Справа № 463/3301/20 Головуючий у 1 інстанції: Грицко Р.Р.
Провадження № 22-ц/811/560/21 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
Категорія: 12
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2022 року м. Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря Матяш С.І.,

з участю: прокурора Ванчака А.Л., представника

Інспекції ДАБК Заяць Б.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Львівської місцевої прокуратури №1 в інтересах держави в особі Львівської міської ради та Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю на ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 15 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівської міської ради, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання права власності на майно,

в с т а н о в и в:

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати за нею право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 178 кв.м., житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 96,0 кв.м., господарську будівлю, загальною площею 42,0 кв.м., позначену під індексом А-1, розташовану на прибудинковій території будинку АДРЕСА_1 , господарську будівлю, загальною площею 56,0 кв.м., позначену під індексом А-2, розташовану на прибудинковій території будинку АДРЕСА_1 , житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 56,0 кв.м., господарську будівлю, загальною площею 42,0 кв.м., позначену під індексом Г-1, розташовану на прибудинковій території будинку АДРЕСА_1 .

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що вона є власником будинку АДРЕСА_1 , який на момент приватизації складався з однієї житлової кімнати, житловою площею 14,6 кв.м., коридору та кухні, загальною площею 27,2 кв.м., однак, упродовж 2004 2006 років вона за власні кошти розбудувала даний будинок, внаслідок чого його площа збільшилась, окрім того, було побудовано ще два будинки з господарськими будівлями.

Зазначає, що розширення житлової площі було зумовлено збільшенням кількості членів її сім`ї і заперечень щодо реконструкції будинку та будівництва нових будинків та господарських споруд зі сторони сусідів та Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради не було, однак, Львівська міська рада відмовила їй в узаконенні вказаного нерухомого майна.

В процесі розгляду справи, 05 жовтня 2020 року сторони та треті особи подали до суду на затвердження мирову угоду, підписану 22 вересня 2020 року.

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 15 жовтня 2020 року затверджено мирову угоду, укладену між сторонами, за умовами якої:

виконані будівельні роботи ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 проведені на земельній ділянці, що не була надана у користування чи передана у власність або в оренду третім особам та перебувала у фактичному користуванні ОСОБА_1 ;

житлові будинки АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_1 з господарськими будівлями відповідають нормативним вимогам діючих ДБН. Проводити демонтаж вказаних будинків з будівлями є недоцільно у зв`язку з тим, що демонтажні роботи можуть призвести до руйнації конструктивних елементів будинків та господарських споруд;

позивач ОСОБА_1 гарантує, що сума завданої шкоди, яка становить 15610 грн. 17 коп., буде погашена шляхом перерахування вказаної суми на розрахунковий рахунок Львівської міської ради після затвердження вказаної мирової угоди судом;

треті особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та відповідач Львівська міська рада заявляють, що з моменту підписання цієї мирової угоди не матимуть жодних претензій до позивача ОСОБА_1 з приводу визнання за нею ОСОБА_1 права особистої приватної власності на: реконструйований житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 178,0 кв.м., частка: 1/1; житловий будинок АДРЕСА_2 , загальною площею 96,0 кв.м., частка: 1/1; господарську будівлю, загальною площею 42,0 кв.м., позначену під індексом А-1, розташовану на прибудинковій території будинку АДРЕСА_1 , частка: 1/1; господарську будівлю, загальною площею 56,0 кв.м., позначену під індексом А-2, розташовану на прибудинковій території будинку АДРЕСА_1 , частка: 1/1; житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 56,0 кв.м., частка: 1/1; господарську будівлю, загальною площею 42,0 кв.м., позначену під індексом Г-1, розташовану на прибудинковій території будинку АДРЕСА_1 , частка: 1/1;

за позивачем ОСОБА_1 визнається право особистої приватної власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 178,0 кв.м., частка: 1/1; житловий будинок АДРЕСА_2 , загальною площею 96,0 кв.м., частка: 1/1; господарську будівлю, загальною площею 42,0 кв.м., позначену під індексом А-1, розташовану на прибудинковій території будинку АДРЕСА_1 , частка: 1/1; господарську будівлю, загальною площею 56,0 кв.м., позначену під індексом А-2, розташовану на прибудинковій території будинку АДРЕСА_1 , частка: 1/1; житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 56,0 кв.м., частка: 1/1; господарську будівлю, загальною площею 42,0 кв.м., позначену під індексом Г-1, розташовану на прибудинковій території будинку АДРЕСА_1 , частка: 1/1;

позивач, відповідач та треті особи заявили, що ні в процесі укладення цієї мирової угоди, ні в процесі виконання її умов, не будуть і не можуть бути порушені права будь-яких третіх осіб, в тому числі й держави.

