Дата документу 14.06.2022 Справа № 334/8953/16-ц
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМУКРАЇНИ

14 червня 2022 року

м. Запоріжжя

Єдиний унікальний № 334/8953/16-ц

Провадження №22-ц/807/1082/22

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кримської О.М.,

суддів: Кочеткової І.В., Подліянова Г.С.,

за участю секретаря судового засідання Рикуна А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20 грудня 2021 року у складі судді Турбіної Т.Ф. в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,-

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 15.05.1981 перебував з ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11.11.2016.

За час сумісного життя у шлюбі було набуто (придбано) спільне майно, а саме: на підставі договору купівлі-продажу від 20.07.1995 придбано будинок АДРЕСА_1 , в подальшому на земельній ділянці був збудований новий житловий будинок, який за взаємною згодою зареєстрований за дружиною ОСОБА_1 . На теперішній час за дружиною зареєстровано право власності на вказаний житловий будинок на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 20.03.1997, і право власності на земельну ділянку АДРЕСА_1 на підставі державного акту на право приватної власності на землю.

Відповідно до висновків суб`єкта оціночної діяльності вартість будинку становить 2 128 800,00 грн., вартість земельної ділянки 571 230,00 грн., загальна вартість складає 2 700 030,00 грн.

Крім того, посилаючись на обставини, встановлені досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні №0002433 від 22.10.2016, вказує, що у зазначеному будинку знаходилась побутова техніка, меблі, прикраси, грошові кошти, які були накопичені під час сумісного життя у шлюбі, але дружина скориставшись його відсутністю, самоправно вивезла з будинку грошові кошти, дорогоцінності, оргтехніку, меблі та інше майно на загальну суму 2 737 490,00 грн.

З огляду на те, що відповідач в період перебування у шлюбі не працювала, а позивач мав високий рівень доходу і все майно придбавалось на кошти позивача, вважає, що це майно є його особистою власністю. Привласнення цього майна відповідач не заперечує, тому в порядку поділу майна подружжя позивач не заперечує, щоб меблі, оргтехніка, дорогоцінності, грошові кошти на загальну суму 2 737 490,00 грн. залишились у відповідача в рахунок її частки у спільному майні, а вартість цього майна, яка співмірна з вартістю будинку і земельної ділянки, була врахована при поділі нерухомого майна.

В добровільному порядку вирішити питання поділу спільного майна подружжя відповідач не бажає, тому позивач звернувся з позовом до суду і з урахуванням викладеного, просив розподілити майно, що є спільною власністю подружжя, виділивши позивачу житловий будинок і земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 , а відповідачу - меблі, оргтехніку, дорогоцінності, грошові кошти на загальну суму 2 737 490,00 грн.

У липні 2019 року ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 подав заяву про зміну предмету позову, відповідно до якої просив з урахуванням доводів, викладених у основному позові, визнати спільним майном подружжя також квартиру АДРЕСА_2 , та розподілити майно, що є спільною власністю подружжя, виділивши кожному з подружжя по Ѕ частині житлового будинку АДРЕСА_1 , земельної ділянки за вказаною адресою та квартири АДРЕСА_2 .

У квітні 2019 року ОСОБА_1 подала зустрічну позовну заяву про поділ майна подружжя, за якою позивач за зустрічним позовом просить у порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею право власності на 89/100 часток у житловому будинку АДРЕСА_1 , та на 89/100 часток земельної ділянки за цією адресою, визнати за ОСОБА_2 право власності на 11/100 часток у житловому будинку АДРЕСА_1 , та на 11/100 часток земельної ділянки за цією адресою, визнати за ОСОБА_2 право власності на автомобіль марки «Toyota Camry» 2005 року випуску, та автомобіль марки «ВАЗ 21061», 1990 року випуску.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказує, що за час шлюбу сторони у справі набули наступне майно: житловий будинок АДРЕСА_1 , земельну ділянку АДРЕСА_1 , квартиру АДРЕСА_3 , автомобіль марки «Toyota Camry» 2005 року випуску, автомобіль марки «ВАЗ 21061», 1990 року випуску, автомобіль марки «Toyota Land Cruiser» 2000 року випуску, автомобіль марки «ВАЗ 21213», 2004 року випуску. Загальна дійсна вартість майна становить 4 808 211,00 грн.

ОСОБА_1 просить автомобіль марки «Toyota Camry» 2005 року випуску, вартістю 304 885,00 грн., та автомобіль марки «ВАЗ 21061», 1990 року випуску, вартістю 35 803,00 грн., як неподільні речі, виділити ОСОБА_2 .

При цьому, ОСОБА_2 без згоди ОСОБА_1 відчужив спільне сумісне майно: квартиру АДРЕСА_3 , автомобіль марки «Toyota Land Cruiser» 2000 року випуску, автомобіль марки «ВАЗ 21213», 2004 року випуску, загальна вартість якого складає 1 767 493,00 грн.

Таким чином, ОСОБА_2 в особисту власність слід присудити майно загальною вартістю 2 108 181,00 грн. (304 885,00 грн. + 35 803,00 грн. + 1 767 493,00 грн. = 2 108 181,00 грн.).

При поділі будинку і земельної ділянки просить відступити від засад рівності часток врахувавши, що відповідач відчужив частину майна. При тому, що загальна дійсна вартість усього майна становить 4 808 211,00 грн., виходячи з принципу рівності часток, кожному має бути присуджено майно на суму 2 404 105,50 грн.

При виділі ОСОБА_2 вищезазначеного майна загальною вартістю 2 108 181,00 грн., у вартості житлового будинку і земельної ділянки на частку ОСОБА_2 припадає 295 924,50 грн. (2 404 105,50 грн. 2 108 181,00 грн. = 295 924,50 грн.), що становить 11/100 часток житлового будинку і земельної ділянки (295 924,50 грн. / 2 700 030,00 грн. (вартість житлового будинку і земельної ділянки) = 0,1096 або 11/100 часток). Відповідно, частка ОСОБА_1 при поділі житлового будинку і земельної ділянки становить 89/100 часток.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20 грудня 2021 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задоволено частково.

В порядку поділу спільного майна подружжя ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , яким суд першої інстанції визнав житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , земельну ділянку площею 0,0745 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , квартиру, розташованої за адресою: АДРЕСА_4 , автомобіль марки «Toyota Camry», 2005 року випуску:

- визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ,

- визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину земельної ділянки площею 0,0745 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 ,

- визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_4 ,

- визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину автомобіля марки «Toyota Camry», 2005 року випуску,

- визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ,

- визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину земельної ділянки площею 0,0745 га розташованої за адресою: АДРЕСА_1 ,

- визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_4 ,

- визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину автомобіля марки «Toyota Camry», 2005 року випуску.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок компенсації вартості належної їй частки квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_5 , та автомобіля марки «Toyota Land Cruiser», 2000 року випуску, автомобіля марки «ВАЗ 21213» 2004 року випуску, грошову суму в розмірі 883 746,50 грн. (вісімсот вісімдесят три тисячі сімсот сорок шість грн. 50 коп.).

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, незастосування норм матеріального права, які у цій справі підлягають застосуванню, та порушення норм процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 та задовольнити зустрічний позов ОСОБА_1 в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги вказано, що суд першої інстанції безпідставно визнав квартиру у м. Києві спільним майном подружжя, так як вказана квартира була придбана ОСОБА_1 вже після припинення шлюбу.

Висновок суду про те, що оплата вартості спірної квартири була здійснена 24.11.2015 відповідачем за первісним позовом від імені ОСОБА_4 є безпідставним, оскільки у справі відсутні докази накопичення ОСОБА_2 у будинку за адресою АДРЕСА_1 , грошових коштів у сумах, про які зазначає позивач, а також недоведеності заволодіння ОСОБА_1 вказаними коштами.

Апелянт зазначає, що спірне нерухоме майно у м. Києві було придбано ОСОБА_4 - її сином, так як згідно платіжного доручення від 24.11.2015 він оплатив вартість цієї квартири у сумі 1 811 342,40 грн. з власних коштів. Саме він уклав попередній договір цієї квартири та оплатив 100% її вартості в повному обсязі виконавши попередній договір.

