Номер провадження: 22-ц/813/6160/22
Головуючий у першій інстанції Маломуж А. І.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.10.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
суддів: Дришлюка А.І., Громіка Р.Д.,

в порядку спрощеного провадження переглянув апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення додаткових витрат на дитину, -

В С Т А Н О В И В:
04 листопада 2021 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення додаткових витрат на дитину.
Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що вона перебувала в шлюбі з ОСОБА_3 з 02.09.2000р. по 19.11.2007р..
У шлюбі в них народилася дочка - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що було зроблено актовий запис №506.
Шлюб між ними було розірвано на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19.11.2007р. №2-8139/2007р..
02 лютого 2021 року Київським районним судом м. Одеси було винесено рішення про стягнення з ОСОБА_3 на її користь на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліментів у розмірі 1/4 частини його доходу, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 28.09.2020р. до повноліття дитини.
Дитина у цей час проживає з нею, що також підтверджується рішенням Київського районного суду м. Одеси від 02.02.2021р..
У вересні 2021 року ОСОБА_4 вступила до Балтійського державного університету ім. Еммануїла Канта у м. Калінінград на факультет «Лікувальна справа» на очну контрактну форму навчання, у зв`язку з чим загальна сума витрат на навчання, розвиток, покупку зимових речей та дорожні витрати за період з кінця травня 2021 року до кінця навчального року становить 135 094,75 гривень.
Враховуючи викладене позивачка звернулась до суду із вимогою про стягнення з відповідача половини додаткових витрат, які вона понесла у зв`язку зі вступом дочки у вищевказаний ВНЗ.
Відповідач ОСОБА_5 надав відзив, в якому просив відмовити у задоволені позовної заяви, посилаючись на те, що усі фінансові витрати, які позивач перерахувала в позовній заяві, відповідно до їх усної домовленості в 2019 році, планувалось з урахуванням його регулярних щомісячних виплат (з грудня 2020 року у вигляді аліментів), які складали з 2019 року по теперішній час від 6 000 до 6 500 гривень щомісячно та разової первинної виплати (гарантованого внеску) в кілька тисяч доларів США за рахунок позивача. Враховуючи час та нові виниклі обставини (епідемія COVID-19) інших домовленостей щодо змін порядку фінансування вступу та навчання доньки станом на 2021 рік не відбулось. Було з`ясовано, що донька ОСОБА_6 хоче поступати до ВНЗ Російської Федерації з перспективою переведення до одного з європейських ВНЗ. Варіант вступу до українських ВНЗ доньку та позивача не влаштовував. Будь-які зміни в розподілі фінансових витрат не обговорювались. При цьому, враховуючи оцінки та здібності їх доньки ОСОБА_7 за профільними предметами, вона може претендувати на вступ на бюджетну форму навчання в вітчизняних ВНЗ, що буде значно дешевше ніж за кордоном. Позивач знає невисокий рівень його доходів, так як згідно рішення суду отримує 1/4 від його грошового забезпечення та знає, що він, як військовослужбовець, згідно ст. 25 Закону України «Про запобігання корупції» не має право займатись іншою оплачуваною або підприємницькою діяльністю, тобто він може розраховувати тільки на грошове забезпечення від військової частини. Позивач знає, що він має нову сім`ю і вже влітку 2021 року очікував народження дитини. Не зважаючи на це, всупереч здоровому глузду, враховуючи власні незаплановані фінансові витрати на лікування другої дитини та чоловіка, Позивач підписує контракт на навчання в ВНЗ з оплатою 98 000 рублів (36 300 гривень) за півріччя, не погоджуючи з ним необхідність збільшення його фінансових витрат на суму, що в 2,5 рази перевищує його місячне грошове забезпечення.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2021 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 додаткові витрати на утримання дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 3 931,79 грн..
Стягнуто з ОСОБА_5 на користь держави судовий збір у розмірі 52,85 грн..
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині незадоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.
Згідно із частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Повне судове рішення виготовлене 07 жовтня 2022 року.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення за таких підстав.
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
За загальними правилами статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.
У статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Раду Української PCP від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ та набрала чинності для України з 27 вересня 1991 року, закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Відповідно до частин першої та другої статті 27 названої Конвенції, держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей.