Провадження у справі закрито, у зв`язку з укладенням сторонами мирової угоди та затвердження її судом.

Ухвалу суду оскаржила Львівська місцева прокуратура №1 в інтересах держави в особі територіальної громади м. Львова, від імені якої діє Львівська міська рада, та Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю, просить ухвалу скасувати з підстав неповного зясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права і прийняти рішення про відмову в задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт покликається на те, що спірні житлові будинки та господарські будівлі збудовані позивачем на земельній ділянці, яка не була їй відведена для цієї мети, без належно оформлених документів, які надають право виконувати будівельні роботи, та без належним чином затвердженого проекту, а відтак, таке нерухоме майно, в тому числі й реконструйоване, є об`єктами самочинного будівництва.

Звертає увагу, що суд може визнати право власності на самочинно збудоване нерухоме майно, але лише за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно, однак, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, що міська рада у визначеному законом порядку виділила земельну ділянку позивачці під уже збудоване спірне нерухоме майно.

Також наголошує, що позивачка просить визнати право власності на шість об`єктів самочинного будівництва, позаяк, інформація про відповідність таких об`єктів вимогам ДБН у матеріалах справи відсутня.

Апелянт звертає увагу, що Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» визначено процедуру прийняття в експлуатацію самочинно збудованих об`єктів у період з 05.08.1992 року по 09.04.2015 року (індивідуальних житлових будинків, господарських будівель до 300 кв.м.), відтак, чинним законодавством визначено процедуру узаконення самочинно збудованих об`єктів, проте, в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що позивачка зверталась у встановленому законом порядку до відповідних органів з метою узаконення самочинного будівництва.

На переконання апелянта, до участі у справі необхідно було залучити Інспекцію ДАБК, до компетенції якої входить здійснення контролю за дотриманням законодавства України у сфері містобудівної діяльності.

Зазначає, що позивачкою не дотримано позасудового порядку звернення до компетентних органів для вирішення питання щодо прийняття збудованого та реконструйованого майна в експлуатацію і наголошує, що суд не повинен у такому випадку заміняти собою органи державної влади, які уповноважені на вирішення цих питань, тому зазначені позови заявляються формально, не для визнання, а для набуття права власності, і не можуть бути задоволені.

Апелянт зазначає, що суд порушив норми матеріального та процесуального права, що є підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

При цьому, додає, що ОСОБА_1 вже зверталась до суду з позовом про визнання права власності на самочинно реконструйований житловий будинок АДРЕСА_1 у справі №463/5683/18), в якій ухвалою Львівського апеляційного суду від 23 листопада 2020 року визнано нечинним рішення Личаківського районного суду м. Львова від 04 грудня 2019 року про задоволення позову, у зв`язку з відмовою ОСОБА_1 від позову на стадії апеляційного розгляду справи за апеляційною скаргою прокуратури.

В судове засідання апеляційного суду інші учасники справи повторно, після неодноразового відкладення розгляду справи, в тому числі й за їхніми клопотаннями, не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи всі були належним чином повідомлені, тому справу розглянуто апеляційним судом відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України у їхній відсутності.

Заслухавши пояснення прокурора та представника Інспекції ДАБК в підтримання апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Частиною першою статті 207 ЦПК України визначено, що мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов`язків сторін. У мировій угоді сторони можуть вийти за межі предмета спору за умови, що мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб.

Згідно з ч.4 ст.207 ЦПК України, укладена сторонами мирова угода затверджується ухвалою суду, в резолютивній частині якої зазначаються умови угоди. Затверджуючи мирову угоду, суд цією ж ухвалою одночасно закриває провадження у справі.

Разом з тим, пунктом 1 частини п`ятої статті 207 ЦПК України передбачено, що суд постановляє ухвалу про відмову у затвердженні мирової угоди і продовжує судовий розгляд, якщо умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права чи охоронювані законом інтереси інших осіб, є не виконуваними.

