Провадження № 2/521/2074/22
УХВАЛА
про закриття провадження у справі
21 вересня 2022 року м. Одеса
Малиновський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого судді Мирончук Н.В.,
секретаря судового засідання Філімончук М.О.,
розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової академії (м. Одеси), про визнання неправомірним рішення про зняття з квартирного обліку та зобов`язання поновити на квартирному обліку,
ВСТАНОВИВ:
До Малиновського районного суду м. Одеси звернувся ОСОБА_1 з позовом до Військової академії (м. Одеси), про визнання неправомірним рішення про зняття з квартирного обліку та зобов`язання поновити на квартирному обліку.
В обґрунтування своїх вимог, позивач вказав, що він зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 17.01.2000 року.
Позивач вказує, що його вислуга років у Збройних Силах України, станом на 18.10.2018 року, становить: 34 роки 11 місяців 14 днів, з них: календарна - 31 рік 02 місяці 17 днів, пільгова - 03 роки 8 місяців 27 днів, має статус Ветерана військової служби, був звільнений з лав ЗС України в запас за підпунктом «к» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України про військовий обов`язок та військову службу (як військовослужбовець, який проходив службу за контрактом, дію якого продовжено понад встановлені строки на період до закінчення особливого періоду або оголошення демобілізації, та які вислужили не менше 18 місяців з дати продовження дії контракту, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду).
Як вказав позивач, у 1992 році він був взятий на квартирний облік у загальну чергу військовослужбовців Одеського гарнізону з 20.08.1992 року. З 06 серпня 2012 року був додатково взятий на першочерговий квартирний облік в Одеському гарнізоні у зв`язку з набуттям вислуги понад 25 років відповідно до пункту 2.14 Інструкції «Про забезпечення житловими приміщеннями військовослужбовців та членів їх сімей», яка введена в дію наказом МО України від ЗОЛ 1.2011 року.
Позивач вказав, що у 2011 році, при проходженні служби у військової частині НОМЕР_1 , ним був укладений черговий контракт на проходження військової служби на 5 років, який набув чинність з 30.11.2011 року та був продовжений у зв`язку з введенням особливого періоду та оголошенням демобілізації відповідно до частини 9 статі 23 Закону України про військовий обов`язок та військову службу. Дія контракту припинена 18.10.2018 року у зв`язку з його звільненням у запас.
Як вказав позивач, відповідно до положень Інструкції - 2018 року правових норм, які б визначали право залишення перебувати (або не перебувати) на квартирному обліку військовослужбовців не визначено. Однак, положенням Інструкції-2018 року не визначено, що закінчення контракту у зазначеної категорії військовослужбовців є підставою для зняття їх з квартирного обліку.
Позивач стверджує, що після його звільнення з лав ЗС України, рішенням житлової комісії Військової академії (м. Одеса) він був знятий з квартирного обліку. На засідання житлової комісії він запрошений не був. Про причини зняття його з квартирного обліку був проінформований через повідомлення, від 14.11.2018 року, № 36/6/278, яке було йому особисто вручено секретарем житлової комісії 20.12.2018 року разом з довідкою про перебування у квартирній черзі та витягом з протоколу житлової комісії Військової академії (м. Одеса), від 30.10.2018 року.
Як вказав позивач, своє рішення (згідно протоколу) комісія обґрунтувала вимогами пункту 9 статті 12 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
На думку позивача, такою позицією житлова комісія одночасно позбавила його, як ветерана військової служби, права на реалізацію пільги, встановленої пунктом 7 статті 6 розділу 2 Закону України «Про статус ветеранів військової служби та їх соціальний захисту», а саме - права на першочергове забезпечення житлом, або придбання житла - за рахунок Міністерства Оборони України, та в результаті, набуте ним право, яке гарантувалося при підписанні контракту (стосовно знаходження на квартирному обліку після звільнення з лав Збройних Сил по закінченню строку контракту), було скасовано в односторонньому порядку з боку Міністерства оборони України, що у свою чергу дає підставу вважати зазначене як невиконання умов заключного контракту з боку Міністерства оборони України, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з позовом в якому просив суд:
Визнати неправомірним рішення житлової комісії Військової академії (м. Одеса) щодо зняття ОСОБА_1 з квартирного обліку та зобов`язати житлову комісію Військової академії (м. Одеса) поновити ОСОБА_1 на квартирному обліку у Міністерстві оборони України при Військовій академії (м. Одеса).
У відкрите судове засідання позивач не з`явився, до суду надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити (а. с. 39, 79).

