Номер провадження: 22-ц/813/3245/22
Справа № 513/1005/20
Головуючий у першій інстанції Бучацька А. І.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.10.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справах:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів колегії: Дришлюка А.І.,

Громіка Р.Д.,

при секретарі: Павлючук Ю.В.,

за участю: адвоката позивача ОСОБА_1 Бойко Н.І.,

розглянув у судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Смирнова Віктора Вікторовича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Саратського районного суду Одеської області від 20 квітня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки, які не перебували у шлюбі між собою, -

В С Т А Н О В И В:

13 листопада 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом, який у подальшому був уточнений (а.с. 44-45) до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки, які не перебували у шлюбі між собою.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що у 2007 році ОСОБА_1 познайомилася з відповідачем, в них виникли відносини, а з 01 серпня 2011 року вони почали спільно проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу в орендованому будинку АДРЕСА_1 .

Позивачка закінчила денне відділення Одеського національного економічного університету та отримавши вищу освіту, з липня 2011 року почала працювати в ПАТ КБ «Акордбанк», а у лютому 2012 перейшла працювати до ПАТ КБ «Приват банк» на вищу посаду. ОСОБА_2 неофіційно працював в автосервісі у м. Одеса.

Позивачка стверджує, що у 2012 році діючи в спільних сімейних інтересах ОСОБА_2 уклав з СТ «ЖБК «Будова-Рієлт» договір асоційованого членства в споживчому товаристві №3/14, за яким після закінчення будівництва у 2014 році отримав від забудовника за актом прийому - передачі квартиру АДРЕСА_2 , а у 2015 році оформив на своє ім`я свідоцтво про право власності.

Зазначає, що у жовтні 2013 року як подружня пара вони пройшли медичне обстеження в Центрі репродуктивної та відновної медицини Одеського державного медичного університету.

18 липня 2014 року сторони офіційно зареєстрували шлюб.

Приблизно в грудні 2014 року в квартирі АДРЕСА_2 вони розпочали ремонт, після закінчення якого в березні 2015 року переїхали до неї жити. У січні 2017 року позивачка зареєструвалась за зазначеною адресою.

У серпні 2016 року, діючи в інтересах сім`ї вона уклала договір купівлі-продажу майнових прав з ТОВ «ВАЛЕО-ІНВЕСТ» на отримання однокімнатної квартири будинку АДРЕСА_3 та відповідно умов цього договору почала поетапно сплачувати її вартість. Крім того, в червні 2017 року на ім`я ОСОБА_2 вони придбали автомобіль OPEL OMEGA 2003 року випуску державний номер НОМЕР_1 .

06 червня 2018 року позивачка та відповідач розірвали шлюб. Після розірвання шлюбу у червні 2018 року позивачка сплатила ТОВ «ВАЛЕО-ІНВЕСТ» залишок вартості за придбані майнові права на отримання однокімнатної квартири в будинку АДРЕСА_3 , отримавши за актом прийому-передачі квартиру АДРЕСА_4 .

Позивачка вважає, що квартира АДРЕСА_2 , квартира АДРЕСА_4 та автомобіль OPEL OMEGA 2003 року випуску, є їх спільним майном, набутим за час спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки, які не перебували у шлюбі між собою та під час знаходження у шлюбі і відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України вона має право на поділ цього майна.

Крім того, ОСОБА_1 звернулася до Приморського районного суду м. Одеса із позовом до ОСОБА_2 про визнання майна, до складу якого поміж іншого входить і квартира АДРЕСА_2 , об`єктом спільної сумісної власності та його поділ. ОСОБА_2 заявив до неї зустрічний позов про визнання квартири АДРЕСА_2 об`єктом його особистої приватної власності, в якому замовчує факт їх поживання однією сім`єю до реєстрації шлюбу в орендованому нами будинку АДРЕСА_1 з серпня 2011 року по липень 2014 року та стверджує, що ця квартира придбана до шлюбу і за його особисті кошти. Позови об`єднані в одне провадження у цивільній справі №522/14809/19.

Позивачка зазначає, що в своєму позові до ОСОБА_2 у цивільній справі №522/14809/19, вимогу про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки, які не перебували у шлюбі між собою з серпня 2011 року по 18 липня 2014 року вона не заявила. Заяву про зміну предмету позову, в частині доповнення заявлених позовних вимог ще однією вимогою про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки, які не перебували у шлюбі, у підготовчому судовому засіданні 27.10.2020р. Приморський районний суд. м. Одеси не прийняв пославшись на невідповідність такої дії ч. 3 ст. 49 ЦПК України.

Тому вона звернулась до суду із вказаним позовом та просила суд задовольнити її позовну заяву в повному обсязі, з наведених у ній правових підстав.

Відповідач ОСОБА_2 позов не визнав з підстав викладених у відзиві (а.с. 61-62). Послався на те, що дійсно він винаймав за свої власні кошти, будинок за адресою АДРЕСА_1 , де періодично проживала і позивачка, з якою у нього були близькі відносини. Однак, будь-якого спільною господарства вони не вели, оплачував оренду він самостійно, спільного бюджету з позивачкою не мали. Щодо придбання майнових прав на квартиру АДРЕСА_2 , то відповідач стверджує, що згідно довідки про доходи за 2010 - 2011 роки він придбав вказану нерухомість за власні кошти.

Відповідач стверджує, що до реєстрації шлюбу, а саме до 18.07.2014 року він з позивачкою мав близькі стосунки, але не вів спільного господарства, не мав спільного сімейного бюджету та спільно не вирішував побутових проблем. Доказів щодо проживання однією сім`єю, спрямованого на довготривалі відносини в спірний період ОСОБА_1 не надала, а він проти позову категорично заперечує.

