Справа № 348/316/22
Провадження № 22-ц/4808/1048/22
Головуючий у 1 інстанції Матолич В. В.
Суддя-доповідач Фединяк
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого Фединяка В.Д. (суддя-доповідач)

суддів: Василишин Л.В., Максюти І.О.

секретаря Працун В.В.

з участю представників: ОСОБА_1 ОСОБА_2 ;

ОСОБА_3 адвоката Куцій О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 04 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним та визнання права власності на частину домоволодіння в порядку спадкування,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2022 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним та визнання права власності на частину домоволодіння в порядку спадкування за законом.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Пнів Надвірнянського району Івано-Франківської області. Його батьками були ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які з 22.04.1966 перебували у зареєстрованому шлюбі. За час перебування у шлюбі вони здійснили будівництво житлового будинку в АДРЕСА_1 . Право власності на вказаний житловий будинок було зареєстровано на батька позивача. ІНФОРМАЦІЯ_2 мати позивача померла, заповіту не залишала. Таким чином, після смерті матері позивача відкрилася спадщина за законом, в тому числі на 1/2 частину спірного житлового будинку. На час смерті матері з нею проживали та були зареєстровані позивач та його батько. Заяви про відмову від спадщини після смерті матері він і батько не подавали, тому позивач вважає, що згідно зі ст.1268 ЦК України є такими, що прийняли спадщину. Крім того, зазначив що останнім часом він разом із своєю дружиною проживає в Італії, де його дружина перебуває на лікуванні, і потребує постійного стороннього догляду. У грудні 2021 року він повернувся додому, оскільки батько тяжко захворів. Як виявилося, на підставі рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 28.07.2021 позивача знято з реєстрації місця проживання у спірному будинку. 24.01.2022 звернувся до приватного нотаріуса Надвірнянського районного нотаріального округу Дремлюк В.В. із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок в АДРЕСА_1 після смерті матері, однак приватним нотаріусом йому було видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 25.01.2022 у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують належність вказаного будинку матері позивача. Як виявилося за життя батько позивача спірний житловий будинок подарував племінниці (відповідачу) ОСОБА_1 , яка на даний час є власником вказаного будинку. Таким чином, позивач на даний час позбавлений права отримати свідоцтво про право на спадщину після смерті матері, оскільки батько позивача за життя відчужив будинок відповідачу, хоча на момент відчуження йому належав не весь будинок, а тільки 3/4. Просить, визнати недійсним договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, посвідчений 10.02.2021 приватним нотаріусом Надвірнянського районного нотаріального округу Шушкевич С.М. зареєстрований в реєстрі за №143; скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Надвірнянського районного нотаріального округу Шушкевич С.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 56552829 від 10.02.2021 на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 та припинити право власності номер запису: 40491823; визнати за позивачем право власності на 1/4 частки житлового будинку, з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 .

Ухвалою Надвірнянського районного суду від 07.02.2022 заяву про забезпечення позову задоволено частково. Накладено арешт на 1/4 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , який належить на праві власності ОСОБА_1 . Застосовано зустрічне забезпечення шляхом внесення ОСОБА_3 на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі 10000,00 гривень у строк до 18.02.2022.

Рішенням Надвірнянського районного суду від 04 липня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним та визнання права власності на домоволодіння в порядку спадкування відмовлено.

