справа № 369/7012/21
головуючий у суді І інстанції Янченко А.В.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

4 жовтня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Зиль Т.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Києво- Святошинського районного суду Київської області від 26 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

У 2021 році позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позову вказував, що 22 вересня 2004 року перебуваючи у подружніх стосунках з відповідачем, з метою ведення спільного господарства та спільного виховання дітей, зареєстрував відповідача у своєму житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією довідки № 665 від 7 травня 2021 року про реєстрацію місця проживання особи.

Вказував, що зазначене за цією адресою житлове приміщення належить йому на праві приватної власності, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 23 квітня 2004 року. Реєстрація відповідача у його житловому приміщенні відбулась виключно через наявність між ними на той момент родинних відносин, жодних інших угод (договорів) щодо користування відповідачем зазначеним житловим приміщенням не укладалось.

22 лютого 2019 року рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області по справі № 369/1441/19 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано. Зазначеним рішенням встановлено, що сторони спільного господарства не ведуть, шлюбних відносин не підтримують, не проживають разом тривалий час.

З метою додаткового підтвердження факту не проживання відповідача у житловому приміщені з червня 2018 року було складено акт про не проживання особи за місцем реєстрації, який підписано сусідами позивача, що підтверджується копією акта про не проживання особи за місцем реєстрації від 12 квітня 2021 року.

Позивач звертав увагу суду на той факт, що відповідач починаючи з червня 2018 року в житловому приміщенні не проживає, на зв`язок не виходить, житловим приміщенням не цікавиться, комунальні послуги не сплачує, а її місцезнаходження невідоме.

На підставі наведеного позивач просив суд визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 липня 2022 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задоволено.

Визнано ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись із указаними рішеннями суду ОСОБА_1 звернулась до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що підставою у задоволені позову, як зазначено в рішенні суду є інформація Державної прикордонної служби України про те, що відповідач за прізвищем ОСОБА_1 (ідентифікація відповідача за ідентифікаційним кодом не встановлювалась судом) в останній раз знаходилась на території України 17 вересня 2019 року, та на думку суду не могла самостійно здійснити зняття з реєстрації місця проживання 11 серпня 2021 року, однак судом не перевірено чи змінювала відповідачка після 17 вересня 2019 року своє прізвище та з яким прізвищем проживає на час спору, та взагалі чи існує відповідач на час спору.

Зазначає, що судом першої інстанції не було взято до уваги те, що представником відповідача надано до суду копію паспорта відповідача з відміткою про зняття з обліку місця реєстрації за вищезазначеною адресою 17 вересня 2019 року. Звертає увагу, що сам паспорт суд не бажав досліджувати та не оглядав, а тому сам паспорт не є для суду документом за яким суд зобов`язаний встановити особу відповідача та визнати данні по реєстрації особи згідно відмітки у паспорті. Якщо у суду є будь які підозри у автентичності записів у паспорті про місце реєстрації, суд, позивач, мають право звернутися з відповідним запитом до органів Державної міграційної служби для перевірки даних штампа про реєстрацію відповідача. Однак ні судом, ні відповідачем відповідних запитів зроблено не було. Ні судом ні відповідачем паспорт відповідача не визнавався недійсним але визнався недопустимим доказом, що протирічить здоровому глузду та засадам судочинства в Україні.

Наголошує на тому, що суд першої інстанції приймаючи справу до свого провадження не перевірив місце реєстрації відповідача.

Звертає увагу суду на те, що у відзиві на позовну заяву та у клопотанні представник відповідача зазначив, що спір про право користування майном позивача припинив своє існування та просив закритипровадження у справі.

Відзив на апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду не надходив.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Заболотний В.А. просив апеляційну скаргу задовольнити, скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідач та його представник у судове засідання не з`явились були належним чином повідомлені про розгляд справи шляхом направлення судової повістки на електронну адресу.

Сторони причину неявки суду не повідомили.

На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів прийшла до висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін, що не з`явились, оскільки відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника чи сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 січня 2018 року у справі №907/425/16.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 1 статті 367 ЦК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково доданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіряючи оскаржуване рішення в межах доводів апеляційної скарги колегія апеляційного суду дійшла наступних висновків.

Судом встановлено, що власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 є позивач ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 23 квітня 2004 року, записаним у реєстрову книгу за № 14/35.

