КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ справи: 754/7859/21
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/7065/2022
Головуючий у суді першої інстанції: Таран Н.Г.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 вересня 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Махлай Л.Д., Ящук Т.І.

при секретарі - Лащевській Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права власності, відшкодування матеріальних та моральних збитків,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 12 січня 2022 року,

встановив:

у травні 2021 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила зобов`язати відповідачів не чинити їй та членам її сім`ї перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , а також стягнути на її користь матеріальну та моральну шкоду, завдану внаслідок чинення відповідних перешкод.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 12 січня 2022 року позов було задоволено частково, зобов`язано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_1 та членам її сім`ї перешкоди у користуванні квартирою. В задоволенні інших вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням, відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилалась на те, що вона є співвласником квартири АДРЕСА_1 . Іншими співвласниками квартири є ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . Вказувала, що вона разом зі своїми дітьми ОСОБА_8 та ОСОБА_9 зареєстровані у вказаній квартирі та проживали в ній до серпня 2019 року. Також у квартирі проживав чоловік позивача - ОСОБА_10 . В подальшому позивач із сім`єю виїхали з квартири та проживали за межами України. Позивач зазначала, що після її повернення у березні 2021 року до України відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 почали чинити їй перешкоди у користуванні квартирою, замінили замки на вхідних дверях та не пускають її та членів її сім`ї до квартири. Враховуючи викладене, просила зобов`язати відповідачів не чинити їй та членам її сім`ї перешкоди у користуванні квартирою, а також стягнути на її користь моральну шкоду в розмірі 10 000 грн. та матеріальну шкоду в розмірі 14 000 грн., яка полягає у сплаті коштів за оренду квартири.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 12 січня 2022 року позов було задоволено частково, зобов`язано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_1 та членам її сім`ї перешкоди у користуванні квартирою. В задоволенні інших вимог відмовлено.

Рішення суду в частині вирішення вимог про відшкодування матеріальної та моральної шкоди сторонами не оскаржується, а тому судом апеляційної інстанції не переглядається.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач є співвласником квартири, а відповідачі чинять їй перешкоди у здійснення права власності, що є підставою для усунення перешкод у користуванні квартирою позивачу та членам її сім`ї. Однак у повному обсязі з таким рішенням суду колегія суддів погодитись не може з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, квартира АДРЕСА_1 на праві власності зареєстрована за ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_1 в рівних частинах на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації державного житлофонду Ватутінської районної ради 23 квітня 2001 року.

У своїй апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 посилався на те, що судом першої інстанції не було враховано, що позивач звернулась до суду з вимогами в інтересах інших осіб і позивач обрала неналежний спосіб захисту.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Частиною першою статті 383 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статтею 150 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Наведеною нормою матеріального права визначено право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач при зверненні до суду з позовом просила зобов`язати відповідачів не чинити перешкоди у користуванні спірною квартирою їй та членам її сім`ї: ОСОБА_10 , ОСОБА_9 та ОСОБА_8 . Поряд з цим, доказів про те, що позивач уповноважена діяти в інтересах свого чоловіка та повнолітнього сина, які з позовними вимогами до суду не звертались, матеріали справи не містять.

Згідно з положеннями статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Положеннями ст. 13 ЦПК України встановлена диспозитивність цивільного судочинства. Так, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

В даному випадку ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , як повнолітні та дієздатні члени сім`ї ОСОБА_1 , не позбавлені права самостійно звернутись до суду за захистом своїх прав, у випадку якщо вважатимуть їх порушеними.

Поряд з цим, відповідачами не було спростовано факту чинення позивачеві перешкод у користуванні належною їй часткою квартири, а тому в цій частині суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог.

Матеріали справи свідчать про те, що син позивача ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який також зареєстрований в спірній квартирі, на момент розгляду справи не досяг повноліття, а позивач звернулась до суду в тому числі в його інтересах.

Статтею 376 ЦПК України встановлено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин апеляційну скаргу відповідача слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції змінити, виклавши її резолютивну частину в новій редакції.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 12 січня 2022 року в частині задоволення позову змінити та викласти резолютивну частину рішення в цій частині в новій редакції.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Зобов`язати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не чинити перешкоди ОСОБА_1 та ОСОБА_8 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 04 жовтня 2022 року.

Головуючий

Судді