Скориставшись правом на заміну сторони покупця у відповідності до п. 4.3.1 та п. 5.6 попереднього договору та у зв`язку зі зміною життєвих обставин, ОСОБА_4 вирішив, що власником вказаної квартири повинна бути його мати.

Оскільки позивач за первісним позовом не вносив на депозитний рахунок суду грошових сум у якості грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності, рішення суду про присудження ОСОБА_1 компенсації суперечить положенням ст. 71 СК України.

Встановивши факт відчуження ОСОБА_2 майна без згоди скаржника, суд першої інстанції безпідставно не задовольнив її вимоги щодо відступу від засад рівності часток подружжя у відповідності до ст. 70 СК України.

Оскільки автомобіль Toyota є неподільним майном, суд безпідставно визнав право власності на 1/2 частину цього автомобіля за ОСОБА_2 та право власності на 1/2 частини цього автомобіля за ОСОБА_1

27 травня 2022 року до Запорізького апеляційного суду від адвоката Бітякова Д.М. що діє в інтересах ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 .

За змістом відзиву, позивач за первісним позовом вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Представник позивача зазначив, що не дивлячись на те, що договір купівлі-продажу спільної квартири було укладено після розірвання шлюбу, попередня оплата квартири була здійснена саме в момент укладання попереднього договору від 19.11.2015, що свідчить про придбання такого майна під час перебування у шлюбі.

Оскільки відповідно до заяви відповідача від 11.04.2017 кошти витрачені на придбання квартири є її особистими коштами, а такі кошти були внесені довіреною особою відповідача ОСОБА_4 , є зрозумілим, що спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки була оплачена за спільні кошти подружжя у сумі 1 811 342,40, які ОСОБА_1 не могла заробити самостійно, оскільки ніколи не працювала.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

За приписами п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Як передбачено положеннями ч. 1-3 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Роз`ясненнями, викладеними у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", яка узгоджується із Рішенням Конституційного Суду України № 1-рп/99 по справі № 1-7/99 за конституційним зверненням про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів визначено, що за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 р. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності.

У випадку набуття подружжям права власності на майно до 01.01.2004, а поділ спільного майна здійснює після 01.01.2004, правовий режим набуття спірного майна буде визначатися Кодексом про шлюб та сім`ю України, а розмір часток подружжя у майні, що є об`єктом права спільної сумісної власності, способи та порядок його поділу визначатимуться за правилами Сімейного кодексу України.

Як було передбачено положеннями ст. 22 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Згідно із положеннями ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення ( ч. 1 ст. 71 СК України).

Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 15.05.1981 і до його розірвання рішенням суду від 11.11.2016.

В період шлюбу на підставі договору купівлі-продажу від 20.07.1995 сторонами було придбано будинок АДРЕСА_1 . На земельній ділянці був збудований новий житловий будинок, який згідно свідоцтва про право власності на житловий будинок № НОМЕР_1 від 20.03.1997, виданого на підставі розпорядження Ленінської районної адміністрації від 17.03.1997, на праві власності зареєстрований за ОСОБА_1 .

Згідно державного акту на право приватної власності на землю серія ЗП 24-000040, на підставі рішення Запорізької міської ради народних депутатів від 28.09.1995 №438/1 право власності на земельну ділянку АДРЕСА_1 , площею 0,0745 га, зареєстровано за ОСОБА_1 .

На підставі договору купівлі-продажу від 27.11.1998, зареєстрованого в реєстрі за №1-2929, укладеного між продавцем ТОВ ВКФ «ЮНІП» і покупцем ОСОБА_2 , була придбана квартира АДРЕСА_3 (т.2 а.с.71).

На підставі договору купівлі-продажу від 09.03.2017, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Єдемською-Фастовець О.О., квартира АДРЕСА_3 , яка належить до спільного майна подружжя, була відчужена ОСОБА_2 після розірвання шлюбу без згоди ОСОБА_1 .

Судом першої інстанції також було встановлено, що на підставі біржової угоди УТБ «Славута» від 13.12.2005 було придбано автомобіль марки «Toyota Camry» 2005 року випуску, р.н. НОМЕР_2 , право власності на який зареєстроване за ОСОБА_2 13.12.2005, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 .

