Справа № 243/2470/22
Провадження № 2/243/1360/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2022 року

Слов`янський міськрайонний суд Донецької області у складі:

Головуючого судді Старовецького В.І.

за участю секретаря судового засідання Петруся Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів на підставі наказу № 29-к про впровадження дистанційної роботи Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 10 травня 2022 року, за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління пенсійного фонду України в Донецькій області, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, яка обґрунтована тим, що 30.11.2021 року Донецьким окружним адміністративним судом прийнято рішення по справі № 200/7038/21, згідно з яким визнано протиправним та скасовано рішення № 2891 від 18.05.2021 про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах., зобов`язано повторно розглянути заяву від 05.05.2021 про призначення пенсії ОСОБА_1 за віком на пільгових умовах з урахуванням рішення Конституційного суду України від 23.01.2020 № 1-р/2020 по справі 1-5/2018 (746/15) та висновків суду. Рішення Донецького окружного адміністративного суду набуло законної сили, видано виконавчий лист та відкрито виконавче провадження. Вважає, що відповідач, всупереч вимогам законодавства допустило прийняття незаконного рішення, позивачу довелось звертатись до судових та інших державних органів для захисту своїх прав. Протиправні дії відповідача призвели до того, що позивачу не було призначено пенсію за віком на пільгових умовах, тобто органом державної влади порушено гарантовані Конституцією України та законами України право на соціальний захист, право на достатній життєвий рівень для себе, що включає достатнє харчування, одяг, житло, право на державне пенсійне забезпечення, право на мирне володіння майном. Вказує на те, що у зв`язку з порушенням її прав відповідачем, їй було завдано моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, які виражаються у відчутті тривоги, розпачу, стресу, пов`язаному з тим, що вона маючи достатній пільговий стаж та необхідний вік для призначення пенсії за віком на пільгових умовах, була позбавлена отримувати забезпечену та гарантовану Державою пенсію на протязі тривалого часу з дня подання заяви про призначення пенсії ( як встановлено судом у справі 200/7038/21 відповідач отримав її заяву про перерахунок пенсії 05.05.2021 року, до теперішнього часу пенсія їй не призначена). Тобто більше одного року вона була позбавлена права на належний соціальний захист та позбавлена пенсійних виплат у старості. Зазначає, що протиправними діями відповідача були порушені її звичайні життєві зв`язки, оскільки вона вимушена була звертатися за консультаціями до юристів, а потім до судових органів та до виконавчої служби за захистом своїх прав, тобто докладати додаткових зусиль для відновлення своїх прав. Вказує на те, що порушення її прав носить триваючий характер більше одного року. Весь цей період вона відчуваю постійний стрес, напругу, пригнічення з приводу свавілля, яке застосовано державним органом до неї. Вказує на те, що оскільки відповідач протиправно належно не виконав покладених на нього повноважень, це порушило її майновий інтерес у розмірі пенсійних сум за період з 05 травня 2021 року по теперішній час (більше 30 000 грн.), які позивач не отримала вчасно з вини відповідача. Ця сума є для позивача значною шкодою, зважаючи на те, що вона проживає в зоні проведення активних бойових дій. З урахуванням того, що відповідачем у результаті протиправної поведінки порушені гарантовані Конституцією України, законами України, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, її права: 1) право на соціальний захист (ст.46 Конституції України); 2) право на достатній життєвий рівень для себе, що включає достатнє харчування, одяг, житло (ст.48 Конституції України); 3) право на державне пенсійне забезпечення (ЗУ «Про пенсійне забезпечення»); 4) право мирно володіти своїм майном (ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод), то розмір відшкодування за кожне порушене право людини і громадянина, яке було гарантоване державою, але порушене органом державної влади, позивач