Справа № 466/2195/22 Головуючий у 1 інстанції: Зима І.Є.
Провадження № 22-ц/811/1680/22 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Іванової О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 14 червня 2022 року в складі судді Зими І.Є. у справі за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа орган опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, про визначення її місця проживання як законного представника неповнолітніх дітей, а також місце поживання її неповнолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ,-

встановив:

У квітні 2022 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , з участю третьої особи органу опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, про визначення її місця проживання як законного представника неповнолітніх дітей, а також місце поживання її неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Просила визначити її місце проживання як законного представника неповнолітніх дітей, а також місце поживання її неповнолітніх дітей - АДРЕСА_1 .

Ухвалою судді від 15.04.2022 заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі.

У ході судового розгляду встановлено, що власником спірного житла є ОСОБА_3 , відтак ухвалою суду ОСОБА_6 виключена з числа відповідачів, а до участі у розгляді справи залучено як співвідповідача ОСОБА_3 .

10.06.2021 ОСОБА_1 подала до суду заяву про забезпечення позову, шляхом заборони на відчуження квартири АДРЕСА_2 та заборони відповідачам ОСОБА_2 і ОСОБА_3 чинити перешкоди їй та дітям у користуванні квартирою.

Вимоги заяви обгрунтовувала тим, що в листопаді 2017 року вона із чоловіком та двома непонолітніми дітьми вселились у квартиру за вищевказаною адресою, квартира належала матері чоловіка, хоча була придбана нею для сім`ї сина, у квартирі зареєстрований лише її чоловік, іншого житла вони не мають. Неодноразово зверталась до чоловіка і його матері, як власниці із проханням зареєструвати її та дітей за вказаною адресою, однак, вони категорично були проти.

На початку червня їй стало відомо, що 03.08.2018 свекруха подарувала квартиру своїй дочці ОСОБА_3 , яка на даний час має намір продати це майно і пропонує їй разом з дітьми виселитись з помешкання.

Вважає, що ОСОБА_2 , ОСОБА_6 та ОСОБА_3 порушили правила співжиття у розумінні положень ч. 3 ст. 13 Конституції України, ст. 319 ЦК України, ст. 116 ЖК України, своїми діями створили небезпеку істотного ускладнення і унеможливлення виконання рішення суду і ефективного захисту її порушеного права та законного інтересу, а також прав та законних інтересів її дітей, просила вжити заходи забезпечення позову.

Оскаржуваною ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 14 червня 2022 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову - відмовлено.

Ухвалу оскаржила ОСОБА_1 , вважає ухвалу такою, що суперечить нормам матеріального та процесуального права, а висновки суду такими, що не відповідають обставинам справи.

В апеляційній скарзі зазначає, що після укладення договору дарування квартири така залишилася у користуванні сім`ї ОСОБА_2 , членами якої були також вона та її діти, а обдарована ОСОБА_3 не користувалася цим майном, тому відповідний правочин, на думку апелянта, був вчинений без наміру створення правових наслідків, тобто має ознаки недійсного правочину.

Стверджує, що навела правові підстави для забезпечення позову.

У зв`язку з нестерпними обставинами, які їй створювалися та вимогою нового власника квартири, була змушена разом із дітьми тимчасово виселитися, при цьому, чоловік, який є батьком дитини продовжує проживати у квартирі, ухиляючись від свого батьківського обов`язку.

Вважає, що існують усі підозри стверджувати, що відповідачі і надалі будуть здійснювати свій намір щодо порушення її прав.

При цьому, квартира не є спірною, як зазначив суд, а спірні правовідносини стосуються права на місце проживання, тому застосування заходів забезпечення позову не завдасть шкоди істотним інтересам сторін, зокрема праву володіння, натомість відмова у задоволенні заяви може сприяти порушенню її та дітей прав, а у подальшому утруднити виконання можливого судового рішення.

Просить скасувати ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 14 червня 2022 року та постановити нове рішення, яким заяву про забезпечення позову задовольнити.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч. 3 ст. 360 ЦПК України).