До спільного майна подружжя, також належить автомобіль марки «Toyota Land Cruiser 100» 2000 року випуску, р.н. НОМЕР_4 , право власності на який було зареєстроване за ОСОБА_2 22.07.2011 на підставі довідки-рахунку КІМ 851951 від 22.07.2011, виданої ТОР «Інтерпосуд».

В ході судового розгляду справи автомобіль марки «Toyota Land Cruiser 100» 2000 року випуску, був відчужений ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу від 09.02.2017, укладеним з ОСОБА_5 (т.2 а.с.90).

Також за ОСОБА_2 було 02.06.2011 зареєстроване право власності на автомобіль марки «ВАЗ 21213», 2004 року випуску, р.н. НОМЕР_5 , на підставі довідки-рахунку КІМ 533845 від 04.05.2011, виданої ПП «Шлях-2002».

Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 здійснив 31.01.2018 без згоди ОСОБА_1 відчуження автомобіля марки «ВАЗ 21213», 2004 року випуску (т.2 а.с.89).

Правильність таких висновків суду першої інстанції на час розгляду апеляційної скарги сторонами не оспорюється.

Окрім того, за даними підсистеми НАІС Єдиного державного реєстру МВС України, за ОСОБА_2 з 14.07.2005 був зареєстрований на праві власності автомобіль марки «ВАЗ 21061», 1990 року випуску, НОМЕР_6 .

Наявність вказаного транспортного засобу у сторін на час розірвання шлюбу не підтверджується, оскільки 17.11.2015 зазначений транспортний засіб знятий з обліку (т.2 а.с.87).

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішення також відніс до спільного майна подружжя квартиру АДРЕСА_2 , яка була придбана ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу №116 від 11.04.2017, укладеного між ТОВ «Інтегра-Груп» і ОСОБА_6 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Поліщук В.В.

Обґрунтовуючи своє рішення в цій частині, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідач за первісним позовом ОСОБА_1 не мала особистих коштів для придбання квартири у м. Києві, отже сплатила її повну вартість до розірвання шлюбу за рахунок коштів, які є спільним майном подружжя. Попередня 100% оплата спірної квартири була здійснена 24.11.2015 від імені ОСОБА_4 .

Колегія суддів не погоджується із таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Під час судового розгляду позивач ОСОБА_4 посилався на ті обставини, що працюючи на керівних посадах отримував значні кошти, які відкладав та інвестував і котрі зберігав у будинку АДРЕСА_1 , якими в подальшому заволоділа відповідач з первісним позовом ОСОБА_1 .

На підставі наданих ОСОБА_4 доказів, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_4 дійсно отримував доходи у вигляді заробітної плати, процентів по депозитах (т.1 а.с.97-111, а.с.115-172, а.с.206-224).

При цьому судом під час судового розгляду, не було встановлено факту накопичення грошових коштів, існування цінного рухомого майна, коштовностей та не встановлено їх сукупної вартості, що могли б бути віднесені до категорії спільного майна подружжя, набутого під час шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і які підлягали поділу між сторонами.

Назване майно, з урахуванням уточнених позовних вимог ОСОБА_2 , не було предметом поділу спільного майна подружжя, у зв`язку з чим конкретний перелік такого майна та його вартості судом першої інстанції не встановлювався.

Представник ОСОБА_2 адвокат Бітяков Д.М. в судовому засіданні суду апеляційної інстанції пояснив,що позивач уточнивши позовні вимоги виключив меблі, оргтехніку, дорогоцінності, грошові кошти на загальну суму 2 737 490,00 грн. з переліку майна, яке підлягає поділу між подружжям.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що наявні у справі матеріали не підтверджують пояснення ОСОБА_4 , щодо заволодіння ОСОБА_1 та вивезення з будинку розташованого за адресою АДРЕСА_1 , грошових коштів у сумі 66000,00 доларів США, 22000,00 Євро, 150000,00 грн., оргтехніки, меблів, коштовностей та іншого майна на загальну суму 2737490,00 грн.

Постанова про закриття кримінального провадження слідчого Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області від 22 жовтня 2016 року, на яку посилається позивач ОСОБА_2 була скасована постановою прокурора Запорізької місцевої прокуратури № 3 від 28.09.2017, зокрема з підстав прийняття її без достатніх підстав та з порушеннями кримінально-процесуального законодавства. Отже, така постанова не може бути прийнята колегією суддів в якості доказу (т.1а.с. 62).

