Справа № 183/4756/17
№ 2/183/235/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 лютого 2022 року м. Новомосковськ

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Городецького Д. І.,

секретаря судового засідання Пономаренко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

в с т а н о в и в:

25 вересня 2017 року ТОВ «Кредекс Фінанс» (правонаступником якого є позивач - ТОВ «Вердикт Капітал») звернулося до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що 20 вересня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та відповідачем ОСОБА_1 був укладений Договір № 0 про надання споживчого кредиту, відповідно до умов якого позичальник отримав кредитні кошти у розмірі 17 602,00 доларів США, що еквівалентно 88 890,10 грн., за користування якими зобов`язався сплачувати проценти у розмірі 10,70% річних, з кінцевим терміном повернення не пізніше 20 вересня 2014 року.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 0 від 20.09.2007 року, між АКІБ «УкрСиббанк» і відповідачем ОСОБА_2 укладений договір поруки № 0П від 20.09.2007 року, відповідно до умов якого ОСОБА_2 зобов`язалася перед кредитором солідарно відповідати за невиконання ОСОБА_1 усіх його зобов`язань за кредитним договором № 0 від 20.09.2007 року.

На підставі договору факторингу № 05/12 від 20 квітня 2012 року Банк відступив права кредитора на користь ТОВ «Кредекс Фінанс», що підтверджується актом приймання-передачі від 14 травня 2012 року.

Позивач вказує, що у зв`язку із неналежним виконанням зобов`язань відповідачем ОСОБА_1 заборгованість станом на 14 вересня 2017 року становить 222 905,64 грн., яка складається із:заборгованості по основній сумі кредиту112 923,55 грн.; заборгованості за відсотками на дату відступлення права вимоги (з 20.09.2007 року по 14.05.2012 року) 44 540,09 грн.; нарахованих відсотків згідно Договору, з дати відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку (з 14.05.2012 року по 14.09.2017 року)65 442,00 грн.

Зазначену суму, а також судові витратив розмірі 3 343,58 грн. позивач просить стягнути з відповідачів на його користь.

Ухвалою суду від 26 вересня 2017 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано строк для усунення її недоліків, а саме надання оригіналу платіжного документа про сплату судового збору на суму 3 343,58 грн.

25 жовтня 2017 року на виконання даної ухвали ТОВ «Кредекс Фінанс» звернулося до суду з заявою, згідно якої усунуло недоліки позову, долучило оригінал платіжного доручення на вказану суму.

Ухвалою суду від 25 жовтня 2017 року відкрите провадження у справі, розгляд якої призначено за правилами загального позовного провадження.

У відзиві на позовну заяву відповідач ОСОБА_1 вимоги не визнав в повному обсязі, посилаючись на їх необґрунтованість та недоведеність, просив у позові відмовити з огляду на те, що з моменту укладення кредитного договору № 0 від 20.09.2007 року пройшло 11 років, а тому він не пам`ятає точну суму отриманих ним грошових коштів за вказаним договором, будь-які документи відносно даного кредиту в нього відсутні, з розміром заборгованості відповідач не погоджується та вважає, що позивачем не надано первинних бухгалтерських документів, які підтверджують суму виданого кредиту, а також інших доказів, які підтверджую суму боргу по кредиту. Вказує на те, що він не отримував від позивача будь-яких документів переходу прав вимоги у зобов`язанні за кредитним договором № 0 від 20.09.2007 року, крім того, інформація, що стосується кредитного договору, не може бути переданою третім особам без попередньої письмової згоди позичальника, у зв`язку з чим вважає, що ТОВ «Кредекс Фінанс» не є належним кредитором, якому незаконно відступлені права вимоги, а тому у відповідності до приписів ч. 2 ст. 517 ЦК України він має право не виконувати свого обов`язку новому кредитору. Зокрема, звернувся з заявою про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, в обґрунтування якої зазначив, що оскільки розмір та строки погашення кредиту згідно умов договору визначені ануїтетними платежам, позивач ТОВ «Кредекс Фінанс» знав про порушення свого права з моменту укладення договору факторингу № 05/12 від 20.04.2012 року, а тому саме з цього часу у останнього виникло право звернутися до суду з відповідним позовом в межах трирічного строку позовної давності, в той час як з позовом останній звернувся лише 25.09.2017 року, тобто зі спливом позовної давності.