Заходи забезпечення позову вжиті на підставі ухвали Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 07.02.2022 (провадження №2-з/348/8/22) - скасовано з дня набрання цим рішенням законної сили.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення суду й ухвалення нового рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Вказує, що суд взяв до уваги суперечливі покази свідків які є батьками відповідачки, однак через суперечність їх покази не слід було брати до уваги, оскільки вони є близькими родичами відповідачки і зацікавлені в результаті розгляду справи. Разом з тим, суд не взяв до уваги покази свідків про те, що ОСОБА_3 приїжджаючи з заробітків перебував у батьків. Також, суд не звернув увагу на те, що спірний житловий будинок з часу його народження і до сьогодні є єдиним місцем його проживання, а єдиним місцем заробітку є тимчасові підробітки закордоном, тому Республіка Італія є і була тільки його тимчасовим місцем перебування. Вказує, що після звільнення з військової служби та повернення з місця позбавлення волі у 2002 році не міг знайти роботу по місцю проживання тому змушений був їздити за кордон на заробітки. Проте часто приїжджав та перебував по місцю реєстрації, також уклав шлюб по місцю реєстрації, який був зареєстрований у виконкомі Пнівької сільської ради Надвірнянського району. Вказує, що після реєстрації шлюбу на декілька місяців поїхав в Італію на заробітки з дружиною. З роботи повернувся додому в АДРЕСА_1 у червні 2005 року, де і дізнався що його мама тяжко захворіла, тому останній місяць проживав постійно з батьками в оскаржуваному домоволодінні і здійснював догляд за хворою мамою. Разом з тим, після смерті матері заяви про відмову від прийняття спадщини у 6-ти місячний термін до нотаріуса не подавав, рішення суду про відсторонення його від спадщини, так само як рішення про встановлення факту непроживання із спадкодавцем на час вікриття спадщини не приймалося, таким чином вважає, що прийняв спадщину в порядку ст. 1268 ЦК України.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні представник ОСОБА_3 підтримав доводи апеляційної скарги, просять задовольнити її в повному обсязі.

Представник ОСОБА_1 заперечив доводи апеляційної скарги, вважає рішення суду законним та обгрунтованим.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з того, що в задоволенні позовної вимоги щодо визнання за позивачем права власності на 1/4 частину спірного житлового будинку в порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_5 слід відмовити, оскільки позивачем не доведено факт прийняття спадщини. Крім цього, позивач оспорює договір дарування від 10.02.2021, зареєстрований у реєстрі за №143, оскільки на момент укладення цього договору дарування ОСОБА_4 , як дарувальнику не належав спірний будинок вцілому, тому що позивач спадщину після смерті матері прийняв, але не оформив. З цих підстав просить також скасувати рішення про реєстрацію права власності за відповідачем на спірний будинок. Оскільки ці позовні вимоги є похідними від позовної вимоги про визнання права власності у порядку спадкування на 1/4 частину житлового будинку, у задоволенні таких вимог також слід відмовити, так як позивач не надав доказів, що на момент укладення договору дарування ОСОБА_4 не належав спірний будинок вцілому.

Ухвалене судом першої інстанції рішення не повністю відповідає вимогам закону і матеріалам справи.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, що відповідно свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 від 22.04.1966 ОСОБА_4 та ОСОБА_6 зареєстрували шлюб 22.04.1966 у м.Надвірна Івано-Франківської області, запис №44. Після реєстрації шлюбу прізвище дружини - ОСОБА_7 .

Відповідно свідоцтва про право власності на житловий будинок від 08.08.1988 ОСОБА_4 належав житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 .

На житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 був виготовлений технічний паспорт на жилий будинок індивідуального житлового фонду 07.09.1987.

Згідно паспорта громадянина України, ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у с.Пнів, Надвірнянського району Івано-Франківської обасті.

Батьками позивача були ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , що стверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 15.06.2005 року.

Відповідно до свідоцтва про смерть (повторне) від 18.01.2022 серії НОМЕР_3 , ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Згідно з довідкою Пасічнянської сільської ради Надвірнянського району Івано-Франківської області від 07.12.2021 №2П-2806/02-25, ОСОБА_5 на час смерті була зареєстрована по АДРЕСА_1 . За даною адресою на час смерті покійної були зареєстровані чоловік ОСОБА_4 , син ОСОБА_3 . Заповіт від імені померлої ОСОБА_5 у Пнівській сільській раді не посвідчувався.

Згідно свідоцтва про народження та паспорта громадянина України батьками ОСОБА_8 були ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , яка на день смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 матері ОСОБА_5 зареєстрована і постійно проживала по АДРЕСА_1 (а.с.69,70).

Відповідно довідки від 25.01.2022 №9/01-16 спадкоємцями майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 , яка на день смерті була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 є її син ОСОБА_3 та чоловік ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , на 1/2 частку у спадщині кожен.

