Справа № 740/1273/21
Провадження № 2/740/40/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 жовтня 2022 року м. Ніжин

Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області в складі:

головуючого судді Шевченко І. М.,

за участю секретарів судового засідання Кубрак Н. М., Зінич А. С., Лазоренко Л. Ю.,

за участю перекладачів Бурковської З. С., Лещевої О. В.,

учасники справи:

- позивач ОСОБА_1 ,

- представника позивача ОСОБА_2 ,

- відповідачка ОСОБА_3 ,

- представник відповідачки ОСОБА_4 ,

- представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог що до предмета спору на стороні позивача, - Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Ніжинської міської ради Севостьянова Оксана Григорівна, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Ніжині за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Ніжинської міської ради, про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів,

установив:

У березні 2021 року позивач звернувся до суду із указаним позовом, в якому просив визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за місцем проживання позивача, стягнути з відповідачки аліменти на утримання дитини та судові витрати.

Позов обґрунтовано тим, що позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою з 24 листопада 2007 року. Після укладення шлюбу вони постійно проживали разом з батьками позивача у будинку АДРЕСА_1 . Під час шлюбу в них народився син ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Батьки позивача допомагали їм доглядати за дитиною та брали активну участь у її вихованні, оскільки позивач та відповідачка мають певні вади здоров`я і є особами з інвалідністю з дитинства по слуху.

Шлюб між позивачем та відповідачкою розірваний на підставі рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 30 вересня 2011 року. Певний час дитина залишалася проживати з позивачем та його батьками, проте після офіційного розірвання шлюбу відповідачка забрала сина за місцем реєстрації свого місця проживання, а саме у село Калиня Кам`янець-Подільського району Хмельницької області.

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 15 листопада 2011 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 26 грудня 2011 року, визначено місце проживання дитини ОСОБА_7 за місцем проживання його матері ОСОБА_8 .

Заочним рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 25 січня 2012 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 06 квітня 2012 року, відібрано у позивача та його батьків малолітнього ОСОБА_7 та передано його матері ОСОБА_9 .

З огляду на малолітній вік дитини, його прихильність до позивача та його батьків і враховуючи неврівноважену поведінку відповідачки та її схильність до вживання спиртних напоїв, позивач та баба з дідом дитини зверталися до судів різних інстанцій із заявами, у т. ч. і до Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області про відстрочку виконання вищевказаного рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 25 січня 2012 року.

Відповідно до рішення суду відповідачка забрала до себе на батьківщину сина. Позивач неодноразово приїздив до нього.

На початку 2018 року через органи місцевого самоврядування за місцем постійного проживання сина позивач дізнався про створення відповідачкою та її матір`ю жахливих умов для проживання малолітнього сина, про факти знущання над ним та насилля в сім`ї і про намір відповідачки примусово направити їхню дитину до психлікарні без будь-якої потреби в цьому. Органи опіки та піклування відібрали дитину та передали позивачу на тимчасове влаштування згідно з рішенням Кульчієвецької сільської ради Кам`янець-Подільського району Хмельницької області від 11 квітня 2018 року.

З квітня 2018 року і до теперішнього часу дитина проживає разом з батьком, бабою та дідом у будинку АДРЕСА_1 .

Відповідачка не бере участі у вихованні дитини та не надає матеріальної допомоги, чим не виконує свій обов`язок з утримання дитини до досягнення нею повноліття. Стан здоров`я у відповідачки задовільний. Стягнень за виконавчими листами відповідачка не має, а тому повинна сплачувати аліменти на утримання дитини, хоча б у мінімальному розмірі.

Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 25 березня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено 14-00 год. 19 квітня 2021 року.

У подальшому підготовче засідання неодноразово відкладалося з різних причин.

Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 30 червня 2021 року закрито підготовче провадження; справу призначено до судового розгляду.

У подальшому судові засідання в справі неодноразово відкладалися з різних причин.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні з 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року строком на 30 днів введено воєнний стан. У подальшому строк дії воєнного стану в Україні продовжувався.

Розпорядженням Голови Верховного Суду від 08 березня 2022 року № 2/0/9-22 змінено територіальну підсудність судових справ, зокрема, Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області до Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області. Розпорядженням Голови Верховного Суду від 04 травня 2022 року № 27/0/9-22 відновлено територіальну підсудність судових справ, зокрема, Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області з 05 травня 2022 року.

