КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ справи: 367/2381/21
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/9091/2022
Головуючий у суді першої інстанції: Кравчук Ю.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 вересня 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Махлай Л.Д., Ящук Т.І.

секретар - Лащевська Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 24 січня 2022 року,

встановив:

у квітні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача на його користь 3% річних за прострочення виконання зобов`язання в розмірі 79 дол. США, що становить 2 197 грн. 99 коп., посилаючись на те, що відповідач прострочив повернення грошових коштів за договором позики.

Заочним рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 24 січня 2022 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та постановити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з`ясування судом обставин, які мають значення для справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що 27 серпня 2016 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_2 отримав від нього у позику грошові кошти в розмірі 1 000 дол. США строком до 31 грудня 2017 року. Вказував, що свої зобов`язання відповідач не виконав, у зв`язку з чим він звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості, в тому числі з урахуванням відсотків та 3% річних за період з 01 січня 2018 по 07 серпня 2018 року. Позивач зазначав, що вказаний спір наразі перебуває на розгляді в Ірпінському міському суді Київської області, прострочення виконання зобов`язання триває, а тому з відповідача на його користь підлягає стягненню 3% річних за період з 08 серпня 2018 року по 01 квітня 2021 року, що становить 2 197 грн. 99 коп.

Заочним рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 24 січня 2022 року у задоволенні позову було відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що факт невиконання зобов`язань за договором позики є предметом розгляду в іншій справі, яка не розглянута, а тому підстави для стягнення 3% річних за прострочення виконання зобов`язання відсутні. Такий висновок суду є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та послався на положення статей 525, 526, 599, 625, 1046 ЦК України.

У своїй апеляційній скарзі позивач посилається на те, що суд першої інстанції припустився надмірного формалізму та не з`ясував характер спірних правовідносин. Однак, такі доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Згідно з положеннями статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Положеннями ст. 13 ЦПК України встановлена диспозитивність цивільного судочинства. Так, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

При зверненні до суду з позовом, позивачем було надано копію розписки від 27 серпня 2016 року, зі змісту якої вбачається, що ОСОБА_2 отримав в борг від ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 1 000 дол. США строком до 31 грудня 2017 року. Позивач стверджував, що умови договору позики не виконані, а грошові кошти не повернуті, у зв`язку з чим є підстави для застосування до відповідача відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

При цьому, відповідні обставини позивач встановити не просив, зазначаючи про те, що такий спір вже перебуває в Ірпінському міському суді Київської області (справа №367/5661/18). За даними ЄДРСР вказана справа не розглянута, а наступне судове засідання призначене на 14 листопада 2022 року.

Вказані обставини свідчать про неможливість стягнення 3% річних за прострочення виконання зобов`язання за відсутності встановлення факту такого прострочення, про що судом першої інстанції зроблено вірний висновок.

Крім того, матеріали справи свідчать про те, що позивач просив суд стягнути 3% річних за прострочення виконання зобов`язання за період з 08 серпня 2018 року по день звернення до суду з позовом, однак не вказував, у зв`язку з чим він був позбавлений реалізувати своє право на збільшення позовних вимог в порядку ст. 49 ЦПК України у справі про стягнення заборгованості за договором позики.

Доводи скаржника про те, що судом не були з`ясовані спірні правовідносини є безпідставними, оскільки в даній справі обставини укладення та виконання договору позики встановленню не підлягали, вони є предметом розгляду в іншому спорі, а судом надано належну правову оцінку доводам позивача щодо підстав стягнення 3% річних за прострочення виконання зобов`язання.

ОСОБА_1 не позбавлений права звернутись до суду з вимогами про стягнення на його користь 3% річних за прострочення виконання зобов`язання за весь період прострочення після ухвалення рішення суду про стягнення заборгованості за договором позики.

Згідно з чч. 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, судом першої інстанції було правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишити без задоволення, а заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 24 січня 2022 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови виготовлено 30 вересня 2022 року.

Головуючий

Судді