Згідно договору дарування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, посвідченим приватним нотаріусом Надвірнянського районного нотаріального округу Шушкевич С.М. 10.02.2021 за №143, житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 ОСОБА_9 подарував ОСОБА_1 .

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №297828440 від 03.02.2022 право власності на спірний будинок на підставі договору дарування №143 від 10.02.2021 зареєстровано за ОСОБА_1 . Номер запису про право власності/довірчої власності: 40491823.

Згідно з рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 28.07.2021 позов ОСОБА_1 задоволено.Визнано ОСОБА_3 таким, що втратив право на користування житлом в будинку АДРЕСА_2 .

Відповідно довідки Пасічнянської сільської ради Надвірнянського району Івано-Франківської області від 20.01.2022 №2П-138/02-25 ОСОБА_3 проживав та був зареєстрований у АДРЕСА_1 . Рішенням суду від 28.07.2021 знятий з реєстрації місця проживання.

Відповідно свідоцтва про смерть (повторне) від 18.01.2022 серії НОМЕР_4 , ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Згідно паспорта громадянина України та свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 від 11.08.1990, відповідач народилася ІНФОРМАЦІЯ_5 у с.Пнів, Надвірнянського району Івано-Франківської обасті. Згідно з витягом з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання відповідач зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Донька спадкодавця ОСОБА_10 (з 20.11.1981), її чоловік ОСОБА_2 (з 09.01.1986) та її донька ОСОБА_11 (з 10.03.2005) були зареєстровані у спірному будинку - за місцем проживання спадкодавця, що стверджується копіями їх паспортів.

Постановою приватного нотаріуса Надвірнянського районного нотаріального округу Дремлюк В.В. від 25.01.2022 року, ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на належну йому 1/4 частку на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 матері через відсутність оформлених відповідно до чинного законодавства документів, що підтверджують належність спірного житлового будинку спадкодавцеві ОСОБА_5 .

Статтею 16 Закону України "Про власність" та положеннями Кодексу про шлюб та сім`ю України, що діяв до 1 січня 2004 року й був чинний на час придбання покійними ОСОБА_4 та ОСОБА_5 спірного житлового будинку, визначалось, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є спільною сумісною власністю (частина перша статті 22 КпШС України).

Нормами Сімейного кодексу України, що набрав чинності з 1 січня 2004 року та був чинним на час відкриття спадщини, передбачено, що майно, яке набуто подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення (частини перша, друга статті 70 СК).

Відтак, установлено, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , який відповідно свідоцтва про право власності на житловий будинок від 08.08.1988 зареєстрований за ОСОБА_4 належав подружжю на праві спільної сумісної власності, так як нажитий подружжям за час шлюбу.

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За правилами статті 1223 ЦК Україниправо на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Тобто особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину.

Установлено, що у день відкриття спадщини після сметрі ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 у житловому будинку АДРЕСА_1 були зареєстровані та постійно проживали чоловік покійної ОСОБА_4 , син ОСОБА_3 і дочка ОСОБА_8 , які відповідно ч.3ст. 1268 ЦК України прийняли спадщину по 1/6 частині кожний з Ѕ частини вищевказаного житлового будинку з надвірними спорудами, так як протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не заявляли про відмову від неї.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Зі спливом шести місяців з дня відкриття спадщини спадкоємець, діючи розумно, обачливо і добросовісно, має отримати свідоцтво про право на спадщину.

Обов`язок спадкоємця, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно встановлено і у статті 1297 ЦК України.

Правових наслідків невиконання такого обов`язку, зокрема у вигляді втрати права на спадщину, положеннями цивільного законодавства не передбачено. Водночас спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якого є нерухоме майно, але не отримав свідоцтва про право на спадщину, не має можливості розпоряджатися таким майном, оскільки у нього немає правовстановлюючого документа на спадкування нерухомого майна.

Свідоцтво про право на спадщину - це документ, який посвідчує перехід права власності на спадкове майно від спадкодавця до спадкоємців. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується оформлення спадкових прав.