Згідно наданої Головним центром обробки спеціальної інформації ДПС України від 16 травня 2022 року суду інформації щодо перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованими територіями у Донецькій та Луганській областях та тимчасово окупованою територією АР Крим у період з 1 січня 2019 року по 16 травня 2022 року громадянкою України ОСОБА_1 , встановлено, що відповідач останній раз знаходилась на території України 17 вересня 2019 року.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив із того, що реєстрація відповідача за зазначеною адресою порушує право позивача на володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову з огляду на наступне.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Частиною 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 1 ст. 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання.

У частині четвертій статті 9 ЖК передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.(частина друга статті 405 ЦК).

Згідно зі статтею 72 ЖК визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Таким чином, особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням за одночасної наявності двох умов: непроживання особи в житловому приміщенні більше одного року та відсутність поважних причин на це. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Вичерпного переліку поважних причин непроживання в житловому приміщенні законодавством не встановлено, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи і правил ЦПК України щодо оцінки доказів. Згідно зі статтею 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені законом строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Отже, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (частини перша, п`ята, шоста, сьома статті 81 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Звертаючись до суду позивач в обгрунтування своїх позовних вимог вказував, що відповідач протягом тривалого часу не проживає у житловому приміщенні за місцем реєстрації, не користується житловим приміщенням, не бере участі в утриманні приміщення та оплаті комунальних послуг за користування ним. Тому, позивач несе додаткові витрати на оплату комунальних послуг, оскільки, деякі з них розраховуються залежно від кількості зареєстрованих осіб.

Матеріалами справи встановлено, що з метою підтвердження факту не проживання відповідача у житловому приміщенні з червня 2018 року, було складено акт про не проживання особи за місцем реєстрації, який підписано сусідами позивача, що підтверджується копією акту про не проживання особи за місцем реєстрації від 12 квітня 2021 року Додаток № 4 (а.с. 11).

Також, для встановлення факту перебування відповідача за межами території України протягом тривалого часу ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 травня 2021 року за клопотанням позивача було витребувано у Державної прикордонної служби України відомості щодо факту перетину державного кордону відповідачкою (а.с. 25-26).

Згідно наданої Головним центром обробки спеціальної інформації ДПС України від 16 травня 2022 року суду інформації щодо перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованими територіями у Донецькій та Луганській областях та тимчасово окупованою територією АР Крим у період з 1 січня 2019 року по 16 травня 2022 року громадянкою України ОСОБА_1 , встановлено, що відповідач останній раз знаходилась на території України 17 вересня 2019 року.

Крім того, матеріали справи не містять доказів того, що позивачем порушувалось право відповідача на житло, що позивач чинив відповідачу перешкод у доступі до житлового приміщення, та те, що відповідач зверталась до правоохоронних органів із заявою про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням.

Стороною відповідача обставини щодо непроживання у спірній квартирі не спростовані, поважність причин, які унеможливлюють використання спірного приміщення для проживання, не указані, сам факт зняття з реєстрації спірного місця проживання, також свідчить про втрату інтересу. Відтак, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції помилково розглянув справу та необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмету спору з урахуванням наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 255 ЦПК України, суд може закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо встановить, що предмет спору був відсутній на час пред`явлення позову.

Судом першої інстанції правильно застосовано правову позицію, яка викладена у постанові Верховного Суду від 23 грудня 2020 року у справі № 522/8782/16-ц про те, що відсутність предмета спору в контексті наведеної правової норми дає підстави для висновку, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову. Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, зокрема у зв`язку з добровільним врегулюванням спору сторонами, виконанням відповідачем заявлених до нього вимог, фізичним знищенням предмета спору тощо, то провадження у справі не може бути закрите з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування (зникненні).

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні клопотання про закриття провадження правильно виходив із того, що стороною відповідача не було надано допустимих доказів на підтвердження факту зняття з реєстрації відповідача ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 саме на час звернення до суду з цим позовом.

Так, матеріалами справи встановлено, що із позовом ОСОБА_2 звернувся 21 травня 2021року, а відповідно до наданої копії паспорту відповідачки, вона знята з місця проживання 11 серпня 2021 року (а.с. 60). Отже, у суду першої інстанції не було підстав вважати, що предмет спору був відсутній на час пред`явлення позову.

Крім того, предметом спору є визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що не обмежується лише зняттям з реєстрації.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих доказів, рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального права. Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків районного суду по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального чи процесуального права, що може бути підставою для скасування судового рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга адвоката ОСОБА_1. підлягає залишенню без задоволення, а рішення Києво- Святошинського районного суду Київської області від 26 липня 2022 року залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 365, 367,369,374,375,381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Києво- Святошинського районного суду Київської області від 26 липня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 6 жовтня 2022 року.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба