Провадження № 22-ц/812/811/22 Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2022 року м. Миколаїв

справа № 486/677/21

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Коломієць В.В., Шаманської Н.О.,

переглянувши в апеляційному порядку у спрощеному провадженні без виклику сторін цивільну справу за позовом

акціонерного товариства «УкрСиббанк»

до ОСОБА_1

про стягнення трьох відсотків річних

за апеляційною скаргою акціонерного товариства «УкрСиббанк»

на рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області, ухвалене 4 серпня 2022 року суддею Далматовою Г.А. в приміщенні цього ж суду (дата складання повного рішення не зазначена),

У С Т А Н О В И В:

У квітні 2021 року АТ «УкрСиббанк» звернулось з позовом до ОСОБА_1 , в якому зазначало, що 25 травня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до умов якого банк надав їй кредит у розмірі 25000 дол. США та визначив умови користування і повернення кредитних коштів. Виконання кредитного договору забезпечено іпотекою та порукою. У зв`язку з порушенням позичальником умов повернення кредиту рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 5 травня 2014 року (справа №486/271/14-ц) звернуто стягнення 156 523, 01 грн. кредитної заборгованості, що за офіційним курсом НБУ на день складання розрахунку еквівалентно 19 582,51 дол. США, на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 . У задоволенні позовних вимог про стягнення цієї суми, як окремої вимоги, відмовлено.

На виконання судового рішення ОСОБА_1 сплатила у грудні 2020 року 5520 дол. США. Станом на 16 квітня 2021 року непогашена заборгованість за рішенням суду складає 14 062,51 дол. США.

Посилаючись на порушення виконання грошового зобов`язання та положення статті 625 ЦК, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 3% річних від простроченої суми в межах трирічного строку позовної давності (16 квітня 2018 року 16 квітня 2021 року), що загалом складає 1 716,85 дол. США та судові витрати.

Відповідачка ОСОБА_1 позов не визнала та просила відмовити у його задоволенні. У відзиві на позовну заяву вона зазначала, що позивач не довів умови застосування санкцій статті 625 ЦК; вона не ухилялась від виконання судового рішення, а тривалий час не могла отримати від банку реквізитів для сплати боргу; добровільно сплатила 5520 дол. США. При цьому банк продовжує нараховувати їй відсотки за користування кредитом та пеню, а тому одночасне застосування санкцій статті 625 ЦК є подвійною відповідальністю. Крім того, звернувшись до суду з позовом про стягнення всього кредитного боргу у 2014 році, позивач змінив строк дії договору, тому з дня набрання судовим рішенням законної сили (9 квітня 2014 року) у зацікавленої сторони почався перебіг позовної давності і за вимогами про сплату процентів за статтею 625 ЦК. Звернувшись до суду з цим позовом 27 квітня 2021 року, банк пропустив трирічний строк позовної давності.

Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 4 серпня 2022 року у задоволенні позову АТ «УкрСиббанк» відмовлено.

В апеляційній скарзі представник АТ «УкрСиббанк» просив рішення скасувати та задовольнити позов. Апелянт не погодився з застосуванням судом правил статті 625 ЦК, як особливої міри відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання за судовим рішенням, яка продовжує діяти до моменту усунення порушень (сплати боргу) і обмежується лише позовною давністю - три роки, що передують пред`явленню позову. Необґрунтованим є і посилання суду на зловживання банком своїми правами в частині виконання судового рішення та ненадання доказів на підтвердження розміру заборгованості. Банк надав суду розрахунок 3% річних за період 2018-2021 років, як у вигляді окремого документу, так і навів розрахунок у позовній заяві. Врахував кредитор і 5520 дол. США, сплачених ОСОБА_1 коштів на виконання судового рішення в грудні 2020 року та послався на невиконання рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки у зв`язку з дією мораторію. Виконав банк і приписи процесуальних норм щодо направлення відповідачці копій тих документів, які надані ним суду, і які не є новими для ОСОБА_1 доказами. Факт невиконаного ОСОБА_1 зобов`язання за судовим рішенням та дотримання строку пред`явлення до виконання підтверджується виконавчим провадженням, відкритим приватним виконавцем у лютому 2022 року. Висновок суду щодо порядку обчислення позовної давності та закінченням цього строку є помилковим.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , діючи через представника, вважаючи судове рішення законним та обґрунтованим, посилалась на ті ж обставини, якими вона заперечувала позов, а саме недоведеність протиправної поведінки, як підстави відповідальності за статтею 625 ЦК; закінчення позовної давності, яка і за цими вимогами почала перебіг з 10 вересня 2014 року після набрання законної сили судовим рішенням; невірно визначену заборгованість, яку банк продовжує рахувати за умовами кредитного договору після ухвалення судового рішення і яка за цим розрахунком складає 35029,11 доларів США.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК справу розглянуто в порядку письмового провадження у відсутності сторін.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що банк не надав інформацію про виконання судового рішення за рахунок реалізації іпотечного майна, не перерахував заборгованість з урахуванням сплаченої частини боргу та дійшов висновку, що строк виконання основного зобов`язання, який почав перебіг з 2014 року, вже закінчився, а тому і звернення з позовом за статтею 625 ЦК здійснено поза межами позовної давності. При цьому суд послався на правові позиції Верховного Суду, які викладені у постанові від 6 березня 2019 року у справі №757/4468/15ц та від 20 січня 2021 року у справі №715/1452/19.