Частиною першою статті 376 ЦК України визначено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельній роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Виходячи зі змісту цієї норми, самочинним є будівництво об`єкта нерухомого майна за наявності будь-якої із зазначених умов.

Відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, спричиняє визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України.

Наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього як на об`єкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України).

У розумінні частини першої статті 376 ЦК України, самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки внаслідок таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності. Усі об`єкти нерухомого майна, які зведені після одержання акту приймання в експлуатацію, незалежно від того, значились вони до одержання акту приймання в проектній документації чи ні, вважаються самочинними.

Поняття реконструкції об`єкта нерухомості міститься в пункті 3 Державних будівельних норм України В.3.2-2-2009 «Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт», затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку та будівництва України від 22 липня 2009 року №295, відповідно до якого реконструкція це така перебудова будинку, наслідком якої є зміна кількості приміщень, їх площі, геометричних розмірів та функціонального призначення, заміна окремих конструкцій.

Отже, норма частини першої статті 376 ЦК України застосовується й до випадків самочинної реконструкції об`єкта нерухомості, у результаті якої він набуває нових якісних характеристик (зміна конфігурації, площі та кількості приміщень, втручання в несучі конструкції, улаштування дверних прорізів у капітальних стінах тощо).

При цьому, за змістом частини першої статті 376 ЦК України, правила про самочинне будівництво і його наслідки поширюються на всі випадки будівництва (реконструкції) всіх типів будівель, споруд та іншого нерухомого майна.

Частиною третьою статті 376 ЦПК України передбачено, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (ч.4 ст.376 ЦК).

У частині п`ятій статті 376 ЦК України зазначено, що на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Згідно з усталеною практикою Верховного Суду, передумовою звернення до суду з позовом про визнання права власності на об`єкт самочинного будівництва є розгляд цього питання компетентними органами.

Так, зокрема, у постанові від 18 грудня 2019 року (справа №522/1029/18, провадження №14-270цс19) Велика Палата Верховного Суду дійшла наступних висновків.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 331 ЦК України встановлено загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію.

Судове рішення, за загальним правилом, не є підставою виникнення права власності. Відповідно до ч.5 ст.11 ЦК України, цивільні права можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Зазначеними вище нормами ЦК України не передбачено виникнення права власності на новостворений об`єкт нерухомості на підставі судового рішення.

Порядок оформлення права власності на новостворений об`єкт після прийняття такого об`єкта в експлуатацію визначено відповідними нормами.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Передумовою для застосування ст.392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права.

Пред`явлення позовів про визнання права власності на новостворене чи реконструйоване нерухоме майно має на меті спростити чи уникнути встановлену законодавством досить тривалу в часі та фінансово затратну процедуру оформлення прав на це майно.

Враховуючи те, що предметом затвердженої мирової угоди є визнання права власності на нерухоме майно, яке є об`єктом самочинного будівництва (новостворене нерухоме майно, в тому числі й реконструйоване нерухоме майно, внаслідок чого первинний об`єкт нерухомого майна, належного позивачу на праві власності, збільшився у своїй площі та змінився в технічних характеристиках), і в матеріалах справи відсутнє рішення Львівської міської ради про надання позивачці земельної ділянки під уже збудоване нерухоме майно, колегія суддів доходить висновку про те, що умови мирової угоди суперечать закону, відтак, оскаржувана ухвала прийнята з порушенням наведених вище норм процесуального закону, а тому підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду, як це передбачено пунктом 6 частини першої статті 374 ЦПК України.

У зв`язку з цим, вимога апелянта про ухвалення апеляційним судом рішення по суті вирішення даного спору не може бути задоволена.

У зв`язку з перебуванням одного із членів колегії суддів у відпустці в період з 19 по 23 вересня 2022 року, повний текст постанови складений в перший робочий день після відпустки 26 вересня 2022 року.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.6, 379 ч.1 п.4, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу Львівської місцевої прокуратури №1 в інтересах держави в особі Львівської міської ради та Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю задовольнити частково.

Ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 15 жовтня 2020 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає. Повний текст постанови складений 26 вересня 2022 року.

Головуючий С.М. Бойко

Судді: С.М. Копняк

А.В. Ніткевич