Окрім того, в матеріалах справи (том 3, а.с. 99) наявна постанова слідчого Дніпровського відділу поліції ГУНП України в Запорізькій області Єрьоменко Г.Р. від 03.10.2017 про закриття кримінального провадження внесеного до ЄРДР за № 0002433 від 14.04.2016 за ознаками ч. 1 ст. 185 КК України за відсутністю складу кримінального правопорушення.

За змістом постанови, слідчий зазначає, що із допиту потерпілого ОСОБА_2 та пояснень, які надали під час допитів знайомі на друзі гр. ОСОБА_2 , було встановлено, що ОСОБА_1 скориставшись відсутністю потерпілого у збудованому ними у період шлюбу будинку АДРЕСА_1 , вивезла з будинку у невідомому напрямку грошові кошти у розмірі 66000 доларів СШМ, 22000 Євро, 150000 гривень, а також дорогоцінності, оргтехніку, меблі та інше майно на загальну суму 2 737 490 грн., яке є спільно нажитим майном ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

В свою чергу, апеляційний суд не може прийняти в якості доказу існування спільного майна подружжя на суму 2737490 грн. та на підтвердження доводів ОСОБА_2 щодо одноосібного заволодіння таким майном ОСОБА_1 , вищезазначену постанову слідчого, виходячи з наступного.

Так, положеннями статей 77-80 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Преюдиція - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню.

Звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні, варто розуміти так, що учасники судового процесу не зобов`язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням.

Згідно з частиною шостою статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Постанова слідчого про закриття кримінального провадження у кримінальному провадженні внесеному до ЄРДР за № 002433 за ознаками ч. 1 ст. 185 КК України очевидно не належить до преюдиційних судових рішень, передбачених частиною шостою статті 82 ЦПК України і не звільняє позивача ОСОБА_2 від обов`язку доведення обставин на які він посилається в позові.

Відповідно до положень ч. 1,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З наведеного вбачається, що висновок суду першої інстанції, про те, що кошти сплачені за попереднім договором від 19.11.2015 купівлі-продажу квартири АДРЕСА_6 , є спільно нажитим майном сторін, базується виключно на припущенні.

Відповідно до змісту попереднього договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_7 від 19.11.2015, він був укладений між ПБМП «Строїтель-П» та ТОВ «Інтегра-Груп» з однієї сторони та громадянином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (сином сторін) з іншої в подальшому іменований як «Покупець».

При його укладенні сторони керувались положеннями статті 635 ЦК України і чітко зазначили, що вони укладають попередній договір купівлі-продажу з наміром в обумовлений строк укласти основний договір купівлі-продажу квартири.

Пунктом 3.2 попереднього договору визначено, що загальна попередня вартість квартири в день укладення договору складає 1 811 342,40 грн., які в повному обсязі Покупець зобов`язаний перерахувати на розрахунковий рахунок Продавця в порядку згідно п. 3.3 договору.

За змістом п. 3.3.1 договору, авансовий платіж у розмірі 100% вартості зазначеної квартири покупець перераховує на безготівковий рахунок Продавця протягом 5 банківських днів.

Пункт 4.3.1 договору передбачає право Покупця до запланованої дати підписання основного договору, ініціювати заміну сторони покупця за цим попереднім договором.

Названий договір було підписано покупцем ОСОБА_4 та посвідчено приватним нотаріусом Поліщук В.В.

Згідно платіжного доручення № 1 від 24.11.2015, платник ОСОБА_4 сплатив 1 811 342,40 грн на користь отримувача платежу - ПБМП «Строїтель-П» в якості авансового платежу згідно попереднього договору купівлі-продажу квартири № 162 від 19.11.2015. (т. 2 а.с. 50).

В подальшому, 11.04.2017 між ТОВ «Інтегра-Груп» та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу квартири, що була предметом вищезазначеного попереднього договору укладеного з ОСОБА_4 .