оцінює у розмірі гарантованої державою мінімальної заробітної плати, яка встановлена ЗУ «Про державний бюджет на 2022 рік» (6500 грн.). Отже, розмір моральної шкоди, якого вона зазнала, позивач оцінює у 26 000 грн. (6500 грн. х 4 порушених права). В зв`язку з викладеним, просить відшкодувати їй моральну шкоду, завдану протиправним рішенням Головного управління Пенсійного фонду України Донецької області №2891 від 18 травня 2021 року про відмову в призначенні пенсії та стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України на свою користь 26 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Представник відповідача Головного управління пенсійного фонду України в Донецькій області надав до суду відзив, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог позивачки з наступних підстав. Так, рішенням Донецького окружного адміністративного суду у справі №200/7038/21 від 30.11.2021, визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області № 2891 від 18.05.2021 про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах. Зобов`язано Головне управління повторно розглянути заяву від 05.05.2021 про призначення пенсії за віком на пільгових умовах позивачці з урахуванням рішення Конституційного суду України від 23.01.2020 № 1-р/2020 по справі 1-5/2018 (746/15) та висновків суду. Головним управлінням було подано апеляційну скаргу від 08.08.2022 до Першого апеляційного адміністративного суду на Рішення суду першої інстанції від 30.11.2021 по справі №200/7038/21. Ухвалою Першого апеляційного адміністративного суду від 01.07.2022 по справі №200/7038/21 апеляційну скаргу Головного управління залишено без руху та надано тридцятиденний строк з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху для усунення недоліків, шляхом зазначення інших підстав для поновлення строку та надання документу про сплату судового збору. Першим апеляційним адміністративним судом ухвалою від 22 серпня 2022 року, відмовлено у відкритті провадження за апеляційною скаргою Головного управління на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 30 листопада 2021 року у справі № 200/7038/21. Головним управлінням рішення від 30.11.2021 по справі № 200/7038/22, яке набрало законної сили 22.08.2022, виконано в повному обсязі, а саме повторно розглянуто заяву від 05.05.2021 про призначення пенсії ОСОБА_1 за віком на пільгових умовах з урахуванням рішення Конституційного суду України від 23.01.2020 № 1-р/2020 по справі 1- 5/2018 (746/15) та призначено пенсію з 05.05.2021 згідно пункту 2 частини 2 статті 114 Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, управління, як орган державної влади, не може ігнорувати рішення суду, яке є обов`язковим до виконання та діє лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Рішення суду виконано в повному обсязі. Посилаючись на постанову Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.95 №4 із змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 року №5, моральна шкода може полягати, зокрема: в приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживань у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Вважає, що факт наявності моральної шкоди потребує доведення у встановленому законом порядку, оскільки така шкода є самостійним видом шкоди, і умовою цивільно-правової відповідальності. Лише сам факт порушення прав не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди. Крім цього зазначає, що Законами України Про Державний бюджет України за відповідні роки кошти на виплату моральної шкоди Пенсійним фондом України не передбачались. Відповідно до статті 73 Закону України №1058 від 09.07.2003 «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» кошти Пенсійного фонду використовуються на: 1) виплату пенсій, передбачених цим Законом; 2) надання соціальних послуг, передбачених цим Законом; 3) фінансування адміністративних витрат, пов`язаних з виконанням функцій, покладених на органи Пенсійного фонду; 4 4) оплату послуг з виплати та доставки пенсій; 5) формування резерву коштів Пенсійного фонду. Забороняється використання коштів Пенсійного фонду на цілі, не передбачені цим Законом. З огляду на викладене у задоволенні позову просив відмовити.

Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження від сторін у справі не надходили.

Оцінюючи характер процесу, значення справи для сторін, обраний позивачем спосіб захисту, категорію та складність справи, а також з метою дотримання розумних строків її розгляду суд вважає за можливе справу розглянути в порядку спрощеного позовного провадження за відсутності заперечень проти такого розгляду справи з боку сторін, що відповідає вимогам ст.279 ЦПК України.

Позивачка ОСОБА_1 до судового засідання не з`явилася, в своїх позовних вимогах просила позов задовольнити та слухати справу без її участі.

Відповідач, Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області в судове засідання не з`явився, до суду надав відзив, неодноразово повідомлявся про розгляд справи, із заявами про відкладення розгляду справи не звертався.

Представника Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду справи, у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.

Секретарем судового засідання були надіслані повідомлення на офіційну електронну адресу відповідачів, а також неодноразово повідомлено за номером мобільного телефону представника, про що в матеріалах справи міститься телефонограма. Незважаючи на це на дату розгляду справи, відповідач не надав заяв про розгляд справи без участі, про відкладення розгляду справи та інше.

Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях, зокрема «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» від 07.07.1989 року, виходить з того, що у випадках коли поведінка учасників судового засідання свідчить про умисний характер їх дій направлений на невиправдане затягування процесу чи зловживання своїм процесуальним правом, суд має реагувати на вказані випадки законними засобами, аби не було знівельовано ключовий принцип - верховенство права, в тому числі проводити судове засідання у відсутність особи, як що таке затягування може нашкодити справі чи іншим учасникам справи.

В цьому ж рішенні Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

З огляду на викладене, оскільки представники відповідачів, будучи повідомленим належним чином про дату, час і місце судового засідання не з`явилися у судове засідання без повідомлення причин неявки, представник Головного управління пенсійного фонду в Донецькій області подав відзив в якому заперечував проти задоволення позовних вимог позивача, суд приходить до переконання, що у суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, а тому, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів.

Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд в межах заявлених позовних вимог (ст. 13 ЦПК України) встановив наступне.

30 листопада 2021 року Донецьким окружним адміністративним окружним судом ухвалено рішення №200/7038/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії, за яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені повністю. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області № 2891 від 18.05.2021 про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області повторно розглянути заяву від 05.05.2021 про призначення пенсії ОСОБА_1 за віком на пільгових умовах з урахуванням рішення Конституційного суду України від 23.01.2020 № 1-р/2020 по справі 1-5/2018 (746/15) та висновків суду. Стягнуто на користь ОСОБА_1 з бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області суму сплаченого судового збору в розмірі 908 грн.

27 січня 2022 року постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №200/7038/21 від 04 січня 2022 року про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області повторно розглянути заяву від 05.05.2021 про призначення пенсії ОСОБА_1 за віком на пільгових умовах з урахуванням рішення Конституційного суду України від 23.01.2020 № 1-р/2020 по справі 1-5/2018 (746/15) та висновків суду.

Ухвалою Першого апеляційного адміністративного суду від 22 серпня 2022 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області.

Головним управлінням рішення від 26.09.2022 по справі № 200/7038/22, яке набрало законної сили 22.08.2022, виконано в повному обсязі, а саме повторно розглянуто заяву від 05.05.2021 про призначення пенсії ОСОБА_1 за віком на пільгових умовах з урахуванням рішення Конституційного суду України від 23.01.2020 № 1-р/2020 по справі 1- 5/2018 (746/15) та призначено пенсію з 05.05.2021 згідно пункту 2 частини 2 статті 114 Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Тобто фактично рішення Донецького окружного адміністративного окружного суду №200/7038/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії, виконано відповідачем 26 вересня 2022 року, що підтверджується довідкою Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області наданої до відзиву.

Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до положень статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади органів місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

За змістом статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (стаття 1174 ЦК України).

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків.

Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування матеріальної чи моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.

Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності, на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачеві посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або місцевого самоврядування, суд повинен установити, чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив та чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, установити причинно-наслідковий зв`язок і визначити сумарність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пункті 32 постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року в справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) вказано, що "застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування".

У пунктах 5.4, 6.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110цс18) вказано, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 750/1591/18-ц (провадження № 14-261цс19) вказано, що "згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Частиною другою статті 1167 ЦК України визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала. Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки пункт 3 цієї статті передбачає наявність інших випадків, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (стаття 1173 ЦК України). Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальність, презюмується. З огляду на зазначене Велика Палата Верховного Суду вважає обґрунтованими та справедливими висновки судів попередніх інстанцій про часткове задоволення вимоги про стягнення моральної шкоди, оскільки судовими рішеннями, які набрали законної сили, встановлено, що відповідачем протиправно не сплачувалась пенсія, на яку позивач має право на підставі судового рішення."

Відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом у постанові від 21 квітня 2021 року, справа № 227/2918/19, порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань і незручностей, зокрема через порушення принципу належного урядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди. Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

Суд приймає до уваги той факт, що рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 30 листопада 2021 року (справа № 200/7038/21) визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області № 2891 від 18.05.2021 про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області повторно розглянути заяву від 05.05.2021 про призначення пенсії ОСОБА_1 за віком на пільгових умовах з урахуванням рішення Конституційного суду України від 23.01.2020 № 1-р/2020 по справі 1-5/2018 (746/15) та висновків суду. Стягнуто на користь ОСОБА_1 з бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області суму сплаченого судового збору в розмірі 908 грн. Фактично рішення суду відповідачем виконано 26 вересня 2022 року.

З урахуванням зазначеного, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог про стягнення компенсації моральної шкоди, завданої ОСОБА_1 , оскільки судовим рішенням, яке набрало законної сили, встановлено, що за рішенням відповідача позивачу протиправно відмовлено у призначенні пенсії, на яку позивач має право.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду викладеній в Постанові від 27 травня 2020 року у справі № 554/8204/16-ц провадження № 61-527 св 19.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади органів місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Згідно ч. 1ст.107 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» Пенсійний фонд, його органи та посадові особи за шкоду, заподіяну особам внаслідок несвоєчасного або неповного надання соціальних послуг, призначення (перерахунку) та виплати пенсій, передбачених цим Законом, а також за невиконання або неналежне виконання ними обов`язків з адміністративного управління Накопичувальним фондом несуть відповідальність згідно із законом.

Пунктом 1 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 липня 2014 року №280визначено, що Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.

Відповідно до ч. 2ст. 72 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» кошти Пенсійного фонду не включаються до складу Державного бюджету України.

Статтею 73 цього Закону визначений вичерпний перелік цілей, на які використовуються кошти Пенсійного фонду України, і встановлено заборону використання коштів Пенсійного фонду на цілі, не передбачені цим Законом.

Відповідно до ч. 1ст. 25 Бюджетного кодексу України державне казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Згідно з пунктом 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року №215, Державна казначейська служба України (Казначейство) реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Відповідно до покладених завдань Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 цього Положення).

Частиною 2ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Механізм виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року №845(далі - Порядок).

Згідно з пунктом 3 Порядку рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 750/1591/18-ц вказано, що відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальність, презюмується. З огляду на зазначене Велика Палата Верховного Суду вважає обґрунтованими та справедливими висновки судів попередніх інстанцій про часткове задоволення вимоги про стягнення моральної шкоди, оскільки судовими рішеннями, які набрали законної сили, встановлено, що відповідачем протиправно не сплачувалась пенсія, на яку позивач має право на підставі судового рішення.

В постанові Верховного Суду від 09 лютого 2021 року по справі № 425/793/19 вказано, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою.

Відшкодування моральної шкоди за своєю природою є санкцією за порушення прав особи, які були виявлені і доведені та які завдали особі моральної шкоди. Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Окрім наведеного вище при ухваленні рішення суд зазначає, що саме по собі ухвалення судом рішення на користь позивача не може компенсувати йому немайнових втрат, оскільки позивач був змушений звертатися до суду, очікувати позитивного рішення на свою користь, а станом на теперішній час позивач вже протягом тривалого часу очікує фактичного виконання рішення. Крім того, позивач правомірно очікував фактичного та швидкого виконання рішення суду з боку органу державної влади, проте такого виконання так і не відбулося, фактично рішення суду було виконано 22 вересня 2022 року, внаслідок чого, за вказаний період, позивач відчував та продовжує відчувати негативні емоції. При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст.3,19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. В даному випадку такі негативні емоції з урахуванням їх тривалості та розміру невиплаченої пенсії, призвели до моральних страждань позивача.

На переконання суду, наведене є достатніми доказами того, що позивачу було завдано моральної шкоди.

Враховуючи характер та обсяг заподіяної моральної шкоди, тривалість часу її заподіяння, вартість майна, якого відповідач позбавив позивача внаслідок тривалої бездіяльності, суд вважає обґрунтованим розмір моральної шкоди у сумі 5000 грн. Такий розмір моральної шкоди відповідає характеру правопорушення, яке вчинено органом державної влади, його тривалості, вимогам розумності і справедливості.

