного об`єкта нерухомості, делегує повноваження щодо здійснення права власності.

При цьому, Львівська міська рада, як дійсний власник спірного майна, не передавала майнові права на нежитлові приміщення загальною площею 69 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 шляхом видачі відповідного розпорядження або іншого відчуження законним шляхом, рішення на підставі якого реєструвалось право приватної власності на нежитлове приміщення не існує, тому нерухоме майно слід вважати таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Оцінивши положення матеріального права щодо віндикації, як способу захисту та врахувавши правові висновки, висловлені судом касаційної інстанції у відповідних справах, суд першої інстанції дійшов висновку про підставність позовних вимог, зокрема, що позивач має право витребувати спірне нежитлове приміщення загальною площею 69 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі статті 388 ЦК України, у відповідачів, які є останніми набувачами майна. Однак врахувавши те, що Львівська міська рада звернулася до суду із позовом 12.06.2017, при цьому знала про відчуження спірних нежитлових приміщень ще у 2009 році, будь яких доказів поважності причин пропуску строку позовної давності позивач суду не надав, тому суд прийшов висновку, що підстави для поновлення такого строку відсутні, а відповідач ОСОБА_2 заявила про застосування строку позовної давності, відтак суд відмовив у задоволенні позову з підстав спливу позовної давності.

При цьому, суд не взяв до уваги покликання представника Львівської міської ради, що лише у 2016 року з витягу з державного реєстру позивачу стало відомо про набуття права власності ОСОБА_4 та ОСОБА_2 по 1/2 частки на спірне нежитлове приміщення та про порушення права Львівської міської ради на вказане нежитлове приміщення, оскільки такі спростовуються листом Управління комунальної власності Львівської міської ради адресований начальнику ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» №5818 від 31.10.2009, з якого вбачається, що Львівській міській раді було відомо про відчуження спірного нежитлового приміщення ОСОБА_6 , однак знаючи з цього часу про порушення прав територіальної громади, Львівська міська рада своєчасно не звернулася за судовим захистом.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішенння колегія суддів враховує таке.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.

Згідно із частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Таким чином, правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом (постанова Верховного Суду від 11 листопада 2019 року у цивільній справі 337/474/14-ц, провадження № 61-15813сво18).

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Судом встановлено такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Львівській міській раді на праві комунальної власності належали нежитлові приміщення площею 69 кв м, під індексами 5-13, 5-14, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , що стверджується витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 05.12.2013 № 288394 (т. 1 а.с. 13).

Підставою виникнення права комунальної власності було рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 29 грудня 2010 року № 1826, на виконання якого видано Свідоцтво про право власності від 29.12.2010 та Витяг про державну реєстрацію прав № 28790614, виданий 26.01.2011 Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки».

Відповідно до Договору оренди № Ш-8559-13 від 05.02.2013, укладеного між Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради та ТзОВ «Карнеліт», посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Якимів Н.Б., нежитлові приміщення, що позначені в технічній документації під індексами 5-13, 5-14, які розташовані за адресою: м. Львів, вул. І.Мазепи, гетьмана, буд.11, Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради передано в оренду вказаному Товариству. Термін дії оренди визначено на 5 років, з 05.02.2013 по 05.02.2018.

Договором №Ш-8559-13 (Д-13) від 06.12.2013, укладеним між Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради та ТзОВ «Карнеліт», посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Поповичем О.С., до Договору оренди № Ш-8559-13 від 05.02.2013 внесено зміни (т. 1 а.с. 21-23).

Зокрема, у договорах оренди чітко визначено предмет таких, балансоутримувача та належність відповідних об`єктів нерухомості територіальній громаді м. Львова в особі Львівської міської ради.

Як вбачається з матеріалів справи від імені директора ТзОВ «Карнеліт» діяла відповідачка ОСОБА_2 .

Договір оренди № Ш-8559-13 (Д-13) із ТзОВ «Карнеліт» розірваний рішенням Господарського суду Львівської області від 19.12.2018, справа № 910/10623/18.

З матеріалів справи, а саме з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 69 кв.м вбачається, що 30.03.2016 приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Київської області Щур О.І. здійснив державну реєстрацію прав та їх обтяжень за ОСОБА_6 . Запис внесено на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 29933715 від 07.06.2016. Підставою для виникнення права власності вказано дублікат реєстраційного посвідчення, виданий 29.05.2012 ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» та розпорядження Галицької районної адміністрації від 16.04.2002 № 312.

На підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №31788881 від 10.10.2016, приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Загвойською Н.І. 10.10.2016 зроблено запис про право приватної власності на вищевказане нежитлове приміщення за ОСОБА_5 . Підставою виникнення права власності зазначено Договір №794 від 07.10.2016, засвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Загвойською Н.І.

11.10.2016 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пшеничною У.В. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №31862954 від 13.10.2016 внесено запис про право приватної спільної часткової власності, із розміром частки 1/2 за ОСОБА_4 . Підставою виникнення права власності зазначено Договір купівлі-продажу нежитлового приміщення №3009 від 11.10.2016, засвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пшеничною У.В.

Цього ж дня приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пшеничною У.В. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №31862954 від 13.10.2016 внесено запис про право приватної спільної часткової власності, із розміром частки 1/2 за ОСОБА_2 . Підставою виникнення права власності зазначено Договір купівлі-продажу нежитлового приміщення № 3009 від 11.10.2016, засвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пшеничною У.В. (т. 1 а.с. 26-28).

Звертаючись із позовними вимогами Львівська міська рада, як позивач, свої доводи зводить до того, що внаслідок незаконного вибуття нежитлових приміщень, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 69 кв.м порушено права та майнові інтереси територіальної громади м. Львова, оскільки Львівська міська рада не відчужувала вказане майно та не передавала його ОСОБА_6 , жодних правовстановлюючих документів, які б підтверджували право власності ОСОБА_6 на нежитлові приміщення не існувало, просив витребувати таке у відповідачів, як останніх власників.

Як зазначалося вище, відповідач ОСОБА_2 , а також її представник ОСОБА_3 , погоджуються із підставністю позовних вимог, однак покликаючись на пропуск строку позовної давності позивачем, про що заявлено відповідачем у спорі, вважає, що відмова у задоволенні позовних вимог у зв`язку із застосуванням наслідків спливу позовної давності є обґрунтованою, а оскаржуване рішення, законним.

Враховуючи наведене, на переконання колегії суддів, виключною правовою проблемою у спірних правовідносинах є застосування наслідків спливу позовної давності, як строку, у межах якого позивач може реалізувати своє суб`єктивне право на судовий захист чи пропуск такого (строку), як підстава для відмови в задоволенні позовних вимог, у зв`язку із поданням відповідачем заяви про застосування наслідків спливу такого строку, оскільки підставність матеріально-правової вимоги встановлена місцевим судом та не заперечується стороною відповідача.

Так, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов`язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

При цьому, положення закону про правові наслідки спливу позовної давності можуть застосовуватися лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого суб`єктивного цивільного права і факт його порушення або оспорювання. Якщо ж під час розгляду справи буде встановлено, що у позивача немає суб`єктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось чи не оспорювалось, суд повинен відмовити в позові не через пропуск строку позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової вимоги.

Для того, щоб зробити висновок про те, що позовна давність спливла, необхідно встановити чи належало позивачу суб`єктивне право, про захист якого він просить, чи воно порушувалося відповідачем, і якщо так, то з якого моменту про це дізналася або повинна була дізнатися особа, чине зупинявся або не переривався строку давності, і нарешті, чи не було поважних причин його пропущення.

Якщо в результаті дослідження доказів у судовому засіданні буде встановлено, що право позивача порушено і строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд на підставі ст. 267 ЦК України ухвалює рішення, яким відмовляє в позові у зв`язку із закінченням строку позовної давності, а при визнанні причин пропущення такого строку поважними, порушене право має бути захищене.

Якщо ж буде встановлено, що право позивача, про захист якого він просить, не порушено, ухвалюється рішення про відмову в задоволенні позову саме із цих підстав, а не через пропущення строку позовної давності.

Положення закону про правові наслідки спливу позовної давності можуть застосовуватися лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого суб`єктивного цивільного права і факт його порушення або оспорювання.

У постанові від 07.11.2018, справа № 372/1036/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила про помилковість висновків Верховного Суду України, викладениих у постанові від 05 жовтня 2016 року у справі № 916/2129/15 (№ 3-604гс16), що позовна давність не може поширюватись на вимоги власника про витребування майна із чужого незаконного володіння, оскільки в такому разі йдеться про так зване триваюче правопорушення, яке полягає в тому, що кожного нового періоду часу наступає нове порушення прав власника.

Таким чином, на віндикаційні позови поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, оскільки органи державної влади чи місцевого самоврядування мають нести ризик спливу позовної давності на оскарження правових актів, виданих ними, а здійснення права на їх оспорення не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту.

Європейський суд з прав людини у справі «Dacia S.R.L.» проти Молдови» від 18 березня 2008 року (Dacia S.R.L. v. Moldova,заява № 3052/04) встановив, що припис Цивільного кодексу Молдови, згідно з яким позовна давність не поширювалася на позови державних організацій про повернення державного майна з незаконного володіння інших організацій чи громадян сам по собі суперечить статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки у справі не було надано жодних аргументів на обґрунтування чому державні організації у цих випадках мають бути звільнені від обов`язку додержуватися установлених строків давності, котрі б в аналогічних ситуаціях перешкодили розгляду позовів, поданих приватними особами чи компаніями. Це, на думку Європейського суду з прав людини, потенційно може призводити до руйнування багатьох усталених правовідносин і надає дискримінаційну перевагу державі без будь-якої переконливої підстави (§ 76). Європейський суд з прав людини констатував, що зміна правовідносин, які стали остаточними внаслідок спливу позовної давності або повинні були б стати остаточними, якби строк позовної давності було застосовано без дискримінації на користь держави, є несумісним із принципом правової визначеності (§ 77).

Відповідачка ОСОБА_2 обґрунтовуючи заяву про застосування наслідків спливу позовної давності покликається на те, що позивачу Львівській міській раді було відомо про відчуження спірних нежитлових приміщень ще у 2009 році, зокрема, згідно листа Управління комунальної власності Львівської міської ради №5818 від 31.10.2009, який адресований начальнику ОКП ЛОР «БТІ та ЕО», Львівській міській раді було відомо про відчуження нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 69 кв.м. гр. ОСОБА_6 .

Тобто, знаючи з 31.10.2009 про порушення прав територіальної громади, Львівська міська рада своєчасно не звернулася з вимогою про витребування нежитлових приміщень, а подала позов лише 12.06.2017, а саме понад 3 роки з того часу, як стало відомо про незаконність вибуття нежитлового приміщення з володіння територіальної громади Львівської міської ради.

Згідно з абзацом 1 частини першої ст. 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її.

Слідуючи нормами чинного законодавства, зокрема положеннями статей 182, 331, 334 ЦК України, основною умовою для визначення статусу нерухомого майна, та будь-якого об`єкта нерухомості, є державна реєстрація прав на нього.

Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових права на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та обмежень.

У статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено перелік підстав для державної реєстрації.

Так, право власності на нежитлове приміщення загальною площею 69 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано 30.03.2016 на праві приватної власності за ОСОБА_6 на підставі розпорядження Галицької районної адміністрації від 16.04.2002 № 312.

Разом з цим, як вбачається з листа Галицької районної адміністрації Львівської міської ради від 24.01.2017, в архіві районної адміністрації відсутнє розпорядження № 312 від 16.04.2002. За № 312 розпорядження датоване 28.03.2002 «Про надання дозволу гр. ОСОБА_7 на укладення договору купівлі-продажу квартири». При цьому, розпорядження від 16.04.2002 у районній адміністрації відсутні (т. 1 а.с. 29).

З інформації, наданої Обласним комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» № 1575 від 28.04.2017 та № 1673 від 11.05.2017 вбачається, що у матеріалах інвентаризаційної справи на будинок АДРЕСА_1 відсутня інформація про видачу дубліката реєстраційного посвідчення без номеру та серії від 29.05.2012 на підставі розпорядження Галицької районної адміністрації від 16.04.2002 № 312 на нежитлові приміщення під індексами 5-13, 5-14, загальною площею 69 кв.м. (т. 1 а.с. 36-37).

В свою чергу, з копії листа Управління комунальної власності Львівської міської ради №5818 від 31.10.2009, який адресований начальнику ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» вбачається, що управління просить надати інформацію про те, чи проводилася реєстрація права власності на приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 69 кв.м за ОСОБА_6 (т. 1 а.с. 115-116).

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими та електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно із вимогами статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ст. 89 ЦПК України).

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є найважливішою складовою принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. У разі недостатності доказів, наявності сумнівів щодо їх достовірності суд вправі запропонувати представити докази тій стороні, яка несе обов`язок по доказуванню.

Відповідно до положень статті 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено у порядку, встановленому законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Якщо подано копію (електрону копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Згідно із процесуальним законодавством сторони мають певні права та обов`язки, реалізація яких, як правило, залежить від самих учасників процесу.

Надання доказів на підтвердження доводів і обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, є обов`язком саме позивача, при цьому суд, за відповідним клопотанням сторони, може зобов`язати позивача надати певні докази, якщо це необхідно для забезпечення об`єктивного розгляду справи, і ненадання їх за вимогою суду або не реагування на вимогу суду є неналежним виконання процесуальних прав та свідчить про те, що позивач не вчиняє активних дій для доведення обґрунтованості своїх вимог перед судом.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги управління комунальної власності стосовно того, що копія листа управління від 31.10.2009 № 2303-5818 не може братися до уваги, оскільки становить собою незасвідчену копію документу невідомого походження, тобто є неналежним доказом, оскільки встановити достовірність такого не є можливим.

Таким чином, колегія суддів розділяє твердження про те, що додана до клопотання про застосування наслідків спливу позовної давності копія листа управління комунальної власності від 31.10.2009 № 2303-5818 не може братися до уваги, як доказ пропуску позовної давності.

Більше того, копія цього листа дійсно датована вихідним днем, що виключає можливість реєстрації його управлінням та надіслання у БТІ, при цьому такий лист не є підставою набуття ОСОБА_6 права власності на спірне майно, тому не може братися до уваги.

В свою чергу, наслідком недотримання вимог статті 95 ЦПК України є виключення письмового доказу з числа доказів і розгляд справи на підставі інших доказів (частина 11 статті 83 ЦПК України).

Колегією суддів встановлено, що суд першої інстанції з метою об`єктивного розгляду справи досліджував інвентаризаційні та реєстраційні справи, зокрема за адресою АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 127).

Разом з цим, як вбачається з копій відповідних документів, копії технічних паспортів на нежитлові приміщення за спірною адресою були виготовлені лише у 2018 році ОСОБА_4 , будь які докази, які б підтверджували висновки суду першої інстанції у цій частині, у матеріалах справи відсутні (т. 1 а.с. 149-152).

Враховуючи наведене, висновок суду про те, що звернувшись з позовом у червні 2017 Львівська міська рада пропустила строк позовної давності, оскільки знала про відчуження спірних нежитлових приміщень ще у 2009 році, однак будь-яких доказів поважності причин пропуску строку позовної давності суду не надала, тому наявні підстави відмови у задоволенні позову з підстав спливу строку позовної давності, про застосування наслідків спливу якого відповідачем зроблено заяву, є безпідставним та таким, що спростовується матеріалами справи.

Натомість, на переконання колегії суддів, право власності територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради на спірне нежитлове приміщення було порушено в момент його вибуття з комунальної власності у володіння іншої особи, тобто під час первинної реєстрації права власності на цей об`єкт приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Щур О.І. за ОСОБА_6 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 29933715 від 07.06.2016, відтак саме з цього часу для позивача почав спливати строк позовної давності за пред`явленим позовом, який подано до суду у червні 2017 року, тобто в межах строку позовної давності.

Подібний висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 464/231/17 (провадження № 61-1339св19) та від 15 квітня 2021 року у справі № 463/4418/17 (провадження № 61-14701св20).

Також, колегія суддів звертає увагу, що оскільки відповідачами чи третьою особою не вчинялося відповідних дій, які б свідчили про володіння та користування спірним майном до проведення державної реєстрації права приватної власності на ці приміщення, а державна реєстрація права власності була здійснена лише у 2016 році, об`єктивним є той факт, що до моменту реєстрації позивач не міг знати про існування обставин, за яких стороння особа вважає спірне майно своєю приватною власністю.

У частині першій статті 2 ЦПК України зазначено, що метою цивільного судочинства визначено ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із статтею 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статі 388 цього Кодексу, майно не може бути витребуване в нього.

Відповідно до статей 386, 387 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Право власника згідно із частиною першою статті 388 ЦК України на витребування майна від добросовісного набувача пов`язане з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої згаданої статті).

Відповідно до правового висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17 (провадження № 14-183 цс 18) відсутність спрямованого на відчуження майна рішення відповідного органу місцевого самоврядування (зокрема, його підроблення) означає, що власник волю на відчуження не виявляв.