Проте з таким застосуванням судом правил позовної давності погодитись не можна.

Так, відповідно до частини 1 статті 509 ЦК зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію зокрема, сплатити гроші, або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За правилом статті 610 ЦК порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною 2 статті 625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора має сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону виникає обов`язок сплатити кредитору, зокрема, 3 % річних від простроченої суми.

Оскільки стаття 625 ЦК розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

У кредитних правовідносинах після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК (дострокове розірвання договору) право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти припиняється. Права та інтереси позивача забезпечуються частиною 2 статті 625 ЦК, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК (постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц). (провадження № 14-154цс18).

За змістом статті 625 ЦК нарахування 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанова Великої Палати Верховного суду від 7 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19).

Зобов`язання зі сплати 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, і вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (пункт 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19).

Передбачене частиною 2 статті 625 ЦК нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Річні розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі (або рішенні про стягнення заборгованості) для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16).

Згідно зі статтею 256 ЦК позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК).

Відповідно до частини 1 статті 261 ЦК за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (частини 1,3 статті 264 ЦК).

Зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стаття 266 ЦК).

Відповідно до частини 4 статті 267 ЦК сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Судом встановлено, що 25 травня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до умов якого банк надав останній кредит в іноземній валюті у розмірі 25 000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13,5 % річних, а відповідач зобов`язалася повернути наданий кредит не пізніше 25 травня 2015 року згідно графіку (а.с. 15-18 том 1).

Додатковою угодою № 1 від 14 лютого 2009 року до договору про надання споживчого кредиту № 0 від 25 травня 2007 року змінено схему погашення кредиту та кінцевий термін повернення кредиту - 22 травня 2023 року (а.с. 19, 20-21 том 1).

На забезпечення виконання кредитного договору між сторонами укладено договір поруки та іпотечний договір щодо квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Южноукраїнського міськрайоного суду Миколаївської області від 5 травня 2014 року (справа №486/271/14-ц) звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме, чотирикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 для задоволення вимог ПАТ «УкрСиббанк», що виникли на підставі кредитного договору №0 від 25 травня 2007 року в розмірі 156 523, 01 грн., що за офіційним курсом НБУ на день складання розрахунку еквівалентно 19 582,51 дол.США, з яких 144185,65 грн., що за офіційним курсом еквівалентно 18038,99 дол. США - кредитна заборгованість; 8913,71 грн., що еквівалентно 1115,19 дол. США - заборгованість по процентам; 1506,44 грн., що еквівалентно 188,47 дол.США - пеня за прострочення сплати кредиту; 1917,21 грн., що еквівалентно 239,86 дол.США - пеня за прострочення сплати процентів. Встановлено спосіб реалізації нерухомого майна - шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, з дотриманням вимог Закону «Про іпотеку» з початковою ціною на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності, не нижче 307950 грн. Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в солідарному порядку на користь ПАТ «УкрСиббанк» 1565, 23 грн. судових витрат. В задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 156 523,01 грн., що за офіційним курсом еквівалентно 19 582,51 доларам США, відмовлено.

Рішення набуло законної сили на підставі рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 9 вересня 2014 року (а.с.22-24, 25-26 том1).