Рішенням Саратського районного суду Одеської області від 20 квітня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі адвокат Смирнов В.В., що діє в інтересах ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

03 жовтня 2022 року від ОСОБА_2 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату у зв`язку із воєнним станом в країні та неможливістю прибути у судове засідання.

Відповідно до ч. 1 ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Частинами 1-4 ст. 12 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Частиною 3 ст. 13 ЦПК України встановлено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Учасники справи мають права, встановлені ст. ст. 43, 49 ЦПК України, в тому числі, ознайомлюватися з матеріалами справи, робити з них витяги, копії, одержувати копії судових рішень; подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам; подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб; ознайомлюватися з протоколом судового засідання, записом фіксування судового засідання технічними засобами, робити з них копії, подавати письмові зауваження з приводу їх неправильності чи неповноти; оскаржувати судові рішення у визначених законом випадках; користуватися іншими визначеними законом процесуальними правами.

Суд здійснює виклик сторін у судові засідання, в тому числі, шляхом надіслання судових повісток в порядку, встановленому ст. ст. 128, 130 ЦПК України.

Сторони по справі про дату, час та місце судового засідання повідомлялись належним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Отже, суд вважає за необхідне роз`яснити сторонам по справі, що участь у судовому засіданні є правом, а не обов`язком сторони.

Таким чином, мотиви відкладення судового засідання, наведені у клопотанні відповідача ОСОБА_2 , суд вважає безпідставними.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За змістом статей 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною 2 статті 16 ЦК України.

Так, відповідно до статті 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Стаття 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази того, що сторони не перебувають у будь-якому іншому шлюбі, докази ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї.

Такий же висновок зроблено у Постанові Верховного Суду від 25.01.2018 року у справі №337-5266/15-ц.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною, визначеною законом, законною підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно.

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню.

Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства.

Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти.

Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання.

Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини.

Зазначені висновки є сталими в судовій практиці та підтверджується позицією, викладеною, зокрема, в Постанові Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі №643/6799/17 та Постанові Верховного Суду від 03.11.2020 року у справі №369/7524/19.

Касаційний цивільний суд в своїй постанові від 08.12.2021 в справі №531/295/19 дійшов висновку, що для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо. Показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду: від 12 грудня 2019 року у справі №466/3769/16 (провадження №61-5296св19), від 27 лютого 2019 року у справі №522/25049/16-ц (провадження №61-11607св18), від 11 грудня 2019 року в справі №712/14547/16-ц (провадження №61-44641св18), від 24 січня 2020 року в справі №490/10757/16-ц (провадження №61-42601св18).

Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці (постанова КЦС ВС від в справі № 587/302/16).

За змістом ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ч. 1 ст. 89 ЦПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

Слід зауважити, що при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

На думку колегії суддів, позивачем по справі доведено факт спільного проживання сторін по справі однією родиною без реєстрації шлюбу, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечувалось сторонами, що з серпня 2011 року вони почали зустрічатися як чоловік та жінка. В позовній заяві позивач ОСОБА_1 вказує, що згодом вони почали проживати разом та вести спільне господарство у будинку АДРЕСА_1 .

Дані обставини було також підтверджено допитаними у суді першої інстанції свідками ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , які також зазначили, що сторони проживали разом, вели спільне господарство, придбали квартиру АДРЕСА_2 , разом робили ремонт у ній та згодом переїхали до неї жити.

Свідки сприймали ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як подружжя.

Факт проживання сторін однією сім`єю також підтверджується змістом оглянутих в судовому засіданні фотознімків, зміст яких стосується спільного проведенням дозвілля, саме у спірний проміжок часу.

Також із наявного в матеріалах справи медичного дослідження Центру реконструктивної та відновної медицини Одеського державного медичного університету відділення репродуктивної медицини, наданого позивачкою (а.с. 28) вбачається, що у 2013 році, ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 звертались до цього медичного закладу та проходили в ньому обстеження, як подружжя. Звернення сторін до медичного центру доводить, що вони дійсно планували народження дитини, що беззаперечно притаманно подружнім відносинам чоловіка та жінки.

Вказані докази, покази свідків не були спростовані стороною відповідача в процесі розгляду справи.

Учасникам справи був наданий повний обсяг процесуальних прав, в тому числі на стадії апеляційного розгляду справи, задля доведення/спростування фактів та обставин з метою всебічного встановлення фактичних обставин справи та правильного вирішення справи по суті заявлених позовних вимог.

Також, апеляційний суд вважає за потрібне зазначити, що Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija v. Spain, серія А, №303-А, параграфи 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції,обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позову.

На підставі ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частиною 1 ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Встановлено, що ОСОБА_1 понесла та документально підтвердила сплату судового збору при подачі позовної заяви у розмірі 840 гривень (а.с. 1) та апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції в сумі 1 260 грн. (а.с. 128), тому у зв`язку із задоволенням апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне присудити на користь апелянта з ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Смирнова Віктора Вікторовича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Саратського районного суду Одеської області від 20 квітня 2021 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки, які не перебували у шлюбі між собою задовольнити.

Встановити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу з серпня 2011 року по 18 липня 2014 року.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 840 гривень та апеляційної скарги у розмірі 1 260 гривні.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 12 жовтня 2022 року.

Судді Одеського апеляційного суду:М.М.Дагомерецький
А.І.Дришлюк
Р.Д.Громік