У відповіді на відзив представник позивача ТОВ «Кредекс Фінанс» посилався на обставини, викладені в позові, зазначив, що позивачем було подано всі необхідні документи, які підтверджують факт права вимоги нового кредитора до відповідачів, при цьому умовами договору передбачена можливість передавати третім особам права та обов`язки Банку за даним договором без отримання на це додаткової згоди позичальника. Посилався на те, що відповідачами ані первісному, ані новому кредитору не були повернуті грошові кошти отримані в кредит, а обставини, викладені у відзиві, жодними належними та допустимими доказами не підтверджені та не спростовані. З приводу заяви про застосування строків позовної давності зазначив, що відповідач ОСОБА_1 не правильно трактує приписи чинного законодавства в частині відліку строку позовної давності, який, на думку відповідача, починається з моменту укладення договору факторингу № 05/12 від 20.04.2012 року, оскільки, відповідно до приписів ст. 262 ЦК України заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності, а тому заміна кредитора у зобов`язанні, у зв`язку з відступленням від ПАТ «УкрСиббанк» до ТОВ «Кредекс Фінанс» права вимоги за кредитним договором, не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності. Так, пп. 1.2.1 Договору передбачено строк кредитування до 20.09.2014 року, в той час як ТОВ «Кредекс Фінанс» звернулось з відповідним позовом 19.09.2017 року, шляхом направлення засобами поштового зв`язку, тобто, в межах строків позовної давності.

Ухвалою суду від 16 липня 2018 року зобов`язано ТОВ «Кредекс Фінанс» надати на адресу суду сформовану на паперовому носії довідку про рух грошових коштів за кредитним договором № 0 від 20.09.2007 року, з розмежуванням сум по датах і на погашення всіх складових заборгованості; належним чином завірений розрахунок заборгованості за кредитним договором перед ТОВ «Кредекс Фінанс» та належним чином завірену копію договору факторингу № 05/12 від 20.04.2012 року.

Проте, станом на час ухвалення рішення у справі до суду вищезазначені витребувані документи не надійшли, а тому ухвала суду про витребування доказів ТОВ «Кредекс Фінанс» не виконана.

Так, приписами ст. 84 ЦПК України визначено, що у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами.

Ухвалою суду від 14 березня 2019 року дана позовна заява була залишена без розгляду у зв`язку з повторною неявкою позивача ТОВ «Кредекс Фінанс», яка ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 11 вересня 2019 року скасована за апеляційною скаргою ТОВ «Кредекс Фінанс» та справу повернуто до суду першої інстанції для продовження її розгляду.

Ухвалою суду від 22 червня 2020 року до участі у справі в якості правонаступника позивача ТОВ «Кредекс Фінанс» залучено ТОВ «Вердикт Капітал».

Ухвалою суду від 07 грудня 2020 року підготовче провадження у справі закрите, справу призначено до судового розгляду по суті.

Таким чином, судом розглядались вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В судовому засіданні представник позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позові та відповіді на відзив, просив позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні вимоги не визнав, посилався на обставини, викладені у відзиві, просив у позові відмовити. Зазначив, що він не заперечує факту підписання Договору, в той час заперечує суму отримання кредиту. Просив звернути увагу на квитанцію № 59 від 20.09.2007 року про здійснення валютно-обмінної операції на суму 17 602,00 доларів США, що еквівалентно 88 538,06 грн., яку він не підписував та яка містить відомості про отримання коштів іншою особою - ОСОБА_1 , а тому вважає, що відсутній факт отримання ним кредитних коштів на вказану суму. Крім того, його не було повідомлено про заміну кредитора ТОВ «Кредекс Фінанс», а тому він має право за відсутності доказів переходу прав вимоги не виконувати зобов`язання новому кредитору.

Представник відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_3 в судовому засіданні підтримав доводи відповідача ОСОБА_1 , посилався на обставини, викладені в позові та відзиві, просив відмовити в задоволенні вимог з підстав не доведення позивачем факту отримання ОСОБА_1 грошових коштів на суму 17 602,00 доларів США, що еквівалентно 88 538,06 грн., зокрема заявив клопотання про застосування строку позовної давності.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином,причин неявки суду не повідомила, клопотання про відкладення розгляду справи та відзиву на позов надавала.

Приймаючи до уваги, що у справі виступає два відповідача, від одного з них подано відзив, заслухані пояснення, зокрема його представником, суд не вбачає підстав для ухвалення заочного рішення.

Суд, заслухавши сторін, дослідивши наявні у справіписьмові докази, дійшов такого висновку.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено, що 20 вересня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та відповідачем ОСОБА_1 укладений Договір № 0 про надання споживчого кредиту, відповідно до умов якого (з урахуванням Додаткової угоди № 1 від 20 вересня 2007 року) позичальник отримав кредитні кошти у розмірі 17 602,00 доларів США, що за курсом Національного Банку України на день укладення договору еквівалентно дорівнює 88 890,10 грн., за користування якими зобов`язався повертати суму кредиту та сплачувати проценти у розмірі 10,70% річних, шляхом внесення ануїтетних платежів в розмірі 300,00 доларів США в день сплати ануїтетних платежів, з кінцевим терміном повернення не пізніше 20 вересня 2014 року; кредит надано позичальнику на придбання автомобіля «Mitsubishi Lanser», 2007 року випуску, об`єм двигуна 1584, номер шасі: НОМЕР_1 ; кредит надається шляхом зарахування Банком коштів на поточний рахунок позичальника № НОМЕР_2 у Банку для подальшого використання за цільовим призначенням; у випадку порушення зобов`язання позичальником в частині не сплати чергового ануїтетного платежу в установлений день сплати такого платежу чи сплати у розмірі, меншому ніж передбачено цим Договором, на прострочену суму основного боргу Банк нараховує підвищені проценти, в розмірі діючої процентної ставки на момент виникнення такої простроченої суми основного боргу; нарахування підвищеної процентної ставки на прострочену суму основного боргу починається з дня виникнення простроченої суми основного боргу - (дня сплати ануїтетного платежу)(п. 1.1, 1.2, 1.3, 1.4, 1.5, 8.1 Договору).

Згідно з Додатком № 2 до Договору № 0 від 20.09.2007 року був встановлений Графік платежів, який є невід`ємною частиною Договору, з я ким позичальник ОСОБА_1 був ознайомлений та підписав.

Факт отримання кредитних коштів відповідачем ОСОБА_1 підтверджується заявою на видачу готівки № 44 від 20.09.2007 року, квитанцією № 59 від 20.09.2007 року, а також випискою по кредитному договору за період з 20.09.2007 року по 06.06.2012 року.

Встановлено, що в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 0 від 20.09.2007 року, між АКІБ «УкрСиббанк» і відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір поруки № 0П від 20.09.2007 року, відповідно до умов якого ОСОБА_2 зобов`язалася перед кредитором солідарно відповідати за невиконання ОСОБА_1 усіх його зобов`язань за кредитним договором № 0 від 20.09.2007 року.

20 квітня 2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кредекс Фінанс» (правонаступником якого згідно із даними статуту, свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи, протоколу загальних зборів учасників про перейменування ТОВ "Кредекс Фінанс" є позивач - ТОВ «Вердикт Капітал») укладено договір факторингу № 05/12, за умовами якого ПАТ «УкрСиббанк» відступив на користь ТОВ «Кредекс Фінанс» своє право вимоги заборгованості за кредитним договором № 0 від 20.09.2007 року.

14 травня 2012 року ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кредекс Фінанс» (правонаступником якого є позивач ТОВ «Вердикт Капітал») підписали акт приймання-передачі, а також заборгованості боржників.

Згідно з розрахунком заборгованості за Договором № 0 від 20.09.2007 року станом на 14 вересня 2017 року загальна сума заборгованості за кредитом становить 222 905,64 грн., яка складається із: заборгованості по основній сумі кредиту 112 923,55 грн.; заборгованості за відсотками на дату відступлення права вимоги (з 20.09.2007 року по 14.05.2012 року) 44 540,09 грн.; нарахованих відсотків згідно Договору, з дати відступлення права вимоги по день виготовлення розрахунку (з 14.05.2012 року по 14.09.2017 року) 65 442,00 грн.

Позивач ТОВ «Вердикт Капітал» стверджує, що воно наділено правом грошової вимоги до відповідачів, а ПАТ «УкрСиббанк» втратив такі права.

В свою чергу, відповідач ОСОБА_1 та його представник не погоджується з вимогами товариства з підстав, викладених у відзиві.

Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються Главою 47-51 України, Главою 71 ЦК України та Главою 19 ЦК України

Вирішуючи спір по суті заявлених вимог, суд застосовує наступні норми права.

Відповідно до статей 11, 13, 14 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Цивільні права і обов`язки особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами, як це передбачено ст. 629 Цивільного кодексу України.

Відповідно до вимог ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язання є правовідношення, в яких одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною першою статті 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Згідно ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Згідно ч. 1,3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Статтею 611 ЦК передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема у вигляді сплати винною особою неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Відповідно до статті 610 ЦК порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивач в позові посилається на те, що АКІБ «УкрСиббанк» виконало свої зобов`язання за кредитним договором, надавши відповідачу ОСОБА_1 кредит в сумі 17 602,00 доларів США, що еквівалентно 88 890,10 грн., проте грошові кошти останнім у передбачені Договором строки в повному обсязі не повернуті.

Пунктом 1 ч.1ст. 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ч.1 ст. 513 ЦК України, правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України).

Отже, відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину.

Частиною першою статті 1077 ЦК визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

За змістом частини першої статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора в зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням (частина друга статті 516 ЦК України).

Відповідно до ст. 1082 ЦК України, боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом.

Згідно Правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 23 вересня 2015 року у справі №6-979цс15, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору, неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі

Так, в ході розгляду справи відповідач ОСОБА_1 та його представник посилалися на те, що позивачем не доведено наявність прав кредитора за кредитним договором, не доведено факту наявності заборгованості відповідача у визначеному позивачем розмірі.

Проте з такими доводами сторони відповідача суд не погоджується, з огляду на таке.

Як вже було встановлено, 20 квітня 2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кредекс Фінанс» (правонаступником якого згідно із даними статуту, свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи, протоколу загальних зборів учасників про перейменування ТОВ "Кредекс Фінанс" є позивач - ТОВ «Вердикт Капітал») укладено договір факторингу № 05/12. Відповідно до умов цього договору, він містить визначення термінів, зокрема:

- акт приймання-передачі - документ, наведений у Додатку 2;

- боржники - фізичні або юридичні особи, в залежності від випадку, які отримали кредити від клієнта і мають зобов`язання перед клієнтом у зв`язку з такими кредитами, у тому числі зобов`язань за погашення заборгованості за такими кредитами;

- права вимоги за кредитами - право грошової вимоги клієнта стосовно погашення заборгованості боржником, що виникає за кредитним(и) договором(ами), а також особами, що надають забезпечення, за відповідними договорами забезпечення, в залежності від випадку;

- реєстр заборгованості боржників - перелік прав вимоги за кредитами, що відступаються за цим договором, який наведений у Додатку 1 до цього договору (зі змінами, внесеними на дату передачі згідно з пунктом 2.5).

Окрім того, матеріали справи містять Витяг з Реєстру договорів, права вимоги за яким відступаються, та боржників за такими договорами, в якому зазначено, що він є Додатком №1 до договору про відступлення прав вимоги від 20 квітня 2012 року. Витяг містить інформацію про відповідача ОСОБА_1 , реквізити кредитного договору, суму боргу за ним, а саме:заборгованість за основною сумою боргу у валюті кредиту - 14 133,11;заборгованість за відсотками у валюті кредиту 5 574,48.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_1 та його представник не спростовують виникнення кредитних зобов`язань, при цьому ОСОБА_1 підтверджує факт підписання даного кредитного договору, при цьому заперечує суму отриманих кредитних коштів.

В той же час, суд критично відносить до обраної позиції сторони відповідача, оскільки факт кредитних правовідносин підтверджено, зокрема: даними Договору про надання споживчого кредиту № 0 від 20.09.2007 року; Графіком платежів, який є невід`ємною частиною Договору, з я ким позичальник ОСОБА_1 був ознайомлений та підписав; заявою на видачу готівки № 44 від 20.09.2007 року; квитанцією № 59 від 20.09.2007 року; випискою по кредитному договору за період з 20.09.2007 року по 06.06.2012 року, а також відступленням права вимоги за договором і розмір заборгованості відповідача даними Договору факторингу №05/12 від 20 квітня 2012 року із Додатком №1.

Доводи сторони відповідача про те, що квитанція № 59 від 20.09.2007 року про здійснення валютно-обмінної операції видана на ім`я ОСОБА_1 , не може бути належним доказом на підтвердження отримання відповідачем ОСОБА_1 грошових коштів на суму 17 602,00 доларів США, що еквівалентно 88 538,06 грн. судом не беруться до уваги з огляду на те, що внесені працівником банківської установи відомості паспортних даних клієнта повністю ідентифікують відповідача ОСОБА_1 як позичальника, окрім того, матеріали справи містять достатньо доказів на підтвердження наявності кредитних правовідносин за вказаним договором.

Також, суд критично ставиться до тверджень відповідача ОСОБА_1 з приводу відсутності його підпису на зазначеній квитанції, оскільки остання містить підпис клієнта (позичальника), при цьому, стороною відповідача не порушувалося питання щодо недійсності підпису ОСОБА_1 , при цьому суд зауважує, що відповідач не заперечував факту підписання ним даного кредитного договору № 0 від 20.09.2007 року.

У зв`язку з наведеним, оскільки матеріали справи не містять доказів відсутності заборгованості за основним боргом або часткового її погашення відповідачем ОСОБА_1 та враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку ані первісному, ані новому кредитору не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, у зв`язку з чим позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по основній сумі кредиту в розмірі 112 923,55 грн. підлягають задоволенню.

Щодо вимог про стягнення заборгованості за відсотками на дату відступлення права вимоги в сумі 44 540,09 грн. та нарахованих відсотків згідно Договору, з моменту переуступки права вимоги по дату виготовлення розрахунку, тобто з 14.05.2012 року по 14.09.2017 року, суд зазначає наступне.

Як вже встановлено вище, сторони, укладаючи 20 вересня 2007 року Договір № 0 про надання споживчого кредиту (з урахуванням Додаткової угоди № 1 від 20 вересня 2007 року) погодили розмір відсотків за користування кредитними коштами 10,70% річних (п. 1.3.1 Договору).

Так, згідно з розрахунком заборгованості за Договором № 0 від 20.09.2007 року станом на 14 вересня 2017 року заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги (14.05.2012 року) становить 44 540,09 грн. та нараховані відсотки згідно Договору, з дати відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку (з 14.05.2012 року по 14.09.2017 року) складають 65 442,00 грн.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

В той же час, суд звертає увагу на те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користуванням кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Вказаний правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №14-10цс18, від 04 липня 2018 року в справі № 14-154цс18, від 31 жовтня 2018 року в справі № 14-318цс18 та від 26 червня 2019 року в справі № 61-23188св18.

Як було вже встановлено вище, строк кредитування сторонами визначений до 20 вересня 2014 року (п. 1.2 Договору), тому зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати проценти.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по процентам за період з 21.09.2014 року по 14.09.2017 року не підлягають задоволенню, оскільки після спливу визначеного договором строку кредитування право позивача щодо нарахування відсотків припинено.

Як вбачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості станом на 14.09.2017 року (останній день кредитування) заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги (14.05.2012 року) становить 44 540,09 грн. та нараховані відсотки згідно Договору, з дати відступлення права вимоги по дату закінчення дії Договору (з 14.05.2012 року по 14.09.2014 року)складають 29 197,20 грн.

Отже, з огляду на наведене, позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню, до стягнення підлягає сума заборгованості за відсотками на дату відступлення права вимоги (14.05.2012 року) в розмірі 44 540,09 грн. та нараховані відсотки згідно Договору, з дати відступлення права вимоги по дату закінчення дії Договору (з 14.05.2012 року по 14.09.2014 року) в розмірі 29 197,20 грн.

Щодо клопотання про застосування до вказаних правовідносин строку позовної давності, заявленого стороною відповідача, суд зазначає наступне.

Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Так, статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, спеціальна позовна давність в один рік встановлено п.1 ч.2 ст.258 ЦК України відносно неустойки.

Частиною 1 ст. 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Згідно із ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

У випадку спливу позовної давності заява про захист цивільного права або інтересу приймається судом до розгляду, проте сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 2 та ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, яка викладена у постанові від 28 березня 2018 року по справі №444/9519/12, якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. Відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятоюстатті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Так, з наданого суду ТОВ «Вердикт Капітал» розрахунку заборгованості станом на 14.09.2017 року, не можливо встановити періоди, за які така заборгованість була нарахована, зокрема суми та часу внесення відповідачем платежів тощо.

Належного розрахунку заборгованості за Кредитним договором № 0 від 20.09.2007 року під час судового розгляду справи представником позивача суду не надано.

Як вже встановлено, Графіком погашення кредиту, який є невід`ємною частиною договору про надання споживчого кредиту № 0 від 20.09.2007 року, строк повернення кредитних коштів сторонами встановлений 20 вересня 2014 року.

При цьому, матеріали справи не містять даних про зміну терміну повернення кредиту та доказів того, що між Банком та Позичальником укладалися будь-які додаткові угоди.

Доказів того, що з часу відступлення права вимоги на користь ТОВ «Кредекс Фінанс» (правонаступником якого є позивач - ТОВ «Вердикт Капітал») відповідачем здійснювалися платежі за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 20.09.2007 року, матеріали справи також не містять.

Позов до суду про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 20.09.2007 року пред`явлено 19 вересня 2017 року, шляхом направлення засобами поштового зв`язку, який надійшов до суду та був зареєстрований 25 вересня 2017 року, тобто в межах строку загальної позовної давності до основної вимоги, при цьому суду не надано належних та допустимих доказів того, що між сторонами у справі наявна домовленість, оформлена у встановленому законом порядку, про збільшення строку позовної давності.

Відповідно до ст. 262 ЦК України заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.

Таким чином, заміна кредитора у зобов`язанні, у зв`язку з відступленням від ПАТ «УкрСиббанк» до ТОВ «Кредекс Фінанс» (правонаступником якого є позивач - ТОВ «Вердикт Капітал») права вимоги за кредитним договором, не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності, у зв`язку з чим заявлене клопотання сторони відповідача про застосування строку позовної давності задоволенню не підлягає.

Вирішуючи питання в частині позовних вимог до відповідача ОСОБА_2 , як поручителя, суд приходить до такого висновку.

Як вже встановлено, в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 0 від 20.09.2007 року, між АКІБ «УкрСиббанк» і відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір поруки № 0П від 20.09.2007 року, відповідно до умов якого ОСОБА_2 зобов`язалася перед кредитором солідарно відповідати за невиконання ОСОБА_1 усіх його зобов`язань за кредитним договором № 0 від 20.09.2007 року.

Обсяг зобов`язань поручителя визначається як умовами договору поруки, та і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель ( частина перша, друга статті 553 ЦК України).

Забезпечення виконання зобов`язання здійснюється шляхом встановлення спеціальних способів, які стимулюють боржника до належної поведінки, гарантують виконання ним основного зобов`язання з урахуванням інтересів кредитора. Порядок забезпечення виконання зобов`язання у вигляді поруки врегульовано нормами ст. 554, ст. 559 ЦК України.

Так, згідно ст. 554 ЦК України, у разі порушення божником зобов`язання, забезпеченого порукою, божник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до ч.1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності

Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, не пред`явить вимоги до поручителя.

Регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв`язку із закінченням строку її чинності ч.4 ст. 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення ч.4 ст. 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, якщо кредитор не пред`явить вимоги до поручителя (друге речення ч.4 ст. 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов`язання не встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги), якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя (третє речення ч.4 ст. 559 ЦК України).