У відзиві на позов представник відповідачки заперечив проти задоволення позову та просив відмовити в його задоволенні в повному обсязі, вважаючи його безпідставним та необґрунтованим. Зазначив, що позивач не є біологічним батьком дитини, а є особою, яка записана батьком, і це має суттєве значення. Відповідачка пропонувала позивачу провести відповідну експертизу для встановлення батьківства, але той відмовився. Відповідачка має іншого сина, а розлучення дітей призведе до втрати між ними родинних стосунків. Посилався на рішення суду від 25 листопада 2011 року, яке набрало законної сили, відповідно до якого місце проживання дитини визначено за місцем проживання матері в с. Калиня Кам`янець-Подільського району Хмельницької області.

Крім цього, представник відповідачки подав до суду заяву з процесуальних питань, в якій пояснив, що рішенням виконкому Кульчієвецької сільської ради Кам`янець-Подільського району Хмельницької області від 11.04.2018 безпідставно з порушенням норм закону відібрано у відповідачки ОСОБА_3 без позбавлення батьківських прав дитину ОСОБА_7 , і з того часу останній проживає в особи, яка записана батьком дитини. Відповідачка завжди дбала про дітей, регулярно відвідувала відібраного сина ОСОБА_10 , незважаючи на перешкоди, які їй чинили позивач і його батьки. 09.08.2018 рішенням виконкому Ніжинської міської ради встановлено графік побачень дитини з матір`ю, але матері не завжди вдавалося бачитися із сином. 15.11.2018 рішенням виконкому Ніжинської міської ради встановлено новий графік побачень дитини з матір`ю. З того часу упродовж наступних років відповідачка постійно регулярно приїздила до сина ОСОБА_10 в м. Ніжин, зустрічалася з ним, привозила подарунки, проводила з ним час. Відповідачка характеризується позитивно за місцем проживання, а також за місцем навчання молодшого сина ОСОБА_11 в дошкільному навчальному закладі «Журавлик» у с. Кульчіїці, перебування дитини на обліку в лікаря в КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Кам`янець-Подільської міської ради. Відповідачка має постійне місце проживання, за яким створено всі необхідні умови для проживання.

У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позов з викладених у ньому обставин та просили його задовольнити. Зокрема, представник позивача зауважив, що у 2018 році дитину було відібрано від матері за умов, які несли загрозу життю і здоров`ю дитини. З того часу дитина постійно проживає з батьком, дідом і бабою у м. Ніжині, де створено всі необхідні умови для проживання дитини. Дитина за цей тривалий час прив`язалася до батька і бажає з ним надалі проживати, повертатися до матері не хоче.

Представник третьої особи підтримав позов у повному обсязі, вказуючи на те, що проживання дитини з батьком відповідатиме критерію забезпечення найкращих інтересів дитини.

Представник відповідачки підтримав відзив та заяву з процесуальних питань. Зауважив, що відповідачка народила сина ОСОБА_10 під час шлюбу з позивачем, але від іншого чоловіка, і про це вона говорила позивачу, тобто він знає, що не є біологічним батьком дитини. Крім цього, позивач не проживає в м. Ніжині, а проживає в м. Фастові Київської області, де в нього є сім`я, а дитина ОСОБА_10 проживає з чужими людьми, так званими дідом і бабою в м. Ніжині. Додатково пояснив, що у серпні 2022 року відповідачка народила третю дитину і бажає, щоб усі діти проживали разом з нею. Разом з цим зазначив, що не заперечує проти задоволення позову в частині стягнення аліментів на утримання дитини.

У судовому засіданні заслухано думку дитини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який пояснив, що бажає проживати зі своїм батьком ОСОБА_12 у м. Ніжині, де він проживає з батьком, дідом і бабою, йому тут подобається. З матір`ю не хоче, бо вона з нього знущалася, тому він не хоче повертатися до неї.

Свідок ОСОБА_13 суду показала, що вона є головою вуличного комітету, знає сім`ю ОСОБА_1 з народження ОСОБА_10 . Зазначила, що ОСОБА_10 у м. Ніжині проживає з батьком, дідом і бабою, йому тут подобається, він збирається вступати навчатися в місцевий ліцей. Він близький зі своїм батьком, а коли до нього приїздила мати, то він поводився з нею холодно, не хотів говорити.