Судове рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки включає визначений судом розмір стягнення, а тому по суті є рішенням про покладення на відповідача грошового зобов`язання з визначеним правом кредитора задовольнити свої грошові вимоги за рахунок іпотечного майна.

На виконання рішення суду від ОСОБА_1 на рахунок позивача надійшли кошти:

29 грудня 2020 року 5000 дол. США

30 грудня 2020 року 520 дол. США (а.с.27 том 1).

Непогашена заборгованість, розмір якої визначено судовим рішенням, складає 14 062,51 (19582,51 5520) дол.США.

Наявність заборгованості ОСОБА_1 за рішенням суду підтверджено і відомостями про відкрите виконавче провадження №68597574 (а.с26 том2).

Отже, встановлені обставини свідчать про те, що на час розгляду справи ОСОБА_1 має невиконане грошове зобов`язання, яке виникло з умов кредитного договору та підтверджено судовим рішенням від 5 травня 2014 року, в валюті (за умовами договору та рішення суду) в розмірі 14 062,51 дол.США.

Наявність невиконаного грошового зобов`язання є підставою для застосування правил статті 625 ЦК та розрахунку 3% річних, визначених у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення.

Правила статті 625 ЦК, як особливої міри відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, застосовуються з моменту виникнення у сторони обов`язку виконати зобов`язання, продовжують діяти протягом всього часу до моменту усунення порушень (сплати боргу) і обмежуються позовною давністю - три роки, що передують пред`явленню позову. Врахуванню підлягають і факти переривання перебігу позовної давності.

Встановлені у справі обставини свідчать про те, що право на нарахування 3%, річних на прострочене грошове зобов`язання виникло у позивача з 10 вересня 2014 року на всю суму боргу (19582,51 дол.США) та в такому обсязі діяло до грудня 2020 року, а з грудня 2020 року і до теперішього часу на залишок заборгованості (14 062,51 дол. США).

Дії ОСОБА_1 по частковому погашенню боргу у грудні 2020 року свідчать про переривання перебігу позовної давності (стаття 264 ЦК) до вимог, які виникли в межах трирічного строку до цієї дати (тобто з 29 та з 30 грудня 2017 року відповідно).

Проте, враховуючи принцип диспозитивності цивільного процесу та межі заявлених позовних вимог (за період з 16 квітня 2018 року до 16 квітня 2021 року), апеляційний суд вважає що вимоги позивача підлягають задоволенню в повному обсязі.

Отже, 3% річних складають:

з 16 квітня 2018 року до 29 грудня 2020 року 19582,51 дол.США х 989 днів прострочення 6365 х 3% = 1591,82 дол.США;

з 30 грудня 2020 року до 3 січня (першій операційний день з 30 грудня) 2021 року - (19582,51 5000) = 14582,51 дол.США х 5 днів прострочки :365 х 3% = 5,99 дол.США;

з 4 січня 2021 року до 16 квітня 2021 року (14582,51 - 520) = 14062,51 дол.США х 103 дні прострочення 6365 х 3% = 119,05 дол.США;

а всього 1 716,85 (1591,82 + 5,99 + 119,5) дол. США, які підлягають стягненню з ОСОБА_1 відповідно до статті 625 ЦК.

Апеляційний суд не може погодитись з доводами відповідачки про те, що таке нарахування є подвійною відповідальністю, оскільки складовими кредитного боргу, визначеного судовим рішенням від 5 травні 2014 року, вже є нараховані відсотки, пеня тощо.

Як зазначено вище, 3% річних на відміну від процентної ставки за користування кредитом та пені, нарахування яких передбачено умовами кредитного договору, є особливою, додатковою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, яка застосовується незалежно від процентної ставки за користування кредитом та штрафних санкцій (пені, неустойки).

Отже, застосування санкцій статті 625 ЦК не є подвійною відповідальністю за прострочення виконання грошового зобов`язання та подвійними процентами (стаття 1048 ЦК).

Не має правового значення і посилання представника ОСОБА_1 на невірний розрахунок банку розміру заборгованості за період з 2014 року та безпідставне збільшення його розміру до 35029,11 дол. США.

За основу для розрахунку 3% річних прийнято розмір заборгованості, визначеної судовим рішенням від 5 травня 2014 року (19582,51 дол.США) та враховані сплачені відповідачкою у грудні 2020 року 5 520 дол.США. Проценти за користування кредитом після ухвалення судового рішення до цього розрахунку не входили.

