Справа № 367/4014/22
Провадження №2-з/367/250/2022
УХВАЛА

Іменем України

12 жовтня 2022 року суддя Ірпінського міського суду Київської області Третяк Я.М., перевіривши матеріали заяви, поданої адвокатом Асатрян Оленою Вікторівною, яка діє в інтересах ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2022 року адвокат Асатрян Олена Вікторівна, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , звернулась до суду із заявою про забезпечення позову, в якій просила суд накласти арешт на 41/100 частини квартири АДРЕСА_1 та заборонити ОСОБА_2 вчиняти будь- які дії щодо відчуження 41/100 частини квартири АДРЕСА_1 .

В обґрунтування заяви про забезпечення позову адвокат вказує, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер рідний батько ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який на час своєї смерті постійно проживав по АДРЕСА_2 .

До спадкового майна покійного належить 41/100 частини квартири за АДРЕСА_1 , вказана квартира належить заявнику (59/100 частини квартири) та його померлому батькові (41/100 частка квартири) на праві спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 02.12.2005.

Зазначає, що після поховання батька, ОСОБА_3 звернувся до Ірпінської міської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та дізнався, що 08.07.1986 при житті батько вчинив заповіт, яким заповів свою частку вищезазначеної квартири ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який є ОСОБА_5 рідним братом.

При житті померлий ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , хворів на шизофренію та йому в 1980 році була встановлена III група інвалідності за даним захворюванням, внаслідок цього він перебував на обліку у психіатра в КЗ «Ірпінська центральна міська лікарня» (м. Ірпінь, вул. Садова 38), де знаходяться всі медичні документи та висновки про його хворобу, дані факти підтверджуються направлення на стаціонарне лікування в Київську облпсихоневрологічну лікарню № 2 та в КЄПНБМд 2 від 12.02.1986. Протягом всіх років заявник ОСОБА_1 піклувався своїм батьком, купував йому ліки, речі, доглядав його та поховав за власні кошти. Жодного разу батько не згадував про те, що свою частину в квартири він заповів другому сину, ОСОБА_4 (прізвище по матері), який не піклувався за своїм рідним та важкохворим батьком. Син покійного постійно проживав за кордоном та не приїжджав до своїх батьків. Але ж після смерті батька, подав заяву про прийняття спадщини в державну нотаріальну контору.

Згідно з медичними документами та епікризами померлого ОСОБА_3 з 1980 року він постійно скаржився на загальну слабкість, головні болі, його переслідував постійний страх, галюцинації, він практично ні з ким не контактував та потребував постійного догляду в зв`язку з психічним розладом.

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 за кордоном на ОСОБА_6 , після його смерті до нотаріальної контори звернувся його син - ОСОБА_7 , який вважає, що частина квартири по заповіту після смерті батька перейшла до нього в спадок та має намір продати частину спірної квартири.

Заявник посилається на те, що невжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну квартиру може мати наслідком заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам заявника та може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду та ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача, що відповідає меті застосування правового інституту забезпечення позову.

На підставі викладеного, заявник просить подану заяву задовольнити.

Відповідно до ч. 1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

За таких обставин розгляд заяви проводиться без повідомлення сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Дослідивши письмові докази, подану заяву про забезпечення позову, суд приходить до наступного висновку.

Згідно із ч.ч. 1-2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Тобто, однією із причин, в зв`язку з якими потрібно забезпечити позов, може бути припущення особи щодо обставин, що несуть загрозу невиконання або утруднення виконання можливого рішення.

З точки зору закону значення цих заходів полягає в тому, що ними захищаються законні інтереси (права) позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли неприйняття заходів може призвести до невиконання судового рішення.

Частиною 1 ст. 150 ЦПК України визначено перелік видів забезпечення позову.

Зокрема, відповідно до п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.

Частиною 3 ст. 150 ЦПК України встановлено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

У разі подання заяви про забезпечення позову до подання позовної заяви заявник повинен пред`явити позов протягом десяти днів, а у разі подання заяви про арешт морського судна - тридцяти днів з дня постановлення ухвали про забезпечення позову.

