Постанова

Іменем України

26 жовтня 2022 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/11111/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Мазурик О. Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Желепи О. В., Кравець В. А.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва

від 11 серпня 2022 року про відмову у видачі судового наказу

в складі судді Савлук Т. В.

у справі №755/6398/22 Дніпровського районного суду м. Києва

за заявою ОСОБА_1

про видачу судового наказу про стягнення аліментів,

боржник - ОСОБА_2

У С Т А Н О В И В:

22 липня 2022 року ОСОБА_1 звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 11 серпня 2022 року відмовлено у видачі судового наказу з тих підстав, що заява про видачу судового наказу подана з порушенням вимог статті 163 ЦПК України.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилалася на те, що ухвала постановлена судом з порушенням норм процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги вказувала, що суд незаконно відмовив у видачі судового наказу з тих підстав, що не надано доказів розірвання шлюбу між батьками дитини, оскільки призначення аліментів на утримання дитини не пов`язується законодавцем із фактом розірвання шлюбу, а права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, незалежно від того чи перебувають вони у шлюбі між собою.

Також вказувала, що не може бути підставою для відмови у видачі судового наказу відсутність доказів відмови батька надавати матеріальну допомогу на утримання дитини та спроможність сплачувати аліменти, оскільки згідно вимог закону, обставинами, які дають право на стягнення аліментів, в тому числі у наказному провадженні, є походження дитини від батька, відсутність встановлення або оспорювання батьківства, проживання дитини із заявником та проживання боржника окремо від дитини. Зауважила, що дані обставини підтверджуються доказами, долученими до заяви про видачу судового наказу, що не враховано судом.

Додала, що відмова у видачі судового наказу обґрунтована судом тим, що неможливо з`ясувати наявність підстав для видачі судового наказу, з урахуванням вимог п. п. 4, 5 ч. 1 ст. 161 ЦПК України, тоді як у даній статті не вимагається надання доказів відмови батька надавати матеріальну допомогу на утримання дитини або доказів можливості надавати таку допомогу.

За наведених обставин, просила скасувати ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 11.08.2022 та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

За приписами ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду про відмову у видачі судового наказу розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у видачі судового наказу, суд першої інстанції виходив з того, що заява подана з порушенням вимог ст. 163 ЦПК України, а саме заявником не надано доказів розірвання шлюбу між батьками дитини, відмови батька надавати матеріальну допомогу на утримання дитини та доказів спроможності батька сплачувати аліменти.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його неправильним, з наступних підстав.

Наказне провадження - це самостійний і спрощений вид судового провадження у цивільному судочинстві при розгляді окремих категорій справ, у якому суддя в установлених законом випадках за заявою про видачу судового наказу особи, якій належить право вимоги, без судового засідання і виклику стягувача та боржника на основі доданих до заяви документів видає судовий наказ, який є особливою формою судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 160 ЦПК України, судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.

В частині першій статті 161 ЦПК України передбачено вимоги, за якими може бути видано судовий наказ. Зокрема, згідно п. 4 цієї частини, судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів на дітей.

В статті 163 ЦПК України визначено вимоги щодо форми та змісту заяви про видачу судового наказу.

Відповідно до ч. 1 ст. 163 ЦПК України, заява про видачу судового наказу подається до суду у письмовій формі та підписується заявником або його представником.

Згідно з ч. 3 ст. 163 ЦПК України, у заяві повинно бути зазначено:

1) найменування суду, до якого подається заява;

2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) заявника і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України заявника та боржника, реєстраційний номер облікової картки платника податків заявника та боржника (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта заявника та боржника (для фізичних осіб - громадян України), а також офіційні електронні адреси та інші дані, якщо вони відомі заявнику, які ідентифікують боржника;

3) ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) представника заявника, якщо заява подається представником, його місце проживання або місцезнаходження;

4) вимоги заявника і обставини, на яких вони ґрунтуються;

5) перелік доказів, якими заявник обґрунтовує обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

В частині третій статті 163 ЦПК України визначено, що до заяви про видачу судового наказу додаються:

1) документ, що підтверджує сплату судового збору;

2) документ, що підтверджує повноваження представника, якщо заява підписана представником заявника;

3) копія договору, укладеного в письмовій формі (в тому числі електронній) формі, за яким пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості;

4) інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

Отже, виходячи з аналізу частин 2, 3 статті 163 ЦПК України, у разі подання заяви про видачу судового наказу про стягнення аліментів, закон не вимагає від заявника додавати до заяви докази розірвання шлюбу між батьками дитини, відмови батька надавати матеріальну допомогу на утримання дитини та докази спроможності батька сплачувати аліменти.

Більше того, як вбачається зі змісту заяви про видачу судового наказу, ОСОБА_1 посилалася на те, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 14.02.2022 у справі №755/20154/21 шлюб між нею та ОСОБА_2 розірвано. Також, зазначила про те, що дитина проживає разом з нею та знаходиться на її повному утриманні, тоді як батько не надає коштів на утримання дитини.

Крім цього, слід враховувати, що за приписами сімейного законодавства, стягнення аліментів не пов`язується із фактом розірвання шлюбу між батьками дитини. Так, права та обов`язки батьків і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, незалежно від того чи перебували вони у шлюбі між собою. Тобто, перебування батьків у шлюбі чи його розірвання не впливає на обов`язок батьків утримувати дитину.

Також, слід враховувати, що за приписами ч. 5 ст. 183 ЦПК України, право на звернення до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина. Отже, законодавець визначив, що право на звернення до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів має право той з батьків, з ким проживає дитина.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 було долучено до заяви докази на підтвердження факту проживання дитини разом з нею та проживання ОСОБА_2 за іншою адресою, відмінною від адреси проживання дитини.

Таким чином, колегія суддів вважає, що знайшли своє підтвердження доводи апеляційної скарги про незаконність висновку суду щодо подання заяви про видачу судового наказу без дотримання вимог статті 163 ЦПК України.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, що подана ОСОБА_1 заява про видачу судового наказу не відповідає вимогам ст. 163 ЦПК України, у зв`язку з чим були відсутні підстави для відмови у видачі судового наказу.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що ухвалу про відмову у видачі судового наказу судом постановлено з порушенням норм процесуального права, що перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Відповідно до ч. 6 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направляє справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України порушення норм процесуального права, яке призвело до помилковості ухвали є підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 379, 383, 384, 389 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 11 серпня 2022 року про відмову у видачі судового наказу - скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий О. Ф. Мазурик

Судді О. В. Желепа

В. А. Кравець