Справа № 723/2096/22
Провадження № 2/723/2727/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2022 року м.Сторожинець

Сторожинецький районний суд

Чернiвецької областi в складi:

головуючого суддi Якiвчика I.В.

при секретарi Крупчак М.І.

за участю:

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у вiдкритому судовому засiданнi, в порядку спрощеного позовного провадження, в м.Сторожинець цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про визнання процедури звільнення з роботи із порушенням законодавства про працю та відшкодування моральної шкоди

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання процедури звільнення з роботи із порушенням законодавства про працю та відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги обгрунтував тим, що згідно наказу №1 від 25.08.2020 року позивач ОСОБА_3 прийнятий на посаду електрогазозварника до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 .

Відповідно до Указу Президента України №69/2022 від 24.02.2022 року у зв`язку з військовою агресією РФ проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності ЗСУ та інших військових формувань, було оголошено загальну мобілізацію. У зв`язку із оголошеною загальною мобілізацією позивач отримував повістки на відправку до ЗСУ про, що повідомив свого роботодавця, однак йому повідомили, що зберігати робоче місце за ним не будуть і простіше припинити підприємницьку діяльність.

04 червня 2022 року позивача було звільнено з роботи електрогазозварника на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, у зв`язку із припиненням підприємницької діяльності. Позивачу стало відомо про звільнення 04 червня 2022 року, однак його не попереджено про звільнення у зв`язку з припиненням підприємницької діяльності та не запропоновано йому інші вакантні посади на які його можна було б перевести.

Своє звільнення позивач вважає проведене відповідачем з порушенням законодавства про працю, оскільки власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч.2 ст.40 та ч.3 ст.49-2 КЗпП України щодо попередження про наступне звільнення та про працевлаштування працівника, якщо попередив про звільнення за два місяці та запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду. Обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору.

З урахуванням викладеного, позивач просив суд визнати проведення відповідачем процедури звільнення з роботи із порушенням законодавства про працю та стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 20 000 (двадцять тисяч) гривень, посилався на те, що переніс фізичні та моральні страждання внаслідок порушення його права на заробітну плату, приниженням честі, гідності, ігнорування його прав, втратою прtстижу та ділової репутації серед знайомих, друзів та родичів. Позивач захищає територіальну цілісність держави, а відповідач його звільнив незаконно, залишивши його без засобів до існування, а після демобілізації позивач буде змушений докладати додаткових зусиль для працевлаштування.

У відзиві на позов представник відповідача ОСОБА_2 просив відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог, оскільки вважає звільнення позивача проведеним законно та з внесенням запису у трудову книжку. При звільненні позивачу виплачена компенсація за невикористану відпустку та вихідна допомога у розмірі середньомісячного заробітку. Про факт мобілізації позивача відповідач дізнався із позовної заяви в період з 01 березня 2022 року по 04.06.2022 року позивач знаходився у відпустці без збереження заробітньої плати за своєю ініціативою.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини, викладені в позові. Зазначила, що доказів нанесення моральної шкоди надати не може, через їх відсутність.

Представник відповідача ОСОБА_2 , позовні вимоги не визнав, з підстав, викладених у відзиві на позов. Просив відмовити у задоволенні позову, настоюючи на відсутності порушень трудового законодавства так як ні попереджувати про наступне звільнення при припиненні підприємницької діяльності ні працевлаштовувати він не зобов`язаний.

Вирiшуючи цей спiр суд виходить з доказiв наданих суду сторонами, правових підстав звернення позивача до суду та встановлених судом фактичних обставин справи і відповідних їм правовідносин та знаходить позовні вимоги обгрунтованими і доказаними частково, виходячи з наступного.

Згідно вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 , згідно його трудової книжки, працював електрогазозварником у ФОП ОСОБА_4 в період з 26.08.2020 року по 04.06.2022 року.

Наказом №3 від 04.06.2022 року позивач був звільнений з роботи електрогазозварника з 04 червня 2022 року за п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку із припиненням підприємницької діяльності, з виплатою йому компенсації за невикористану відпустку та вихідної допомоги в розмірі середнього місячного заробітку.

Звертаючись з даним позовом, ОСОБА_3 не оспорює наказ про його звільнення і не вимагає поновлення на роботі, але не погоджується із процедурою звільнення у зв`язку із порушенням законодавства про працю посилаючись на те, що його повинні були попередити про наступне звільнення за два місяці та запропонувати іншу роботу.

Відповідач же заперечує проти позову, в частині необхідності попередження про наступне звільнення з роботи, оскільки згідно ч.4 ст. 49-2 КЗпП України таке попередження не потребується так як припинення діяльності ФОП ОСОБА_4 зумовлено війною, яка обумовила кризу в будівельній галузі та замороження будівництва та зумовила відсутність організаційних умов ведення бізнесу. В зв`язку з чим неможливо було і забезпечити ОСОБА_3 роботою. Що стосується пропозиції роботи, то така пропозиція була неможлива в зв`язку з припиненням відповідачем підприємницької діяльності.

Згідно п.1 ч.1 статті 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Звільнення з цієї підстави, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Не допускається звільнення працівника з ініціативи роботодавця в період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування працівника у відпустці, що як правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

За правилами частин першої-третьої ст. 49-2 Кодексу Законів про працю України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці, враховуючи при цьому, переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи.

Таким чином, на думку суду, заперечення відповідача проти позову з посиланням на те, що звільнення було проведено у зв`язку із припиненням підприємницької діяльності роботодавцем, а відповідно непотрібністю персонального попередження ОСОБА_3 про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці, та неможливістю забезпечення позивача роботою, не змінює порядок вивільнення працівників передбачений частинами першою-третьою статті 49-2 КЗпП України, оскільки частиною четвертою вказаної статті в редакції, яка діяла на час звільнення позивача з роботи, встановлено, що зазначені вимоги, не застосовуються до працівників, які вивільняються у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, пов`язаними з виконанням заходів під час мобілізації, на особливий період.

Як вбачається із наказу про звільнення ОСОБА_3 , таке звільнення не було пов`язане із звільненням працівника, який вивільняється у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, пов`язаними з виконанням заходів під час мобілізації, на особливий період, а виключно із припиненням діяльності роботодавця.

Тобто, слідуючи приписам законодавства Укераїни чинного на час звільнення ОСОБА_3 з роботи за ініціативою роботодавця - ФОП ОСОБА_4 , за п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України, в обов`язковому порядку необхідно було персонально попередити ОСОБА_3 за два місяці до припинення підприємницької діяльності відповідача.

Заперечення відповідача проти такого порядку з посиланням на неможливість провадження підприємницької діяльності в умовах війни, яка обумовила кризу в будівельній галузі та замороження будівництва та зумовила відсутність організаційних умов ведення бізнесу, суд вважає такими, що не відповідали законодавству України, діючого на час звільнення, так як тільки після звільнення ОСОБА_3 з роботи (04.06.2022 року) вказана редакція частини четвертої ст. 49-2 КЗпП України з 19.07.2022 року, була доповнена словами «а також у зв`язку з неможливістю забезпечення працівника роботою, визначеною трудовим договором, у зв`язку із знищенням (відсутністю) виробничих, організаційних та технічних умов, засобів виробництва або майна роботодавця внаслідок бойових дій».

Виходячи з цього, процедуру звільнення ОСОБА_3 з роботи, яка проведена роботодавцем - ФОП ОСОБА_4 , не згідно вимог частини першої - третьої ст. 49-2 КЗпП України, суд вважає порушеною і в цій частині позов задовольняється.

При цьому суду не доведено, що припинення підприємницької діяльності відповідача було пов`язане із призивом позивача до ЗСУ внаслідок дії Указу Президента України №69/2022 від 24.02.2022 року, яким оголошено загальну мобілізацію.

Вирішуючи питання відшкодування моральної шкоди, суд виходить з доказів, які були надані суду та із врахуванням вимог законодавства України, яке регулює це питання.

Згідно положень ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Статтею 23 Цивільного Кодексу України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Як вже зазначалося судом, сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може грунтуватися на припущеннях (стаття 81 ЦПК України).

Із позиції Пленуму Верховного суду України, викладеній в пунктах 5 та 9 постанови № 4 від 31.03.1995 року з відповідними змінами і доповненнями «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», вбачається що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Позивач ОСОБА_3 обгрунтовуючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди зазначає, що переніс фізичні та моральні страждання внаслідок порушення його права на заробітну плату, приниженням честі, гідності, ігнорування його прав, втратою престижу та ділової репутації серед знайомих, друзів та родичів, а також додатковими зусиллями для працевлаштування після демобілізації із лав ЗСУ.

Обгрунтування вимог щодо стягнення моральної шкоди, наявністю додаткових зусиль для працевлаштування після демобілізації із ЗСУ, суд вважає передчасним припущенням, а тому до уваги не приймає.

Доказів отримання фізичних страждань позивача, суду не надано, а моральні страждання внаслідок порушення його прав на заробітну плату, суду взагалі не доведено, як не доведено приниження честі, гідності, престижу і ділової репутації

Про відсутність доказів нанесення моральної шкоди, характеру та обсягу фізичних та інших страждань, яких зазнав позивач, характеру і тривалості немайнових втрат, можливості їх відновлення, стуну здоров`я позивача, тяжкості вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, в позові не зазначено нічого. Із вступного слова, суду відомо, що таких доказів не існує.

При відсутності вказаних доказів, а відповідно і недоведеності вказаних обставин, позовні вимоги в цій частині, задоволенню не підлягають.

Враховуючи вищевикладене, суд відмовляє позивачеві у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

На підставі ст. 46 Кодексу Законів про працю України та керуючись ст.ст. 81, 264, 265, 268, 274, 354 ЦПК Укаїни, суд,

ухвалив:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про визнання процедури звільнення з роботи із порушенням законодавства про працю та відшкодування моральної шкоди, задовольнити частково.

Процедуру звільнення ОСОБА_3 з роботи, визнати такою, що здійснена з порушенням законодавства про працю України, а саме частин першої-третьої статті 49-2 КЗпП України.

В задоволенні інших позовних вимог - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Чернівецького Апеляційного суду, протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повне судове рішення складено 17 жовтня 2022 року.

Суддя Іван ЯКІВЧИК