Непереконливими є і доводи, викладені відповідачем у відзиві на апеляційну скаргу, про відсутність умов притягнення до відповідальності за статтею 625 ЦК, а саме недоведеність вини ОСОБА_1 у несвоєчасному виконані судового рішення.

Так, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Прострочення боржника не настає, якщо зобов`язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора (стаття 612 ЦК).

Відповідно до статті 614 ЦК особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Строк виконання зобов`язання за договором № 0 від 25 травня 2007 року було змінено реалізацією банком права на дострокове розірвання договору, що підтверджено судовим рішенням від 5 травня 2014 року, яке набуло законної сили 9 жовтня(вересня) 2014 року.

При цьому відповідачка ОСОБА_1 не довела, що з жовтня 2014 року вжила всіх залежних від неї заходів щодо виконання грошового зобов`язання та не виконала цей обов`язок саме внаслідок перешкод, створених банком.

Не можуть вважатись обґрунтованими і твердження представника ОСОБА_1 про пропуск банком позовної давності до вимог за статтею 625 ЦК. Посилаючись на ці обставини апелянт, вважає, що позовна давності для цих вимог починає перебіг з наступного дня після набрання законної сили судовим рішенням 10 вересня 2014 року та закінчується у відповідне число через три роки.

Проте прострочення грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, яке закінчується тільки зі сплатою боргу, а тому право банку на застосування статті 625 ЦК триває протягом всього цього часу в межах трьох років, враховуючи можливі переривання цього строку.

Отже, твердження апелянта про пропуск позовної давності пов`язані з невірним тлумаченням та застосуванням до спірних правовідносин правил статті 267 ЦК.

Не можна погодитись і з застосування судом першої інстанції правил обчислення позовної давності, зокрема статті 266 ЦК щодо позовної давності до додаткових вимог.

Висновок суду про те, що на час звернення з позовом про стягнення коштів за статтею 625 ЦК (квітень 2021 року) позовна давність за вимогами про виконання основного зобов`язання (повернення кредитних коштів) вже закінчилась, взагалі не має жодного обґрунтування.

Право на примусове виконання судового рішення від 14 травня 2014 року, яке набуло законної сили 9 вересня 2014 року, не припиняється автоматично зі спливом трирічного строку. За певних обставин стягувач має право на повторне пред`явлення виконавчого листа до виконання.

До того ж, матеріали справи містять відомості про відкриття у лютому 2022 року виконавчого провадження №6859757 за виконавчим листом, виданим на підставі судового рішення від 5 травня 2014 року.

Посилання суду на правові позиції Верховного Суду (постанова від 6 березня 2019 року у справі №757/44680/15ц та від 20 січня 2021 року у справі №715/1452/19 є непереконливими, оскільки фактичні обставини у цих справах є відмінними від обставин даної справи.

У справах, які розглядав Верховний Суд, факт спливу позовної давності за основною вимогою було встановлено або судом при розгляді самої справи (справа №757/44680/15-ц), або іншим судовим рішенням, ухваленим раніше (справа № 715/1452/19). Тому висновки вищої судової інстанції у цих справах не можуть вважатись релевантними (доречними, відповідними) та не підлягають застосуванню у цій справі.

Отже, підстав для висновку про закінчення позовної давності до вимог банку про стягнення 3% річних за статтею 625 ЦК та застосування наслідків пропуску позовної давності за пунктом 4 статті 267 ЦК апеляційний суд не вбачає.

Оскільки суд першої інстанції не звернув належної уваги на всі встановлені обставини та невірно застосував норми цивільного законодавства щодо позовної давності, судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення про задоволення позову.

Відповідно до статті 141 ЦПК позивачеві підлягають відшкодуванню судові витрати, які складаються з судового збору, сплаченого при поданні позовної заяви (2 270 грн.) та апеляційної скарги (3 405грн.).

Керуючись статтями 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу задовольнити частково.

Рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 4 серпня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов акціонерного товариства «УкрСиббанк» задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , АДРЕСА_3 ) на користь акціонерного товариства «УкрСиббанк» (, вул. Андріївська 2/12, м. Київ 04070) три відсотки річних в розмірі 1 716,85 доларів США та 5 675 грн. судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: В.В.Коломієць

Н.О.Шаманська

---------------------------

повну постанову складено 13 жовтня 2022 року