Статтею 51 Конституції України проголошено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Тобто, держава визнає захист прав і свобод дитини одним з пріоритетів своєї політики та гарантує дитині рівень життя, необхідний для гармонійного розвитку.
У частині 8 статті 7 СК України зазначено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).
Статтею 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Отже, обсяг відповідальності батьків не залежить від проживання їх разом чи окремо від дитини, і цей факт не звільняє від обов`язку забезпечувати такі умови життя дитини, які є достатніми для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, соціального та духовного розвитку.
Згідно із частиною 2 статті 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (частини 1, 2 статті 155 СК України).
У статті 185 СК України зазначено, що той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разове, періодично або постійно.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 , перебувала в шлюбі з ОСОБА_3 з 02.09.2000р. по 19.11.2007р..
У шлюбі в них народилася дочка - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що було зроблено актовий запис №506.
Шлюб між подружжям було розірвано на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19.11.2007р. № 2-8139/2007р..
02 лютого 2021 року Київським районним судом м. Одеси було винесено рішення про стягнення з ОСОБА_3 на її користь на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліментів у розмірі 1/4 частини його доходу, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 28.09.2020р. до повноліття дитини.
Дитина в цей час проживає з матір`ю, що також підтверджується рішенням Київського районного суду м. Одеси від 02.02.2021р..
У вересні 2021 року ОСОБА_4 вступила до Балтійського державного університету ім. Еммануїла Канта м. Калінінград на факультет «Лікувальна справа» на очну контрактну форму навчання, у зв`язку з чим загальна сума витрат на навчання, розвиток, покупку зимових речей та дорожні витрати за період з кінця травня 2021 року до кінця навчального року становить 135 094,75 грн..
Позивачка зазначає, що під час оформлення документів на вступ до університету вона понесла такі витрати
- зняти житло на 3 дні, що коштувало 2 776,5 грн. (7 500 рублів по курсу НБУ на день подачі заяви);
- зробити переклад, ксерокопії, скани усіх документів на російську мову це коштувало більше, ніж 2 500 грн.;
- купівля квитків та перевезення багажу від місця проживання до місця навчання коштувала 2 220,31 грн. (5 996 рублів по курсу НБУ на день подачі заяви);
- вже оплачені квитки для поїздки на карантинні зимові канікули у грудні 2021 року - січні 2022 року 2 702,44 грн. (7 298 рублів по курсу НБУ на день подачі заяви);
- сплачений нею рахунок за гуртожиток до січня 2022 року, що складає 1 250,58 грн. (3 377, 23 рублів по курсу НБУ на день подачі заяви);
- сплачено спеціальні медичні огляди та обстеження, щоб мати допуск до практичних занять в лікарні та лабораторії, що коштувало 1 663,58 грн. (4 460 рублів по курсу НБУ на день подачі заяви);
- придбання спеціального взуття та уніформу для практичних занять, що коштувало 1 246,43 грн. (3 366 рублів по курсу НБУ на день подачі заяви);
- згідно Договору про освіту на навчання за освітньою програмою вищої освіти (спеціаліст) №196/2021 від 13.08.2021р. вартість за рік навчання складає 7 2578,8 грн. (196 000 рублів по курсу НБУ на день подачі заяви). На сьогоднішній день фактично позивачкою було внесено оплату за перший семестр, що складає 36 289,4 гривень (98 000 рублів по курсу НБУ на день подачі заяви);
- витрати на он-лайн курси з німецької мови у Німецькому центрі «Баварський дім, Одеса» за липень-серпень становлять 6 200 гривень;
- у листопаді продовжиться курс навчання В2 тривалістю 4 місяці. Вартість курсу 14 000 гривень (3 500 гривень у місяць);
- оплата зимових речей які коштували 4 160,32 грн. (11 235 рублів по курсу НБУ на день подачі заяви), матраца, мультиварки, електрочайника (тому що в гуртожитку був відсутній матрац, а до середини листопада не працюють плити та кухонний блок в зв`язку з ремонтом) це коштувало 4 134 грн. (11 164 рублів по курсу НБУ на день подачі заяви), та спортивної форми, підручників необхідних для навчання це коштувало 2 663,19 грн. (7 192 рублів по курсу НБУ на день подачі заяви);
- придбання ноутбука, вартість якого складає 16 999 грн..
