Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/782/21
Номер провадження2/711/128/22
РІШЕННЯ
18 квітня 2022 року Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:
головуючого судді Демчика Р.В.
секретаря судового засідання Кофанової А.О.,
за участі: позивача ОСОБА_1 ,
представника позивача ОСОБА_2 ,
представника відповідача Назаренко С.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду в м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» про визнання припиненим договору споживчого кредитування та зобов`язання банку видати довідку про відсутність кредитної заборгованості,-
ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до АТ «КБ «Приватбанк» про визнання припиненим договору споживчого кредитування та зобов`язання банку видати довідку про відсутність кредитної заборгованості.
Про повне фактичне виконання судового рішення свідчить постанова державного виконавця Центрального відділу ДВС Овдієнко С.В. від 23.09.2020 року про закінчення виконавчого провадження №45547143.
21.10.2020 р. у зв`язку із повним фактичним виконанням судового рішення я направив заяву до ПАТ «КБ «Приватбанк» про надання мені довідки про відсутність заборгованості перед відповідачем, яка була отримана останнім засобами поштової кореспонденції 23.10.2020 р.
На його думку, наведені дії відповідача стосовно продовження нарахування відсотків за договором від 14.12.2007 року та відмова у видачі довідки про відсутність кредитної заборгованості суперечить чинному законодавству та існуючій судовій практиці Верховного Суду.
Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 04.02.2021 року відкрите провадження у справі за правилами загального позовного провадження.
В судовому засіданні 24.03.2021 року представник відповідача подав відзив на позов, в якому просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що зобов`язання між сторонами не припинилися незважаючи на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07.04.2014 року.
30.03.2021 року від представник позивача надійшла відповідь на відзив, в якій представник позивача виклав обставини, зазначені в позовній заяві та просив врахувати відповідь на відзив під час розгляду справи по суті.
У судовому засіданні позивач та його підтримав заявлені позовні вимоги, вважає їх законними та обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Представник відповідача просить у задоволенні позову відмовити, посилаючись на ті обставини,що кредитні зобов`язання позивачем не виконанні у повному обсязі.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.
За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин.
Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.(ч.3 ст. 12 ЦПК України).
Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно із частиною першою статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно із частиною п`ятою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
З аналізу наведених норм процесуального та матеріального права можна дійти висновку, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент: Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29-30).
Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (параграф 32 рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Хірвісаарі проти Фінляндії»)).
Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Гірвісаарі проти Фінляндії») від 27 вересня 2001 року). Залишення без уваги ключових доводів сторони є прямим порушенням загальної вимоги про справедливість розгляду.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. 3 ЦПК України, суд, застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав та основоположних свобод 1959 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною радою України, та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.
Враховуючи вищевикладене, в процесі повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, суд дійшов висновку про задоволення позову, виходячи з наступного.
21.10.2020 року ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «Приватбанк» із заявою про відсутності заборгованості перед банком.
Крім того, під час розгляду справи представник банку не заперечував факт повного виконання позивачем рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 04.07.2914 року у справі №711/7398/13-ц, однак вказував на те, що згадане рішення тривалий час не виконувалося боржником, а тому кредитор мав право нараховувати проценти та штрафні санкції, а також - три проценти річних від простроченої суми та інфляційні втрати на підставі статті 625 ЦК України. Отже, позичальник помилково вважає, що основне зобов`язання за кредитним договором виконане в повному обсязі та є припиненим.
Так, за змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (стаття 530 ЦК України).
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.
Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Таким чином, з ухваленням рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 04.07.2014 року у справі № 711/7398/13 про стягнення заборгованості зобов`язання позичальника сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та тривало до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання 23.09.2020 року (дата повного виконання рішення суду, у заявку з чим виконавче провадження закінчено). Відтак кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за весь час прострочення до 23.09.2020 року.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), а тому 23.09.2020 року (дата остаточного погашення заборгованості, стягнутої за судовим рішенням) і є датою, коли зобов`язання позичальника перед банком за кредитним договором б/н від 14.12.2007 року припинилося.
Таким чином, у зв?язку із затримкою виконання рішення суду про стягнення заборгованості у ОСОБА_1 не виникає будь-яких інших зобов`язань за кредитним договором б/н від 14.12.2007 року. При цьому кредитор має право порушувати питання про стягнення з ОСОБА_1 коштів на підставі статті 625 ЦК України за період невиконання рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 04.07.2014 року у справі № 711/7398/13. Однак таке право кредитора виникає в силу Закону, а не договору.
Оскільки кредитний договір б/н, який укладений 14.12.2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 є припиненим з 23.09.2020 року, суд вважає, що позовна вимога про визнання припиненим договору кредитування, який укладений 14.12.2007 року між АТ «КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 підлягає до задоволення.
У відповідності до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути витрати по сплаті судового в збору в сумі в сумі 914,80 грн., які сплачені згідно квитанції 28.01.2021 року.
На підставі викладеного, ст.ст. 526, 610,611,625 ЦК України, керуючись ст.ст. 3, 4, 5, 10, 12, 13, 19, 76-81, 141, 259, 265, 268, 273 ЦПК України,-
Визнати припиненим договір кредитування, який укладений 14.12.2007 року між Акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_1 .
Зобов`язати Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» надати ОСОБА_1 довідку про відсутність заборгованості за договором кредитування, який укладений 14.12.2007 року між Акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_1 .
Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 витрати, пов`язані із сплатою судового збору в сумі 914,80 грн. (дев`ятсот чотирнадцять гривень вісімдесят копійок).
Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду через суд першої інстанції на протязі 30 днів. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або в разі розгляду справи (вирішення справи) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий: Р.В.Демчик.

Повне судове рішення складено 28.04.2022 року.

Головуючий: Р. В. Демчик