Учасники справи в судове засідання не прибули, не повідомили суд про причину неявки.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду питання по суті, а тому вважає за можливе відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

За відсутності всіх осіб, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу технічними засобами не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення виходячи із такого.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до приписів частини першої завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Постановляючи оскаржувану ухвалу місцевий суд виходив з того, що предметом спірних правовідносин є визначення місце проживання позивачки та її неповнолітніх дітей з можливістю подальшої реєстрації, при цьому зобов`язання відповідачів не чинити перешкод у користуванні спірною квартирою може вирішуватись судом лише як окремий спір, а не як захід забезпечення позову про визначення місця проживання осіб для подальшої реєстрації.

Крім цього, до заяви не долучено жодних достатніх та допустимих доказів того, що власник житла має намір його відчужити, що в подальшому зробить неможливим виконання судового рішення.

Перевіряючи законність оскаржуваної ухвали колегія суддів враховує таке.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

По суті забезпечення позову є встановленням судом обмежень суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволення претензій позивача (заявника).

З огляду на викладене, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких вінзвернувся або має намір звернутися до суду.

У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» зазначено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Види забезпечення позову, які можуть застосовуватися судом визначені ч. 1 ст. 150 ЦПК України.

Виходячи з аналізу вищезазначених норм, колегія суддів констатує, що достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими заявник пов`язує застосування певного виду забезпечення позову.

Так, при зверненні до суду із заявою про забезпечення позову позивач повинен, по - перше, аргументовано обґрунтувати причини, у зв"язку з якими потрібно забезпечити позов та необхідність у цьому, по - друге, довести, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Підставність заяви про забезпечення позову повинна бути доведена заявником, з врахуванням вимог ст. 12 ЦПК України.

Разом з цим, цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Невжиття заходів забезпечення позову не повинно мати наслідком заподіяння шкоди позивачу, а вжиття таких заходів не повинно мати наслідком заподіяння шкоди заінтересованим особам.

Інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Із матеріалів справи встановлено, що на розгляді у Шевченківському районному суді м. Львоваперебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , з участю третьої особи державного органу опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, про визначення її місця проживання як законного представника неповнолітніх дітей, а також місце поживання її неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

При цьому, ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 27 липня 2022 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа орган опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради про визначення місця проживання для подальшої реєстрації залишено без розгляду.

28.07.2022 позивачка ОСОБА_1 подала апеляційному суду заяву у якій просила повернути апеляційну скаргу та залишити без розгляду. Зазначала, що справу у якій постановлено оскаржувану ухвалу закрито (а.с. 126).

Інших заяв чи клопотань від учасників справи не надходило.

У частині 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника (ч. 1 ст. 58 ЦПК України).

Згідно із п. 3 ч. 1 ст. 43 ЦПК України учасники справи мають право подавати заяви чи клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

Кожна особа несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 12 ЦПК України).

Разом з цим, оскільки повноваження апеляційного суду чітко визначені у ст. 374 ЦПК України і до таких не належить право повернути без розгляду апеляційну скаргу, заява ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

В свою чергу, колегія суддів виходить з того, що предметом спірних правовідносин є дійсно немайнова вимога ОСОБА_1 про визначення місця проживання, яка жодним чином не стосується квартири АДРЕСА_2 , у контексті розпорядження (визначення юридичної долі) такою, тобто така, як об`єкт цивільних відносин не є предметом спору.

Згідно із п. 2 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають забороною вчиняти певні дії.

Так, при вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

У цьому контексті, колегія суддів виходить з того, що вид забезпечення позову про який просить позивачка, а саме накладення арешту призведе до невиправданого обмеження майнових прав власника квартири.

Крім цього, заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить переконання про те, що забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_2 , яка належить відповідачці ОСОБА_3 у контексті спору про визначення місця проживання позивачки як законного представника неповнолітніх дітей та самих дітей, не відповідатиме та не узгоджується із принципом співмірності заявленим вимогам.

Крім цього, як роз`яснено у п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», ухвалою про забезпечення позову суд не може вирішувати спір по суті.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з тим, що забезпечення позову шляхом зобов`язання відповідачів не чинити перешкод у користуванні квартирою фактично було б ухваленням рішення без розгляду справи по суті, що не відповідає меті застосування правового інституту забезпечення позову.

Перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції постановлено оскаржувану ухвалу з додержанням вимог закону, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 368, 372, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст. ст. 381, 382, 383 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 14 червня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 08 листопада 2022 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк