КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 756/2747/21 Головуючий у суді І інстанції Яценко Н.О.
Провадження № 22-ц/824/3184/2022 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 жовтня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Ігнатченко Н.В., суддів: Мережко М.В., Савченка С.І., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 29 жовтня 2021 року у справі за позовом акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

У лютому 2021 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») пред`явило до суду вказаний вище позов, обґрунтовуючи його тим, що ОСОБА_1 звернулася до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг № б/н від 22 лютого 2012 року, згідно якої отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач не надавала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, унаслідок чого утворилась заборгованість.

4 березня 2019 року сторони підписали додаткову угоду, за умовами якої банк здійснює анулювання частини заборгованості, яка зазначена в пункті 1.2 додаткової угоди, якщо клієнт здійснить платіж у розмірі та в строки, вказані в підпункті 1.5.1 додаткової угоди. Строк повернення кредиту вказаний в пункті 1.3 цієї угоди. Відповідно до пункту 1.6 ця угода відповідно до статті 212 ЦК України укладається під відкладальну обставину, а саме: в разі належного виконання клієнтом зобов`язань, які передбачені договором та пунктом 1.5 угоди, вступають в дію умови про анулювання заборгованості, визначені пунктом 1.2 угоди, умова про зміну процентної ставки, передбачена пунктом 1.4 угоди. Підпунктом 1.6.1 угоди встановлено, що в разі прострочення виконання клієнтом будь-якого із зобов`язань, передбачених підпунктом 1.5.2 угоди та/чи будь-якого із зобов`язань, передбачених договором на 31 день, умова про анулювання частини заборгованості, передбачена пунктом 1.2, умова про зміну процентної ставки, передбачена пунктом 1.4 угоди, не поширюється. Згідно із пунктом 1.7 в разі порушення клієнтом термінів по погашенню кредиту, зазначених в підпункті 1.5.2, понад 31 безперервно, терміном повернення кредиту є 31-й день з моменту такого порушення (але не пізніше терміну, вказаного в пункті 1.3 угоди). Вся заборгованість по кредиту, починаючи з наступного дня, наступного за днем повернення кредиту (який визначається відповідно до підпункту 1.7.1 угоди), є простроченою.

Позивач вказав, що свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому кредитним договором, утім остання не надала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, а тому у зв`язку з порушенням взятих на себе зобов`язань станом на 14 грудня 2020 року відповідач має заборгованість, яка складається із заборгованості за пенею у розмірі 16 660,12 грн.

З наведених вище підстав АТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість за кредитним договором SAMDN8747 від 4 березня 2019 року у розмірі 16 660,12 грн та понесені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 270,00 грн.

У відзиві на позовну заяву відповідач не оспорювала укладення між сторонами кредитного договору, однак зазначила, що відповідно до додаткової угоди строком повернення кредиту є 25 вересня 2019 року. Умови додаткової угоди нею виконано, що підтверджується відповідними квитанціями, було здійснено прострочення останнього платежу, який мав бути не пізніше 25 вересня 2019 року і який вона оплатила 14 листопада 2019 року. Заборгованість сплачена в повному обсязі. Вказувала, що інформація, яка міститься в розрахунку заборгованості, наданому позивачем, не є належним та допустимим доказом на підтвердження обставин, що входять до предмета доказування, а також не відповідає фактичним обставинам справи, зокрема не узгоджується з квитанціями, що підтверджують погашення заборгованості за кредитним договором. Просила суд застосувати спеціальні строки позовної давності, передбачені пунктом 1 частини другої статті 258 ЦК України та відмовити у задоволенні позову.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач дізнався про порушення свого права 26 вересня 2019 року, тобто в наступний день за останнім днем строку, встановленого для виконання зобов`язань згідно умов додаткової угоди, укладеної між сторонами, тоді як протягом одного року з вказаного моменту не вжив заходів щодо стягнення заборгованості, що свідчить про пропуск встановленого законом строку для стягнення заборгованості по пені, у зв`язку з чим наявні підстави для застосування наслідків пропуску позовної давності за заявою відповідача та відмови у задоволенні позовних вимог.

Не погоджуючись з даним судовим рішенням, позивач через представника за довіреністю - Крилову О.Л. подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених в рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального та неправильного застосування норм матеріального права, і ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Аргументація апеляційної скарги зводиться до того, що відповідно до розрахунку заборгованості за договором SAMDN8747 від 4 березня 2019 року останнє погашення заборгованості по пені з боку відповідача мало місце 16 березня 2020 року на суму 1 000,00 грн, а позивач звернувся до суду 10 лютого 2021 року, відтак спеціальний строк позовної давності з урахуванням його переривання не пропущений.