Представник відповідача у відкрите судове засідання не з`явився, до суду надав відзив на позовну заяву, в якому заперечував проти задоволення позовних вимог, вказавши, що вказана справа повинна розглядатися в порядку адміністративного судочинства (а. с. 57 63).

Крім того, до суду від представника відповідача надійшло окреме клопотання про закриття провадження у справі (а. с. 70 74).

Так, представник відповідача вказав, що спори щодо оскарження особами з числа військовослужбовців рішень, дій чи бездіяльності відомчих житлових (житлово-побутових, з контролю за розподілом житла) комісій є спорами з приводу проходження позивачами військової служби як різновиду служби публічної. Саме у зв`язку з останньою держава передбачила відповідні соціальні гарантії, а також порядок їх реалізації.

Враховуючи викладене, позивач просив суд закрити провадження у справі, так як вона має розглядатися в порядку адміністративного судочинства.

Суд, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини, приходить до наступного висновку.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Згідно зі статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
Частиною першою статті 19 ЦПК України установлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Відповідно до частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Зокрема, юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 4 цього Кодексу).
Таким чином, до адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників - суб`єкт владних повноважень, здійснює владні управлінські функції, в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.
Натомість, визначальні ознаки приватноправових відносин - це юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило, майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.
При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
У пункті 17 частини першої статті 4 КАС України закріплено, що публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.
Законодавець урегулював питання, пов`язані з прийняттям (обранням, призначенням) громадян на публічну службу, її проходженням та звільненням з публічної служби (припиненням), спеціальними нормативно-правовими актами.
У постанові Великої Палати Верховного Суду, від 08 червня 2022 року, у справі № 362/643/21, провадження № 14-32цс22, (пункт 51) Велика Палата Верховного Суду відступила від правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 752/5881/15, провадження № 14-169цс18, де позов пред`явлено звільненим у запас військовослужбовцем про визнання протиправним і скасування рішення житлово-побутової комісії про зняття з квартирного обліку та поновлення на квартирному обліку для отримання житла позачергово, так як вказаний спір підлягає вирішенню за правилами адміністративного судочинства.
Зокрема, Верховним Судом зазначено, що публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування (пункт 17 частини першої статті 4 КАС України у чинній редакції). За змістом пункту 15 частини першої статті 3 КАС України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, військова служба теж була віднесена до служби публічної.
Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Отже, військова служба є різновидом служби публічної. Тому спори з приводу проходження військової служби, зокрема з приводу соціального захисту військовослужбовців (включно зі спорами з військовими частинами щодо реалізації гарантій забезпечення військовослужбовців житловими приміщеннями), належать до юрисдикції адміністративних судів.
В даному випадку позивач, мотивуючи позов приписами Конституції України, Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", оскаржив діяння відповідача, житлова комісія якого зняла його з квартирного обліку як військовослужбовця. Соціальна гарантія, якої, як він вважав, його протиправно позбавили, передбачена для осіб, котрі проходять військову, тобто публічну службу.
Тобто, право, яке позивач вважає порушеним, він набув саме у зв`язку з проходженням військової служби. Тому спір військовослужбовця з військовою частиною щодо реалізації цього права слід розглядати за правилами тієї юрисдикції, яка вирішує спори, з приводу проходження публічної служби (аналогічно, як і спори, пов`язані з реалізацією інших соціальних гарантій (пільг), визначених для військовослужбовців).
Отже, доводи представника відповідача щодо необхідності закриття провадження у справі є обґрунтованими.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Зважаючи на викладені обставини, з урахуванням зазначених висновків Великої Палати Верховного Суду, від 08 червня 2022 року, у справі № 362/643/21, суд приходить до висновку про необхідність закриття провадження у справі.
Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд, -
УХВАЛИВ:
Провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Військової академії (м. Одеси), про визнання неправомірним рішення про зняття з квартирного обліку та зобов`язання поновити на квартирному обліку, закрити, у зв`язку з тим, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Роз`яснити позивачу, що його позовні вимоги підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.
Ухвала може бути оскаржена у порядку та строки, передбачені ст. ст. 353 355 ЦПК України.

Суддя: Н.В. Мирончук