Відповідно до постанови Пленуму ВСУ № 9 від 22.12.2006 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» суд, розглядаючи заяву про забезпечення позову, має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову згідно з роз`ясненнями, які містяться в постанові Пленуму ВСУ № 9 від 22.12.2006 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

При цьому, під забезпеченням позову слід розуміти сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові № 6-605 цс16 від 25.05.2016, винесеної за результатами перегляду рішення Апеляційного суду м. Києва, та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Метою забезпечення позову, згідно з вказаною постановою, є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15.08.2018 у справі №922/4587/13.

Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 № ETS № 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Крім того, Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30.01.2003 № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

ЄСПЛ у рішенні від 20.07.2004 у справі «Шмалько проти України» вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

Арешт є крайнім заходом забезпечення позову та полягає у проведенні його опису, оголошенні заборони розпоряджатися ним, а в разі потреби обмеженні права користування майном або його вилученні у власника.

З наданих суду доказів вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер рідний батько ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

До спадкового майна померлого ОСОБА_3 входить 41/100 частки квартири за АДРЕСА_1 , належних останньому на праві спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 02.12.2005 року.

Заявнику ОСОБА_5 належить 59/100 частин квартири АДРЕСА_1 .

Адвокатом Асатрян О.В. до суду також надано копію інформаційної довідки зі Спадкового реєстру № 40131838, відповідно до якої 18.07.1986 року Ірпінською міською державною нотаріальною конторою посвідчено заповіт за № 433307, заповідач ОСОБА_3 .

Встановлено, що ОСОБА_1 бажає звернутись до суду з позовом до ОСОБА_7 про визнання заповіту недійсним.

Розглянувши заяву про забезпечення позову, виходячи з матеріалів справи, беручи до уваги майбутній предмет спору щодо визнання заповіту недійсним, суд приходить до висновку, що забезпечення позову шляхом арешту на спірну квартиру має підстави, а відтак заява підлягає задоволенню.

При вирішенні питання щодо необхідності застосування зустрічного забезпечення суд зазначає наступне.

Регламентація питання про зустрічне забезпечення позову здійснюється положеннями ст. 154 ЦПК України. Зокрема, вказаною нормою передбачено, що суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення). Розмір зустрічного забезпечення визначається судом з урахуванням обставин справи. Заходи зустрічного забезпечення позову мають бути співмірними із заходами забезпечення позову, застосованими судом, та розміром збитків, яких може зазнати відповідач у зв`язку із забезпеченням позову.

З аналізу наведеної норми вбачається, що єдиним критерієм застосування судом зустрічного забезпечення позову є забезпечення можливості відшкодування збитків, яких може зазнати відповідач у зв`язку із забезпеченням позову. При цьому можливість таких збитків має бути ретельно досліджена судом, визначено їх потенційний розмір, оцінено співмірність застосованих заходів забезпечення позову розміру таких можливих збитків та розміру зустрічного забезпечення.

Суд не вбачає підстав для застосування зустрічного забезпечення, оскільки матеріали справи не містять доводів та аргументів, яким чином накладені арешт та заборона може завдати збитків відповідачу, а також в чому саме можуть полягати такі збитки. Окрім того, не містять матеріали справи й доказів наявності передбачених ст. 154 ЦПК України випадків обов`язкового застосування зустрічного забезпечення.

Керуючись ст.ст. 149, 150, 151, 153, 154, 353-354 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Заяву подану адвокатом Асатрян Оленою Вікторівною, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , про забезпечення позову до подання позовної заяви задовольнити.

В порядку забезпечення позову накласти арешт на нерухоме майно із забороною ОСОБА_2 вчиняти будь-які дії щодо відчуження 41/100 частини квартири АДРЕСА_1 .

Інформація про стягувача: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_3 .

Інформація про боржника: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_4 .

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею. Ухвала підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення шляхом подачі апеляційної скарги до Київського апеляційного суду, проте її оскарження не зупиняє її виконання.

Суддя Я.М.Третяк