На підставі анкети-заяви № б/н від 22 лютого 2012 рокувідповідачу було відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку з встановленим кредитним лімітом, який вона користувалася, зокрема, отримувала кредитні кошти з власної ініціативи. З метою створення сприятливих умов для погашення боргу сторони 4 березня 2019 року підписали додаткову угоду, за умовами якої прощення боргу стає можливим виключно в разі виконання клієнтом належним чином зобов`язань, що встановлені цією угодою. Уклавши додаткову угоду, сторони узгодили суму наявного боргу та внесли зміни до кредитного договору, а відповідач ознайомилася з умовами, за яких можливе настання відкладальної обставини щодо прощення частини боргу, а також підписала графік погашення кредиту. Однак відповідач не виконала належним чином умови додаткової угоди, не вносила платежі у визначених розмірах та строки, а тому відповідно до пункту 1.6 та підпункту 1.6.1 додаткової угоди прощення боргу не відбулося.

Відзив відповідача на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшов.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною першою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що 22 лютого 2012 рокуміж ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № б/н шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (для індивідуальних клієнтів, приватних підприємців та керівників корпоративних клієнтів).

У анкеті-заяві зазначено, що відповідач згодна з тим, що ця заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг. Відповідач ознайомилася і згодна з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також з Тарифами банку, які були наданій їй для ознайомлення в письмовому вигляді. Умови та Правила надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті ПриватБанку www.privatbank.ua. Вона зобов`язується виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг, а також регулярно знайомитися з їх змінами на сайті ПриватБанку www.privatbank.ua.

Як свідчать матеріали справи та не заперечувалось відповідачем, 4 березня 2019 року з метою створення сприятливих умов для виконання відповідачем зобов`язань за кредитним договором від 22 лютого 2012 року між сторонами було укладено додаткову угоду до кредитного договору SAMDN8747, згідно з якою сума заборгованості, що виникла за період з дати укладення цього договору до дати підписання додаткової угоди складає 29 935,49 грн (пункт 1.1. додаткової угоди).

Відповідно до пункту 1.2 додаткової угоди банк здійснює прощення (анулювання) частини заборгованості, що виникла в період з дати надання клієнту кредиту, а саме здійснює прощення: процентів на 0 грн, комісії на 0 грн, пені на 20 660,13 грн, штрафу на 0 грн.

Строк повернення кредиту встановлений до 25 вересня 2019 року, а процента ставка по кредиту становить 0,01 % (пункти 1.3, 1.4 додаткової угоди).

За пунктом 1.5 додаткової угоди клієнт зобов`язується здійснювати погашення кредиту шляхом здійснення платежів на карту № НОМЕР_1 в наступному порядку: клієнт зобов`язується провести платіж на погашення заборгованості за договором у розмірі 1 391,30 грн в строк не пізніше 4 березня 2019 року (підпункт 1.5.1); подальше погашення заборгованості здійснюється клієнтом шляхом здійснення платежів у розмірі 1 314,03 грн до 25 числа місяця протягом 6 місяців. Розмір останнього щомісячного платежу складає 1 314,05 грн (підпункт 1.5.2).

Вказана угода відповідно до статті 212 ЦК України укладається під відкладальну обставину, а саме: в разі належного виконання клієнтом зобов`язань, передбачених договором та пунктом 1.5 угоди, вступають в дію умови про прощення заборгованості, визначені пунктом 1.2 угоди, умова про зміну процентної ставки, передбачена пунктом 1.4 угоди (пункт 1.6).

Підпунктом 1.6.1 додаткової угоди встановлено, що в разі прострочення виконання клієнтом будь-якого із зобов`язань, передбачених підпунктом 1.5.2 угоди та/або будь-якого із зобов`язань, передбачених договором на 31 день, умова про прощення частини заборгованості, передбачена пунктом 1.2, умова про зміну процентної ставки, передбачена пунктом 1.4 угоди, не застосовується.

Згідно із підпунктом 1.7 угоди у випадку порушення клієнтом строків по погашенню кредиту, вказаних у підпункті 1.5.2, більше 31 безперервно, строком повернення кредиту являється 31-ий день з моменту такого порушення (однак, в будь-якому разі не пізніше строку, встановленого в пункті 1.3 цієї угоди).