Отже, позивач ОСОБА_3 не має можливості розпоряджатися спадковим майном, оскільки у нього немає правовстановлюючого документа на спадкування нерухомого майна.

Згідно із ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно зі статтею 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Судом також встановлено, що згідно договору дарування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, посвідченим приватним нотаріусом Надвірнянського районного нотаріального округу Шушкевич С.М. 10.02.2021 за №143, житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 ОСОБА_9 подарував ОСОБА_1 .

Згідно ч. 2 ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частина 1 ст. 203 ЦК України регламентує, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно із ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частиною 1 ст. 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Крім того, відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України саме власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Таким чином, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції не враховано, що відчужуючи за договором дарування житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 ОСОБА_9 не був власником усього спірного будинку, всупереч вимогам закону ним відчужено увесь спірний будинок.

Разом з тим, установлено, що позивач ОСОБА_12 має право на спадкування лише 1/6 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 . Відтак, колегія суддів вважає, що його вимогу необхідно задовольнити лише частково, визнавши договір дарування спірного будинку, укладеного 10.02.2021 року ОСОБА_4 та ОСОБА_1 недійсним в частині дарування 1/6 частини вказаного будинку, яка належить позивачу.

Щодо державної реєстрації та права власності

Одним зі способів захисту цивільного права є визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (п. 10 ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, далі - ЦК України).

При цьому відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр речових прав).

Згідно із ст. 26, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» регламентують, що записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав, а також, що Державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, зокрема, проводиться на підставі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Отже, рішення суду по цій справі про визнання за ОСОБА_3 права власності в порядку спадкування після смерті його матері ОСОБА_5 на 1/6 частину спірного будинку, є саме таким рішенням щодо права власності, яке передбачено вищенаведеними положеннями Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», тому підлягають задоволенню його вимоги щодо скасування відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та не є втручанням у право власності відповідача ОСОБА_1 на таку ж частину спірного будинку.

За змістом п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно вимог п. п. 1, 3, 4 ч. 1, 2 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції постановлено з неповним з`ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з допущенням порушення норм матеріального та процесуального права, тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_3 .

Щодо судових витрат.

Статтею 133 ЦПК Українипередбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне змінити розподіл судових витрат, а саме стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 1448,60 (одну тисячу чотириста сорок вісім гривень) судового збору за подання апеляційної скарги та 992,40 (дев`ятсот дев`яносто дві гривні) за подання позовної заяви.

Керуючись ст. 374, 376, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково. Рішення Надвірнянського районного суду 04 липня 2022 року скасувати й ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування та визнання права власності на домоволодіння в порядку спадкування задовольнити частково.

Визнати договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 та ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_5 , посвідчений 10.02.2021 року приватним нотаріусом Надвірнянського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Шушкевич С.М., недійсним - в частині дарування 1/6 частини вказаного житлового будинку.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/6 частину житлового будинку АДРЕСА_3 , з господарськими будівлями та спорудами - літня кухня дерев`яна площею 15.3 кв.м. за літерою «Б», сарай дерев`яний площею 11,0 кв.м. за літерою «В», сарай цегляний площею 27.5 кв.м. за літерою «Г», сарай дерев`яний площею 14,8 кв.м. за літерою «Д». вбиральня дерев`яна площею 1,0 кв.м. за літерою «Е», ворота металеві за №1(один). огорожа металева сітка за №2(два), колонка питна металева труба за №4(чотири), який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_7 .

Скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно рішення державного реєстратора-приватного нотаріуса Надвірнянського районного нотаріального округу Шушкевич С.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 56552829 від 10.02.2021 на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 та припинити право власності за номером запису: 40491823.

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_7 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) 1448,60 (одну тисячу чотириста сорок вісім гривень) судового збору за подання апеляційної скарги та 992,40 (дев`ятсот дев`яносто дві гривні) за подання позовної заяви.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з часу складання повного судового рішення.

Повний текст складено 18 листопада 2022 року.

Судді: В.Д.Фединяк

Л.В.Василишин

І.О.Максюта