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у ч.4 ст. 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов`язань застосоване в другому реченні ч.4 ст. 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців (або протягом строку встановленому у договорі поруки, тобто протягом одного року) від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя.

Отже, вимогу до поручителя про виконання взятого ним зобов`язання має бути пред`явлено в межах строку дії поруки (6 місяців, 1 року чи будь-якого іншого строку, який встановили сторони в договорі). Тому, навіть якщо в межах строку дії поруки була пред`явлена претензія і поручитель не виконав вказані в ній вимоги, кредитор не має права на задоволення позову, заявленого поза межами вказаного строку, оскільки із закінченням строку припинилося матеріальне право.

Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Як вбачається з матеріалів справи, Договір поруки № 0 від 20.09.2007 року, укладений між АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником якого є позивач - ПАТ «Вердикт Капітал») та ОСОБА_2 , не містить строку дії поруки. Натомість у пункті 3.1. цього Договору зазначено, що договір поруки діє до повного виконання зобов`язання за кредитним договором.

Оскільки, з договору поруки вбачається, що в ньому не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договору поруки (п. 3.1.) про його дію до повного виконання зобов`язань за кредитним договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить ч. 1 ст. 251 та ч. 1 ст. 252 ЦК України, суд приходить до висновку, що порука припиняється після спливу шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

У кредитному договорі № 0 від 20.09.2007 року строк виконання основного зобов`язання чітко визначений - строком повного погашення кредиту 20 вересня 2014 року.

Як вбачається з матеріалів справи, позов до боржника ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_2 пред`явлено 19 вересня 2017 року, шляхом направлення засобами поштового зв`язку, який надійшов до суду та був зареєстрований 25 вересня 2017 року, тобто поза межами строку дії поруки.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що зобов`язання за договором забезпечення кредиту (поруки) припинилися на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України, оскільки позивачем дійсно було пропущено шестимісячний строк звернення з вимогою до поручителя від дня настання кінцевого терміну повернення основного зобов`язання за Договором кредиту № 0 від 20.09.2007 року, у зв`язку з чим вимоги до поручителя ОСОБА_2 задоволенню не підлягають.

Інші доводи сторін суд не приймає до уваги, оскільки вони не спростовують висновків суду.

Згідно ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

При цьому, згідно з частинами першою та шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, суд вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Також слід зазначити, що згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

З урахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Згідно до приписів ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому, враховуючи, що позовні вимоги задоволено частково, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судові витрати в сумі 2 799,91 грн., оскільки розмір заявлених вимог становить 222 905,64 грн.; розмір вимог, що підлягають задоволенню 186 660,84 грн.; розмір судового збору, що підлягав сплаті при звернення до суду з цим позовом 3 343,58 грн. (3 343,58 грн. х 186 660,84 грн : 222 905,64 грн. = 2 799,91 грн.).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 81, 82, 141, 142, 259, 263-265, 268, 272, 273, 354 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» заборгованість за кредитним договором № 0 від 20 вересня 2007 року в розмірі 186 660,84 грн. (сто вісімдесят шість тисяч шістсот шістдесят грн. 84 коп.), яка складається з: заборгованості по основній сумі кредиту 112 923,55 грн., заборгованості за відсотками на дату відступлення права вимоги (з 20.09.2007 року по 14.05.2012 року) 44 540,09 грн., нарахованих відсотків за період з 14.05.2012 року (з моменту переуступки права вимоги) по 20.09.2014 року (по дату закінчення дії Договору) - 29 197,20 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» витрати по сплаті судового збору в сумі 2 799,91 грн. (дві тисячі сімсот дев`яносто дев`ять грн. 91 коп.).

В іншій частині позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» відмовити.

Учасники справи:

- позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», , місцезнаходження юридичної особи: 04053, м. Київ, вул. Кудрявський Узвіз, буд. 5-Б;

- відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ;

- відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Апеляційна скарга на рішення суду може бути поданою до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення суду складено 07 лютого 2022 року.

Суддя Д. І. Городецький