Встановлено, що 4 березня 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 також підписали графік погашення суми боргу по реструктуризації на термін 6 місяців відповідно до умов пункту 1.5 додаткової угоди.

Як вказувала відповідач та не спростовано позивачем, перший платіж, передбачений підпунктом 1.5.1 додаткової угоди, у розмірі 1 391,30 грн внесено відповідачем при укладенні додаткової угоди 4 березня 2019 року.

З наданих відповідачем копій квитанцій вбачається, що подальша сплата заборгованості за додатковою угодою здійснена відповідачем в повному обсязі, проте з порушенням строків внесення щомісячних платежів, встановлених пунктом 1.5 угоди та графіком погашення, а саме погашення відбувалося 9 квітня 2019 року в сумі 1 314,03 грн, 28 травня 2019 року - 1 315,00 грн, 9 липня 2019 року - 1 320,00 грн, 24 липня 2019 року - 1 320,00 грн, 27 серпня 2019 року - 1 315,00 грн та 14 листопада 2019 року - 1 315,00 грн.

Відповідно до положень статей 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За приписами статей 526, 530, 610, 611, 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. А відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Звертаючись до суду з позовом, АТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з ОСОБА_1 на його користь лише заборгованість за пенею у розмірі 16 660,12 грн, посилаючись на несвоєчасність внесення грошових коштів для погашення заборгованості за кредитом відповідно до погоджених між сторонами умов додаткової угоди від 4 березня 2019 року.

З матеріалів справи вбачається, що прострочення мало місце по платежам 28 травня 2019 року, 9 липня 2019 року, 27 серпня 2019 року та 14 листопада 2019 року, які повинні були здійснені не пізніше до 25 числа кожного місяця, а останній платіж - до 25 вересня 2019 року, але був сплачений лише 14 листопада 2019 року, у зв`язку з чим позивачем нараховано неустойку (пеню).

Так, ЦК України передбачає спеціальні засоби, які забезпечують захист майнових інтересів кредитора на випадок невиконання чи неналежного виконання своїх зобов`язань боржником, які є видами забезпечення виконання зобов`язання.

Таке забезпечувальне зобов`язання має акцесорний, додатковий до основного зобов`язання характер і не може існувати саме по собі.

Одним із видів акцесорного зобов`язання є неустойка, яка, будучи цивільно-правовою санкцією, у всіх випадках є елементом самого забезпеченого зобов`язання.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина перша статті 549 ЦК України). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. А пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частини друга та третя цієї статті).

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

За змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення позики чи сплати процентів за позикою) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

У разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Оскільки укладена між сторонами додаткова угода до кредитного договору встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу.

Отже, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

У постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-167цс14, від 03 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16 і від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16 зроблено висновок про те, що кредитна картка діє в межах визначеного нею строку. За кредитним договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу (стаття 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору, а також початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) зроблено правовий висновок про те, що оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу (пункт 59).

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів (пункти 59, 60 постанови).

Такий підхід відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом України у постанові від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13.

У постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що оскільки за умовами договору відповідач мав виконувати зобов`язання, зокрема, з повернення кредиту та зі сплати процентів до 27 числа кожного місяця впродовж строку кредитування (24 місяці з 03 червня 2006 року), перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. А тому встановлення строку кредитування у договорі, який передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів.

Відтак, за наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності для погашення всієї заборгованості за договором з моменту спливу строку кредитування.

У цій постанові Велика Палата Верховного Суду констатувала, що банк звернувся до суду з позовом 24 грудня 2012 року, тобто після спливу позовної давності навіть щодо останнього щомісячного платежу. Отже, висновок апеляційного суду про сплив позовної давності за вимогами позивача є правильним.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року, «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року).

Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20 грудня 2007 року у за заявою № 23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»).

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення.

Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Аналіз норм статті 549 та частини другої статті 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах загального строку позовної давності за основною вимогою.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції, на підставі поданих сторонами доказів, які належним чином оцінені, правильно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та встановивши, що позивач дізнався про порушення свого права 26 вересня 2019 року, тобто в наступний день за останнім днем строку, встановленого для виконання зобов`язань згідно умов додаткової угоди від 4 березня 2019 року, однак протягом одного року з вказаного моменту не вжив заходів щодо стягнення заборгованості, а звернувся до суду із цим позовом лише у лютому 2021 року, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про пропуск банком встановленого законом строку для стягнення заборгованості по пені, у зв`язку з чим правильно вважав, що наявні підстави для застосування наслідків пропуску позовної давності, про що просила відповідач у відзиві на позовну заяву, та відмови у задоволенні позовних вимог.