Свідок ОСОБА_14 суду показав, що позивач його син, а відповідачка колишня невістка. У 2018 році він їздив разом із сином забирати онука ОСОБА_10 у ОСОБА_15 . Дитина була налякана, до цього її тримали в психлікарні. Від місцевих жителів вони дізналися, що над хлопчиком знущалися відповідачка зі своєю матір`ю, не давали їсти, взимку тримали в холоді. Тоді жителі села зібралися і вирішили ініціювати питання про негайне відібрання дитини від матері. Його син проживає у м. Ніжині, а працює на СТО в Київській області. Він спілкувався з онуком, і той повідомив, що хоче жити з батьком. Відповідачка приїздила до дитини, але подарунків не дарувала, матеріальної допомоги жодного разу не надавала, зустрічі були короткі, на його думку, тільки для фотокарток.

Свідок ОСОБА_16 суду показав, що він з 2004 року з робочих питань, оскільки працював у службі захисту прав дітей, знайомий із ситуацією щодо дитини ОСОБА_17 . Коли виконували рішення суду про визначення місця проживання дитини з матір`ю, то дитина не хотіла йти до матері. Потім він дізнався, що за місцем проживання матері дитина живе в неналежних умовах, з неї знущаються. Коли він бачив дитину останній час у м. Ніжині з батьком, то дитина щаслива. Йому відомо, що батько забезпечує дитину всім необхідним.

Заслухавши пояснення учасників справи, думку дитини, покази свідків, дослідивши наявні у справі докази, кожного окремо та в сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, керуючись законом, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом установлено, що з 24 листопада 2007 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 30 вересня 2011 року.

Під час шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народився син ОСОБА_7 .

Установлено, що батьком дитини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є саме позивач ОСОБА_1 , і стороною відповідача не надано жодних належних і допустимих доказів на спростування цієї обставини.

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 15 листопада 2011 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 26 грудня 2011 року, визначено місце проживання дитини ОСОБА_7 за місцем проживання його матері ОСОБА_8 .

Заочним рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 25 січня 2012 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 06 квітня 2012 року, відібрано малолітнього ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у ОСОБА_1 , ОСОБА_18 , ОСОБА_14 , і передано ОСОБА_8 .

Рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 06 листопада 2013 року зобов`язано ОСОБА_8 не перешкоджати ОСОБА_1 брати участь у вихованні і вільному спілкуванні із його сином ОСОБА_7 ; визначено способи участі батька у вихованні сина.

Установлено, що 08 березня 2014 року ОСОБА_8 змінила прізвище на ОСОБА_3 , про що свідчить відповідне свідоцтво про зміну імені.

Рішенням виконкому Кульчієвецької сільської ради Кам`янець-Подільського району Хмельницької області від 11 квітня 2018 року № 9 ухвалено негайно відібрати малолітню дитину ОСОБА_7 , де умови загрожують його життю і здоров`ю; забезпечити тимчасове влаштування дитини до рідного батька ОСОБА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Отже, установлено, що дитину від матері відібрано в установлений законом спосіб, а тому протилежні твердження представника відповідача є хибними.

Згідно з актом обстеження умов проживання малолітнього ОСОБА_7 від 13 квітня 2018 року, складеним комісією у складі сільського голови, фахівця, депутатів, дитина проживає з матір`ю ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_2 ; мати над дитиною знущається, здійснює фізичне і психологічне насилля, про що повідомили жителі села.

13 квітня 2018 року в с. Калиня дитину ОСОБА_7 вилучено від матері ОСОБА_3 на підставі рішення виконкому Кульчієвецької сільської ради Кам`янець-Подільського району Хмельницької області від 11 квітня 2018 року, про що свідчить акт про вилучення дитини з місця, де умови перебування загрожують її здоров`ю та життю. Дитину передано батьку ОСОБА_1 .

Рішенням виконкому Ніжинської міської ради від 15 листопада 2018 року № 385 установлено ОСОБА_3 дні побачень з дитиною.

За висновком Органу опіки та піклування Кам`янець-Подільської районної державної адміністрації Хмельницької області від 23 квітня 2018 року № 1186/01-31 визнано за доцільне проживання малолітнього ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з батьком ОСОБА_1 , жителем м. Ніжина Чернігівської області.

