Справа № 462/695/22 Головуючий у 1 інстанції: Іванюк І.Д.
Провадження № 22-ц/811/1797/22 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,

секретаря: Іванової О.О.

без участі сторін, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 21 квітня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Львівський державний завод «ЛОРТА» про стягнення невиплаченої заробітної плати, вихідної допомоги, компенсації за невикористані дні відпустки та середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, -

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, в якому просив стягнути з Державного підприємства «Львівський державний завод «ЛОРТА» на його користь невиплачену заробітну плату, вихідну допомогу, компенсацію за 80 календарних днів невикористаної щорічної відпустки в сумі 162 904,80 грн. без утримання податку й інших обов`язкових платежів, середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 25 січня 2022 року по день винесення рішення суду.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що він перебував у трудових відносинах з ДП «Львівський державний завод «ЛОРТА» /надалі ДП «ЛДЗ «ЛОРТА»/ та 24 січня 2022 року звільнений з посади провідного інженера конструктора відділу систем керування (704) ДП «ЛДЗ «ЛОРТА» за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

Вказував, що відповідач не провів з ним повний розрахунок у день звільнення, зокрема, не виплатив заборгованість по заробітній платі за жовтень грудень 2021 року та січень 2022 року, вихідну допомогу у розмірі 3 місячного середнього заробітку, компенсацію за 80 днів невикористаної щорічної відпустки. У результаті невиплати йому у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, усіх сум, що належать йому від підприємтства, у нього виникло право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період 25.01.2022 року по день прийняття рішенням судом виходячи із того, що його середньоденний заробіток становить 931,27 грн.

У зв`язку з наведеним, просив позов задовольнити.

Оскаржуваним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 21 квітня 2022 року позов задоволено частково.

Стягнуто із Державного підприємства «Львівський державний завод «ЛОРТА» на користь ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати за період з жовтня 2021 року по січень 2022 року, вихідну допомогу та компенсацію за 80 календарних днів невикористаної щорічної відпустки у сумі 162904 (сто шістдесят дві тисячі дев`ятсот чотири ) гривні 80 коп. без утримання податку й інших обов`язкових платежів, які підлягають відрахуванню при сплаті, а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.01.2022 року по 21.04.2022 року у розмірі 20000 /двадцять тисяч/ гривень без утримання податку й інших обов`язкових платежів, які підлягають відрахуванню при сплаті.

Стягнуто із Державного підприємства «Львівський державний завод «ЛОРТА» на користь ОСОБА_1 992 гривні 40 копійок судового збору.

Стягнуто із Державного підприємства «Львівський державний завод «ЛОРТА» на користь держави 992 гривні 40 копійок судового збору.

Вищезгадане рішення в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі посилається на те, що не може вважатись справедливим, пропорційним і таким, що відповідає обставинам справи розмір виплат середнього заробітку в сумі 20000,00 грн., оскільки Рішення не містить правового висновку про те, на якій підставі суд зменшив розмір середнього заробітку, який мав сплатити Відповідач за тривалу затримку виплат з вини останнього належних йому сум, передбачених Конституцією України, КЗпП України, Законом України «Про оплату праці», трудовим договором та Колективним договором, укладеним на підприємстві.

Вказує, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні не навів жодних розрахунків, а суму, яку присудив до стягнення на його користь просто визначив на свій розсуд.

Проситьрішення Залізничного районного суду м. Львова від 21 квітня 2022 року скасувати частково та ухвалити нове рішення в частині стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 до Державного підприємства «Львівський державний завод «ЛОРТА» в повному обсязі, а саме: стягнути з Державного підприємства «Львівський державний завод «ЛОРТА» на користь ОСОБА_1 середній заробіток з 25.01.22р. по день прийняття рішення, а саме: 57738,74 грн.( п`ятдесят сім тисяч сімсот тридцять вісім грн 74 коп.) без утримання податків й інших обов`язкових платежів.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Згідно ч. 5 статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 22 вересня 2022 року, є дата складення повного судового рішення 13 жовтня 2022 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, виходячи з наступного.

Судом та матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ДП «Львівський державний завод «ЛОРТА» та 24 січня 2022 року звільнений з роботи з посади провідного інженера конструктора відділу систем керування (704) ДП «Львівський державний завод «ЛОРТА» за власним бажанням за ч. 3 ст. 38 КЗпП України /наказ № 14к від 24 січня 2022 року/, що стверджується копією трудової книжки та витягом з наказу /а.с. 7-8,18/.

Як вбачається із розрахункових листків та довідки, виданих ДП «ЛДЗ «ЛОРТА», з жовтня 2021 року по січень 2022 року позивачу ОСОБА_1 щомісячно нараховувалася заробітна плата, а саме: у жовтні 2021 року позивачу нараховано до виплати 13905,84 грн. з утриманням податків; у листопаді 2021 року 17648,72 грн. без утримання податків й інших обов`язкових платежів або 14207,22 грн. з утриманням податків, у грудні 2021 року 16808,25 та 13530,65 відповідно; у січні 2022 року позивачу нараховано 94678,30 грн. - заробітної плати, невикористаної відпустки, вихідної допомоги і компенсації з утриманням податків й інших обов`язкових платежів /а.с. 9-10/.

Згідно із поточною випискою з банківського рахунку ОСОБА_1 вбачається, що заробітна плата виплачувалася йому у неповному обсязі. Зокрема, станом на 25 січня 2022 року йому виплачено заробітну плату за вересень 2021 року включно /а.с 11-17/.