При цьому, як зазначалося вище, власник спірного приміщення Львівська міська рада згоди на відчуження спірних приміщень не надавала, не видавалося відповідне розпорядження і не реєструвалося реєстраційне посвідчення.

Іншими словами, розпорядження Галицької районної державної адміністрації № 312 від 16.04.2002 не існує.

У пунктах 142, 146, 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року в справі №183/1617/16-ц зроблено висновок, про те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Враховуючи наведене та встановивши, що спірні нежитлові приміщення належать територіальній громаді м. Львова, яка свою волю на їх вибуття не давала, апеляційний суд приходить висновку про обґрунтованість позову про витребування цього нерухомого майна від останніх його набувачів, що відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17 (провадження № 14-183цс18), за яким відсутність спрямованого на відчуження майна рішення відповідного органу місцевого самоврядування (зокрема його підроблення) означає, що власник волю на відчуження не виявляв.

Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації.

Таким чином, наявні підстави і для задоволення позовної вимоги в частині скасування державної реєстрації права власності на спірне нежитлове приміщення.

В свою чергу, колегія суддів звертає увагу, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду 01 квітня 2020 року в справі № 520/13067/17 (провадження № 14-397цс19) зроблено висновок, що позовна вимога про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності на квартиру не може бути звернена до приватного нотаріуса. Державний реєстратор, зокрема і приватний нотаріус, зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений.

Крім цього, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (провадження № 11-377апп18) зроблено висновок, що «спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно чи обтяження такого права за іншою особою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є цивільно-правовим. А тому вирішення таких спорів здійснюється за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін. Належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано.

Встановивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 40), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункт 37, 54), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.10), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 39)».

У справі, що переглядається, спір виник між позивачем Львівською міською радою, з однієї сторони та відповідачами ОСОБА_2 і ОСОБА_4 з іншої, відтак приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Пшенична У.В., яка посвідчувала 11.10.2016 договір купівлі-продажу нежитлового приміщення №3009 між вказаними вище сторонами та провела відповідну державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на спірне приміщення, є неналежним відповідачем.

Враховуючи наведене, оскаржуване рішення необхідно скасувати, як таке що ухвалене за невідповідності висновків суду обставинам справи, що свідчить про обґрунтованість доводів апеляційних скарг та підставність позовних вимог Львівської міської ради.

При цьому, з врахуванням наведених вище вимог закону та правових позицій Верховного Суду, у позовних вимогах Львівської міської ради до відповідача приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Пшеничної У.В. необхідно відмовити із вказаних вище підстав.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційні скарги Львівської міської ради та Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 07 червня 2021 року скасувати.

Ухвалити у справі нове рішення, яким позов Львівської міської ради до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Пшеничної Уляни Вікторівни, ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , з участю третіх осіб ОСОБА_5 , приватного нотаріуса Обухівського районного нотаріального округу Київської області Щур Олега Івановича, ОСОБА_6 , ЛКП «Балатон-409», ТзОВ «Карнеліт», про скасування державної реєстрації права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння задовольнити частково.

Витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради об`єкт нерухомого майна, нежитлове приміщення загальною площею 69 кв.м, під індексами 5-13, 5-14, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та зобов`язати повернути вказане майно за актом приймання-передачі територіальній громаді м. Львова в особі Львівської міської ради.

Скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на об`єкт нерухомого майна нежитлового приміщення, площею 69 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 здійснену приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пшеничною У.В.

У позовних вимогах Львівської міської ради до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Пшеничної Уляни Вікторівни відмовити.

Стягнути в рівних частинах з ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на користь Львівської міської ради сплачений судовий збір за подання позову у розмірі 1600 грн., а саме по 800 (вісімсот) гривень 00 копійок з кожного.

Стягнути в рівних частинах з ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на користь Львівської міської ради 5286,00 грн. судового збору сплаченого за подання апеляційної скарги, а саме по 2643 (дві тисячі шістсот сорок три) гривень 00 копійок з кожного.

Стягнути в рівних частинах з ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на користь Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради 5286,00 грн. судового збору сплаченого за подання апеляційної скарги, а саме по 2643 (дві тисячі шістсот сорок три) гривень 00 копійок з кожного.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 19 травня 2022 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

Н.О. Шеремета