Згідно з висновком Органу опіки та піклування виконкому Ніжинської міської ради від 27 травня 2021 року № 01.1-21/190, враховуючи найкращі інтереси дитини, визначено місце проживання ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з батьком ОСОБА_1 .

Згідно з наданими сторонами доказами, як позивач, так і відповідачка, за місцем проживання характеризуються позитивно, забезпечені житлом, умови проживання задовільні.

Отже, установлено, що починаючи з квітня 2018 року і до теперішнього часу дитина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживає разом з батьком, бабою та дідом у будинку АДРЕСА_1 .

Дитина ОСОБА_7 навчається у Ніжинській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів № 1, і за місцем навчання характеризується позитивно, про що свідчить відповідна характеристика директора школи від 04.10.2019.

За результатами психологічної діагностики ОСОБА_7 від 12.08.2020, проведеної Ніжинським міським центром соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді, зокрема, родина батька, в якій проживає дитина, викликає найбільшу емоційну прихильність хлопця та відіграє знану роль у становленні особистості, формуванні поведінкових тенденцій, емоційного стану дитину. ОСОБА_10 ідентифікує себе в цій сім`ї, де відчуває себе комфортно та затишно. При цьому, проживаючи з біологічною мамою та бабою хлопець отримав негативний досвід у сімейній ситуації, що мало вагомий вплив на його психоемоційний стан; до них він відчуває підвищене почуття негативного ставлення, що супроводжується змінами у соціальному та емоційному розвитку дитини.

Відповідачка мати дитини після вилучення в неї дитини у період 2018 2021 роки приїздила до дитини в м. Ніжин, про що свідчать надані представником відповідачки фотокартки із зображенням дитини з матір`ю, а також квитки на залізничний транспорт, однак цих обставин сторона позивача не заперечує.

Згідно із ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

Відповідно до Керівних принципів Комітету міністрів Ради Європи щодо правосуддя, дружнього до дітей, альтернативи судовому провадженню, такі як медіація, відвід (від судових механізмів) та альтернативні способи вирішення спорів, слід заохочувати кожного разу, коли вони відповідають найкращим інтересам дитини. Попереднє використання таких альтернативних способів не слід використовувати як перешкоду доступу дитини до правосуддя.

Діти повинні бути належним чином поінформовані та отримувати консультації щодо можливості вдатися або до судового розгляду, або до альтернативних заходів позасудового врегулювання. Ця інформація повинна також пояснювати можливі наслідки кожного варіанта. На основі адекватної інформації, як юридичної, так й іншої, повинен бути доступний вибір для використання або судових процедур, або альтернативних процесів, якщо такі існують. Діти повинні мати можливість отримати юридичну консультацію та іншу допомогу при визначенні доречності та доцільності запропонованих альтернатив. При прийнятті цього рішення повинна враховуватись думка дитини.

Процес, альтернативний судовому розгляду, повинен забезпечувати еквівалентний рівень правових гарантій. Повага до прав дітей, як описано в цих керівних принципах і в усіх відповідних правових документах щодо прав дитини, має бути гарантована в рівній мірі, як під час судового, так і позасудового розгляду.

Пояснювальний меморандум до Керівних принципів Комітету Міністрів Ради Європи щодо правосуддя, дружнього до дітей, визначає, що в низці держав-членів увага зосереджена на врегулюванні конфліктів поза судом, зокрема шляхом посередництва у сім`ї, відводу та відновного правосуддя. Це позитивне явище і держав-членів підштовхують до того, щоб діти могли користуватись цими процедурами, якщо вони не використовуються як перешкода доступу дитини до правосуддя. Така практика вже існує у багатьох державах-членах Ради Європи та може застосовуватись до, під час та після судового розгляду. Вона є особливо актуальною у сфері ювенальної юстиції. Ці рекомендації не віддають перевагу будь-яким позасудовим альтернативним способам, а повинні втілюватися в них, зокрема в сімейних справах, які порушують не винятково правові питання. Закон передбачає обмеження у цій сфері і може мати шкідливий вплив у довгостроковій перспективі. Повідомляється, що механізмам медіації більше довіряють, оскільки зацікавлені сторони беруть у них активну участь. Діти також можуть брати участь у них. Можна також розглянути обов`язкове звернення до медіації до розгляду справи в суді: це не означає примусове звернення до медіації (що суперечило б самій ідеї медіації), а кожна людина має знати про можливість медіації.