Позивачка зазначає, що загальна сума витрат на навчання, розвиток, покупку зимових речей та дорожні витрати за період з кінця травня 2021 року до кінця навчального року становить 135 094,75 грн..
Додаткові витрати не є додатковим стягненням коштів на утримання дитини, вони необхідні для того щоб за певних обставин можна було забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину та обґрунтовуватися відповідними документами, а відтак і підтверджувати наявність особливих обставин, що спричинили додаткові витрати і свідчать про їх необхідність.
Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.
Оскільки тягар доказування покладено на позивача, то заявляючи додаткові витрати, позивач в будь-якому випадку повинен їх обґрунтувати та надати беззаперечні докази на їх підтвердження. Дані додаткові витрати, на відміну від аліментів, мають бути викликані саме особливими обставинами.
Якщо стягнення аліментних зобов`язань викликане необхідністю дитини у вихованні, освіті, харчуванні, одязі та забезпеченні елементарних умов життя і враховуються при визначенні розміру аліментів, які підлягають стягненню з відповідача, то додаткові витрати заявляються саме у зв`язку з хронічними або разовими проблемами зі здоров`ям дитини, або у разі обставин, які пов`язані з розвитком здібностей дитини.
Відповідні правові висновки щодо застосування ст. 185 СК України наведені в постановах Верховного Суду від 10.10.2019 у справі №638/13860/16-ц; від 16.10.2019р. у справі №219/1766/18; від 26.08.2020р. у справі №336/1488/19; від 25.02.2020р. у справі №521/4397/17; від 01.04.2020р. у справі №521/16268/18.
Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України у справі №749/106/17 (6-1489цс17 від 13.09.2017р.) дійшла правового висновку, що згідно із ч. 1 ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).
Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково.
Ураховуючи зазначені обставини, суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одному з батьків у твердій грошовій сумі.
Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.
Крім того, у статті 181 СК України визначена необхідність саме у домовленості між батьками про додаткові витрати на дитину. Виховання дітей передбачає спільне забезпечення батьками їх інтересів та розвитку, одночасно батьки між собою повинні обумовлювати та узгоджувати не обов`язкові та відворотні витрати, а також обговорювати та погоджувати додаткові витрати, які не викликані особливими обставинами і можуть в майбутньому призвести до виникнення спору. В іншому випадку такий тягар витрат може залишитися понесеним тим з батьків, хто самостійно прийняв таке рішення і не довів, що ці витрати викликані особливими обставинами та можуть бути відшкодовані згідно із законом іншим з батьків.
Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог щодо стягнення додаткових витрат на:
зняття житла на 3 дні, здійснення перекладу, ксерокопій, сканів усіх документів на російську мову, покупку квитків та перевезення багажу від місця проживання до місця навчання коштувала, покупку квитків для поїздки на карантинні зимові канікули, оплата гуртожитку, придбання спеціального взуття та уніформи для практичних занять, оплата зимових речей, матраца, мультиварки, електрочайника, придбання ноутбука, оплата за перший семестр навчання та продовження курсу В2 іноземної мови, суд першої інстанції прийшов до правильного та обґрунтованого висновку, що обов`язок по утриманню дітей покладається на обох батьків, а зазначені заявлені до стягнення позивачем витрати не є додатковими в розумінні статті 185 СК України, оскільки не викликані особливими обставинами, не узгоджувались за домовленістю між батьками.
Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції незаконно відмовив у задоволенні позову та не в повній мірі встановив дійсні обставини справи, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки жодних додаткових обґрунтувань чи нових доказів, що не були подані позивачем до суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить.
Отже, суд першої інстанції всебічно та повно з`ясував обставини, які мають значення для справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, дав їм правильну оцінку на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», та правильно виходив з того, що є законні підстави для задоволення позову частково.
У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28 жовтня 2010 року, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».
Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.
Тому, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про задоволення позову у повному обсязі немає.
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення, рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складено: 07 жовтня 2022 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М.Драгомерецький

А.І.Дришлюк

Р.Д.Громік