Посилання апеляційної скарги на те, що останнє погашення заборгованості по пені з боку відповідача мало місце саме 16 березня 2020 року на суму 1 000,00 грн, а позивач звернувся до суду 10 лютого 2021 року, відтак спеціальний строк позовної давності з урахуванням його переривання не пропущений, відхиляються колегією суддів як такі, що не підтверджені належними, достовірними та допустимими доказами у справі, зокрема, банківською випискою по картковому рахунку позичальника № НОМЕР_1 , яка і є тим доказом, що може підтверджувати рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщувати записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій, а відтак може підтверджувати факт внесення грошових коштів позичальником та розмір заборгованості за кредитним договором (постанова Верховного Суду від 23 вересня 2019 року у справі № 910/10254/18).

У постановах Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі № 204/2217/16-ц (провадження 61-47244св18) та від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18 (провадження № 61-9618св19) також зазначено, що виписка по картковому рахунку, що міститься в матеріалах справи є належним доказом щодо заборгованості відповідача, який повинен досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами, зокрема, розрахунком заборгованості.

Ураховуючи вимоги статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, тому при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, а правом визначати предмет та підставу позову наділений лише позивач (статті 13, 43, 49, 175 ЦПК України).

За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Застосування норм права, оцінка доказів є саме прерогативою суду. У цій категорії справ розмір кредитної заборгованості має визначатись відповідно до наданих доказів, вимог закону та умов договору (висновок викладений в постанові Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі № 204/2217/16-ц)

Дослідженням наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості за договором SAMDN8747 від 4 березня 2019 року установлено, що він не відповідає домовленостям сторін, які були досягнуті у додатковій угоді від 4 березня 2019 року, в тому числі щодо розміру пені в сумі 20 660,13 грн станом на день укладення цієї угоди (в розрахунку значиться сума 24 916,18 грн), а також не узгоджується із платежами відповідача згідно з наданими квитанціями, що підтверджують погашення заборгованості за кредитним договором, тому вказаний розрахунок не є належним та допустимим доказом на підтвердження обставин, що входять до предмета доказування та не відповідає фактичним обставинам справи.

Відповідно до норм статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

За змістом статті 264 ЦК України переривання позовної давності передбачає наявність двох строків - до переривання та після нього. Новий строк починає перебіг безпосередньо з того моменту, коли перервався первісний.

Підстави переривання позовної давності є вичерпними і розширеному тлумаченню не підлягають.

У постанові Верховного Суду України від 8 листопада 2017 року у справі № 6-2891цс16 вказано, що відповідно до частин першої, третьої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку; після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2018 року в справі № 161/15679/15-ц (провадження № 61-765св18) міститься висновок по застосуванню частини першої статті 264 ЦК України та вказано, що з тлумачення цієї норми слідує, що вона пов`язує переривання позовної давності з будь-якими активними діями зобов`язаного суб`єкта (боржника). При цьому не виключається й випадку коли переривання перебігу позовної давності буде відбуватися внаслідок визнання боргу, що здійснюється іншими суб`єктами, якщо на це була виражена воля боржника. Тобто коли боржник виражає свою згодою чи уповноважує на це відповідного іншого суб`єкта.

Виходячи з наведеного, доводи апеляційної скарги про те, що позовна давність переривалася договірним списанням коштів у березні 2020 року колегія суддів відхиляє, оскільки договірне списання грошових коштів не може призводити до переривання позовної давності, адже банк самостійно здійснює списання грошових коштів, і боржник, при цьому, не вчиняє будь-яких активних дій, які б стали підставою для переривання.

Колегія суддів звертає увагу, що перериванням строку позовної давності є дії саме позичальника, а не кредитора стосовно зарахування відповідних сум.

Отже, апеляційним переглядом ухваленого у даній справі рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову на підставі наявних доказів не встановлено, що у спірних правовідносинах мало місце переривання перебігу позовної давності.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, то розподіл судових витрат у вигляді сплаченого позивачем судового збору за подання апеляційної скарги відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення, а рішення Оболонського районного суду міста Києва від 29 жовтня 2021 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Судді: Н.В. Ігнатченко

М.В. Мережко

С.І. Савченко