Як зазначається у тих же Керівних принципах, хоча існує певне переконання, що дітей слід максимально вберегти від участі в судовому розгляді, проте судовий процес, якщо він відповідає принципам дружнього до дітей правосуддя, не завжди тяжчий, ніж позасудовий альтернативний розгляд справи. Як і у випадку судового розгляду справи, альтернативні способи розгляду можуть також включати ризики порушення прав дітей, такі як ризик неповаги до таких основних принципів, як презумпція невинуватості, право на адвоката тощо. Тому будь-який вибір повинен враховувати стан даної системи.

Як зазначено у Загальному коментарі Комітету з прав дитини № 14 (2013 рік) щодо права дитини на першочергове врахування її найкращих інтересів (п. 1 ст. 3), з метою довести, що право дитини на оцінювання та першочергову увагу до її найкращих інтересів було дотримане, усі рішення стосовно дитини або дітей мають бути вмотивовані, обґрунтовані та пояснені. У мотивації рішення необхідно чітко вказати усі фактичні обставини, що стосуються дитини, які елементи було визнано необхідними під час оцінювання найкращих інтересів, склад таких елементів у кожній справі, а також яким чином їх було оцінено для визначення найкращих інтересів дитини. Якщо рішення не збігається з поглядами дитини, слід чітко вказати причину для цього. У виключних випадках, коли обране рішення не відповідає найкращим інтересам дитини, слід вказати підстави для такого рішення і таким чином показати, що найкращі інтереси дитини було враховано, незважаючи на результат. Недостатньо вказати у загальних формулюваннях, що інші міркування переважають над найкращими інтересами дитини. Слід чітко перерахувати такі міркування у зв`язку з розглянутою справою та надати причини для їхньої першочергової важливості. В обґрунтуванні також має бути доведено, що найкращі інтереси дитини не були достатньо вагомими, щоб переважити інші міркування. Слід визначити обставини, за яких найкращі інтереси дитини мають бути найвагомішим міркуванням.

Частинами 6, 8 статті 7 Сімейного кодексу України визначено, що жінка та чоловік мають рівні права та обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно зі ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.

Статтею 155 СК України визначено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

При цьому згідно із ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини (ч. 2 ст. 161 СК України).

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

Преамбулою Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 грудня 1991 року № 789-ХІІ визнається, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння.

Відповідно до статті 3 Конвенції у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з положеннями ст. 9 вказаної Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

При цьому поняття розлучення слід тлумачити з огляду на право одного з батьків на спілкування з дитиною та обов`язок другого батька надати можливість для такого спілкування.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо.

Також при розгляді справ щодо визначення місця проживання дитини необхідно виходити з балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Необхідно враховувати принцип 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, Конвенцію про права дитини, ратифіковану постановою Верховної Ради України від 27 грудня 1991 року № 789-ХІІ, та положення національного законодавства.

Декларація, прийнята резолюцією 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН - це міжнародний договір у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів та Закону України «Про міжнародні договори України». Вона встановлює основні принципи в сфері забезпечення прав дитини.

У свою чергу Конвенція про права дитини є міжнародним договором, приєднавшись до якого у 1991 році, Україна взяла на себе зобов`язання щодо забезпечення прав дитини, закріплених у цьому документі. Конвенція - частина законодавства України, як міжнародний договір має пріоритет над національним законодавством, її застосування обов`язкове.

Конвенція про права дитини ґрунтується на принципах, закріплених у Декларації, і розвиває її положення, встановлюючи зобов`язання для країн-учасниць.

Національне сімейне законодавство, яке будується на основі Конвенції, передбачає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини суд виходить з принципу рівності прав і обов`язків обох батьків, віддаючи перевагу тому з них, хто може створити найбільш сприятливі умови для виховання дитини, інші обставини, що мають істотне значення.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року зазначено, що з метою недопущення порушень статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року роз`яснено, що під час розгляду справ про визначення місця проживання дитини слід враховувати до уваги два міркування: по-перше, в найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки з сім`єю, окрім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або явно дисфункціональна; і по-друге, в найкращих інтересах дитини забезпечити її розвиток в безпечному, надійному і стабільному середовищі та в середовищі, що не є дисфункціональним. Національні органи державної влади мають перевагу безпосередніх контактів з усіма особами, яких стосується справа. Завдання Суду - не підмінити національні органи державної влади у виконанні їхніх обов`язків щодо питань опіки та доступу, а радше переглянути в світлі Конвенції ухвалені цими органами рішення на виконання їхніх повноважень з урахуванням свободи розсуду. Межі свободи розсуду, надані відповідальним національним органам державної влади, відрізнятимуться залежно від характеру питань і важливості інтересів на кону. Суд визнав, що органи державної влади мають широкі межі свободи розсуду, зокрема, приймаючи рішення щодо опіки (пункти 76, 77).

Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 47 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Савіни проти України», пункт 49 рішення у справі «Хант проти України»).

Тобто вирішення питання про визначення місця проживання дитини охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням в її право на повагу до сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним.

Крім того, відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

А в силу статті 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори», стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів).

Враховуючи відносини, що склалися між сторонами, суд вважає за необхідне з однієї сторони розглянути правомірність втручання в право на повагу до сімейного життя, що гарантовано статтею 8 Конвенції, з іншої сторони обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав дитини не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини (статті 1, 9 Конвенції про права дитини).

Отже, статтею 8 Конвенції гарантовано кожному право на повагу до свого сімейного життя.

Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення ЄСПЛ у справі «Хант проти України»).

Суд, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, дійшов висновку, що визначати місце проживання дитини необхідно виходячи з прив`язаності її до одного з батьків, враховуючи його вік та потребу у повсякденному житті, а також з урахуванням можливостей кожного з батьків забезпечити належний рівень умов для проживання, виховання та розвитку дитини.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, суд ураховує, що з квітня 2018 року і станом на час розгляду справи в суді, тобто протягом більше чотирьох років, дитина постійно проживає з батьком, який займається вихованням дитини, його розвитком та забезпечує всі необхідні потреби. Також суд ураховує думку дитини, яка висловила бажання і надалі проживати з батьком, не бажає проживати з матір`ю. Саме цей фактор є визначальним при прийнятті судом рішення у справі. Разом з цим суд ураховує обставини, за яких у 2018 році дитину негайно відібрано від матері, де умови загрожували життю і здоров`ю дитини.

За таких обставин, враховуючи інтереси дитини, забезпечення розвитку в безпечному, надійному і стабільному середовищі, з урахуванням положень сімейного законодавства України, положень міжнародного права, суд вважає необхідним визначити місце проживання дитини разом з батьком. При цьому доводи представника відповідачки про неможливість розлучення трьох дітей відповідачки у зв`язку із загрозою втрати родинних стосунків, таких висновків суду не спростовують, адже таке рішення не є перешкодою для спілкування дітей та підтримання між ними родинних відносин.

Згідно із ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Дитина, з огляду на її фізичну й розумову незрілість вимагає спеціального захисту й турботи, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження.

Згідно з положеннями ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Одним з основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у СК України.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Відповідно до вимог ст. 180, 181 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

За змістом ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно із ч. 5 ст. 183 СК України той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

Згідно зі ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу із дня подання такої заяви.

Оскільки суд дійшов висновку про визначення місця проживання дитини з позивачем, то з відповідачки слід стягнути аліменти на утримання дитини до досягнення нею повноліття.

Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про задоволення позову в повному обсязі.

На підставі ст. 141 ЦПК України слід стягнути з відповідачки на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору за подання позову до суду за позовною вимогою немайнового характеру про визначення місця проживання дитини. Оскільки за іншою позовною вимогою майнового характеру про стягнення аліментів, позивач звільнений від сплати судового збору, то судовий збір за цією позовною вимогою слід стягнути з відповідачки в дохід держави.

Керуючись ст. 2, 12, 13, 76 - 81, 89, 141, 259, 263 - 265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Ніжинської міської ради, про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів задовольнити.

Визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за місцем проживання його батька ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ; АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ; АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) аліменти на утримання дитини ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 02 березня 2021 року і до досягнення дитиною повноліття.

Рішення суду в частині стягнення аліментів у розмірі суми платежу за один місяць допустити до негайного виконання.

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ; АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ; АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у сумі 908 (дев`ятсот вісім) гривень.

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ; АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь держави судовий збір у сумі 908 (дев`ятсот вісім) гривень.

Рішення суду може бути оскаржене до Чернігівського апеляційного суду через Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено і підписано 18.10.2022.

Суддя І. М. Шевченко