Відповідно до довідки №13 від 24 січня 2022 року /а.с. 9/ та довідки № 34 заборгована відповідачем заробітна плата позивачу за період з жовтня 2021 року по січень 2022 року, вихідна допомога та компенсація за 80 календарних днів невикористаної щорічної відпустки становить 136 322,01 грн. з утриманням податків й інших обов`язкових платежів, що не заперечується сторонами.

Згідно із ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відтак, судом першої інстанції обґрунтовано встановлено, що відповідачем порушено право позивача на своєчасне отримання заробітної плати у нарахованому розмірі, а тому позовна вимога про стягнення заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі є підставною.

Зі змісту ст. 117 КЗпП України вбачається, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 КЗпП, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно із правовою позицією Верховного Суду України, викладеної у справі № 6-64цс13, згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Як вбачається із роз`яснень даних у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, якщо роботодавець не доведе відсутності у цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Згідно із постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого вказаною постановою, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Пунктом 4 Порядку встановлено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються одноразові виплати /компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо/.

У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Згідно із п.п. 14.1.48 п. 14.1 ст. 14 ПК України заробітна плата - це основна та додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, які виплачуються (надаються) платнику податку у зв`язку з відносинами трудового найму згідно із законом. Тому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні входить до бази оподаткування ПДФО у складі інших оподатковуваних доходів на підставі п.п. 164.2.20 ПК України. Наведене також вбачається із листа ДФС від 09 червня 2016 року № 12817/6/99-99-13-02-03-15.

Із врахуванням наведених норм законодавства, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки виплати належних звільненому працівникові сум по день фактичного розрахунку.

При визначенні його розміру суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що середньоденна заробітна плата позивача становить 931,27 грн. без утримання податків й інших обов`язкових платежів.

Згідно листа Міністерства економіки України № 47-03/520 від 12 серпня 2021 р. «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2022 рік» кількість робочих днів за період з 25 січня 2022 року по 21 квітня 2022 року /день ухвалення рішення суду/ складає 62 дні (5 днів за січень 2022 року + 20 днів за лютий 2022 року + 22 дні за березень 2022 року + 15 днів за квітень 2022 року).

Враховуючи вищезазначені обставини, судом першої інстанції правильно встановлено, що фактична заборгованість по середньому заробітку за час затримки розрахунку перед позивачем становить 57 738,74 грн. без утримання податків й інших обов`язкових платежів.

В той же час, постановляючи оскаржуване рішення в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність стягнення із Державного підприємства «Львівський державний завод «ЛОРТА» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 20 000 грн., вважаючи таку компенсацію майнових втрат достатньою.

З таким висновком суду колегія суддів не може погодитись, виходячи із наступних обставин.

Згідно вимог ст.. ст. 116 та 117 КЗпП України, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Зокрема, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

В оскаржуваному рішенні суд першої інстанції посилається на Постанову Великої палати Верховного Суду від 26 червня 2019 р. у справі №761/9584/15-ц, у якій Верховний Суд відступив від попередніх висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16 та дійшла висновку, що суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

При цьому, згідно вищезгаданої постанови Постанову Великої палати Верховного Суду зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.

- Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

- Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Крім цього в постанові Великої палати Верховного Суду від 26 червня 2019 р. у справі №761/9584/15-ц зазначено, що встановлений ст.117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця та вказано що працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовною вимогою про стягнення з Державного підприємства «Львівський державний завод «ЛОРТА» середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні діяв добросовісно та звернувся з вимогою про стягнення відповідних сум без зволікань, через два тижні після звільнення, коли стало зрозуміло, що в добровільному порядку Відповідач не має наміру сплатити заборгованість, в той же час ДП «Львівський державний завод «ЛОРТА» не виконав свого обов`язку з оплати виконаної найманим працівником роботи та не надав суду жодних доказів щодо існування реальних об`єктивних обставин, які унеможливили для нього виконати обов`язок по виплаті.

При ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції не було досліджено розмір втрат, які зазнав ОСОБА_1 , не було наведено обставин не співмірності вказаного розміру із заявлених позивачем до стягнення сум, а також не наведено підстав для зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

За вказаних обставин, враховуючи всі обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що в даному випадку відсутні підстави для зменшення розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, оскільки позивач діяв добросовісно і розмір 57 738,74 грн. є співмірним ймовірному розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Враховуючи вищенаведене, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає до задоволення, шляхом зміни рішення Залізничного районного суду м. Львова від 21 квітня 2022 року в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та розподілу судових витрат.

В частині стягнення із Державного підприємства «Львівський державний завод «ЛОРТА» вихідної допомоги та компенсації за 80 календарних днів невикористаної щорічної відпустки у сумі 162 904 грн. 80 коп. без утримання податку й інших обов`язкових платежів, рішення Залізничного районного суду м. Львова від 21 квітня 2022 року не оскаржувалось, а тому не було предметом перегляду апеляційного суду.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

За вказаних обставин слід стягнути з Державного підприємства «Львівський державний завод «ЛОРТА» на користь ОСОБА_1 2 480 грн. 40 коп. судового збору.

Керуючись ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 381, 382, 384, 389 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 21 квітня 2022 року в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та розподілу судових витрат змінити.

Стягнути із Державного підприємства «Львівський державний завод «ЛОРТА» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.01.2022 року по 21.04.2022 року у розмірі 57 738 грн. (п`ятдесят сім тисяч сімсот тридцять вісім) гривень без утримання податку й інших обов`язкових платежів, які підлягають відрахуванню при сплаті.

Стягнути Державного підприємства «Львівський державний завод «ЛОРТА» на користь ОСОБА_1 2 480 ( дві тисячі чотириста вісімдесят) гривень 40 копійок судового збору.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 13 жовтня 2022 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приклота Т.І.