Натомість, заявлена позивачем до стягнення сума моральної шкоди в розмірі 26 000 грн., на думку суду, є завищеною та недостатньо обґрунтована відповідними розрахунками чи міркуваннями, з яких виходив позивач під час визначення розміру шкоди.

Разом з тим, суд зазначає, що відшкодування, у разі визнання судом незаконними дій чи рішень будь-якого органу державної влади, повинно здійснюватися за рахунок держави, а саме за рахунок коштів Державного бюджету України.

Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» не передбачено відшкодування моральної шкоди, проте встановлено заборону використання коштів Пенсійного фонду на цілі, не передбачені цим Законом.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що не має законодавчих та інших правових підстав щодо виплати з коштів Пенсійного фонду України будь-яких відшкодувань моральної шкоди, так як бюджетом Пенсійного фонду України, який кожного року затверджується Кабінетом Міністрів України, не передбачено витрат на зазначені цілі.

Отже, шкода, завдана органами Пенсійного фонду України, компенсується за рахунок державного бюджету, а відповідне рішення суду виконується органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Відповідно до пунктів 63, 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження№ 14-514цс19) у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161гс18) (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (постанова № 14-316цс19) (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14-447цс19) (пункт 28)), зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган (постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19) (пункт 44)).

У пункті 44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19) зазначено, що держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган.

Згідно з пунктом 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження№ 14-538цс19) зроблено висновок про те, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах, зокрема представляти державу в суді (див. також постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (пункт 6.22); від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18 (пункт 4.20); від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18 (пункт 33), від 26 червня 2019 року у справі 587/430/16-ц (пункт 26), від 18 грудня 2019 року у справі 688/2479/16-ц (пункт 22), від 18 березня 2020 року у справі № 553/2759/18 (пункт 35)).У справах про відшкодування шкоди державою остання бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого заподіяно шкоду. Хоча наявність такого органу для того, щоби заявити відповідний позов до Держави України, не є обов`язковою(див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (пункт 30)). Участь у вказаних справах Державної казначейської служби України чи її територіальних органів не є необхідною (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (пункт 44), від 25 березня 2020 року у справі№ 641/8857/17 (пункт 64), від 11 листопада 2020 року у справі № 9901/845/18 (пункт 38), від 9 грудня 2020 року у справі № 9901/613/18 (пункт 79)).

Таким чином, участь Державної казначейської служби України в якості відповідача у цій справі не була обов`язковою.

З огляду на вказане, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 , слід задовольнити частково та стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з відповідного казначейського рахунку на користь позивача в якості відшкодування моральної шкоди, завданої протиправною бездіяльністю органу державної влади, суму в розмірі 5000 грн.

З урахуванням змісту статті 25 Бюджетного кодексу України та пп. 3 п. 4 Положення про Державну казначейську службу України, стягнення з Державного бюджету України шляхом списання певної суми коштів з відповідного казначейського рахунку на користь позивача є належним та ефективним способом захисту його прав. Державна казначейська служба України чи її компетентний орган повинні самостійно визначити в межах наданих їм повноважень з якого рахунку слід списати ці кошти та який орган Казначейства має здійснити таке списання.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує, що згідно із п. 13 ч. 2ст. 3 Закону України «Про судовий збір» не справляється судовий збір за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади.

Отже, судовий збір за подання подібних позовів не повинен справлятися взагалі, а тому у суду відсутні підстави для стягнення судового збору з відповідачів в дохід держави. Про наявність будь-яких інших судових витрат жоден із учасників справи не заявляв.

Керуючисьст.ст.4, 12, 13, 81, 141, 223, 58-259, 263-265, 268, 273, 352, 354, 355, Перехідними положеннями ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління пенсійного фонду України в Донецькій області, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , завдану моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн. (п`ять тисяч гривень 00 коп.) шляхом списання коштів державного бюджету з єдиного казначейського рахунку Державною казначейською службою України.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законно сили протягом тридцяти днів з моменту його проголошення.

Рішення може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.

Суддя Слов`янського міськрайонного суду В.І. Старовецький