Відповідно до п. 14 вказаного договору, Покупець довів до відома Продавця, а Продавець взяв до уваги той факт, що Покупець на момент підписання вказаного договору у зареєстрованому шлюбі не перебуває, спільного господарства ні з ким не веде, а тому, грошові кошти, які нею витрачено на придбання нерухомого майна, що є предметом цього договору є її особистими.

Оскільки стороною в якості «покупця» за попереднім договором щодо придбання спірної квартири виступав саме гр. ОСОБА_4 і саме ним було внесено кошти на суму 1 811 343,40 грн. в якості 100% передплати на придбання квартири, безпідставним є висновок суду першої інстанції, що платником за таким договором є відповідач ОСОБА_1 , від імені якої діяв ОСОБА_4 .

Подальше укладання основного договору купівлі-продажу цієї ж спірної квартири продавцем ТОВ «Інтегра-Груп» з відповідачем ОСОБА_1 , а не з ОСОБА_4 не має правового значення, оскільки такий договір було укладено після розірвання шлюбу між сторонами, а фактична оплата вартості такого майна була вчинена гр.. ОСОБА_4 - «покупцем» за попереднім договором за рахунок коштів, належність яких до спільно нажитого майна сторін - не доведена.

Як передбачено положеннями ст. 69 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Під час розгляду справи суд першої інстанції встановив, що у сторін наявне наступне спільне майно подружжя: будинок АДРЕСА_1 , земельна ділянка АДРЕСА_1 , площею 0,0745, які зареєстровано за ОСОБА_1 , а також автомобіль марки «Toyota Camry» 2005 року випуску, який зареєстрований за ОСОБА_2 .

При здійсненні поділу спірного майна, суд виходив з презумпції рівності часток у праві спільної сумісної власності на майно, на підставі чого визначив, що ОСОБА_2 і ОСОБА_1 належить по Ѕ частці у праві спільної сумісної власності на вищезазначене

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 посилалась на те, що суд першої інстанції не врахував факт відчуження ОСОБА_2 спільного майна подружжя без її згоди та фактичного одноосібного користування автомобілем у зв`язку з чим, безпідставно відмовив у збільшенні її частки у нерухомому майні, відповідно до вартості відчуженого майна.

Відповідно до ч. 2,3 ст. 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Аналогічний висновок зроблено в постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-486цс16, з яким погодилася Велика Палата Верховного Суду, про що зазначила у постанові від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19).

Відчуження позивачем без згоди другого з подружжя майна, що є об`єктом спільної сумісної власності само по собі є підставою для врахування вартості такого майна при поділі, проте не є безумовною підставою для відступлення від засад рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності.

Наведене узгоджується із висновками викладеними у постанові Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 756/11750/15-ц.

Ураховуючи, що позивачем за зустрічним позовом не доведено існування обставин, передбачених частиною другою статті 70 СК України, що є її процесуальним обов`язком відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України, і вказані нею обставини не є обов`язковими для відступлення від засад рівності часток подружжя, колегія суддів вважає що, апеляційна скарга в цій частині не підлягає задоволенню.

Відповідно до положень ч. 4,5 ст. 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Судом першої інстанції було встановлено, що після розірвання шлюбу позивач за первісним позовом ОСОБА_2 без згоди дружини і не в інтересах сім`ї, відчужив квартиру АДРЕСА_3 , автомобіль марки «Toyota Land Cruiser 100» 2000 року випуску, автомобіль марки «ВАЗ 21213», 2004 року випуску.

Оскільки вартість такого майна хоча і повинна враховуватись судом при поділі майна подружжя, однак відповідачу ОСОБА_1 об`єктивно не може бути виділена частина у відчуженому майні, оскільки воно на праві власності вже належить третім особам, що не є учасниками спірних правовідносин і їх право ОСОБА_1 не оспорюється.

За вказаних обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив обґрунтоване та законне рішення про часткове задоволення вимог зустрічного позову та правомірно стягнув на користь ОСОБА_1 компенсацію половини вартості відчуженого майна, виходячи із її дійсної вартості на час розгляду справи.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, ОСОБА_1 погоджувалась із визначеною судом сукупною вартістю спільного майна подружжя, що підлягає поділу, не оспорювала визначену на підставі експертних висновків вартість такого майна частково чи в цілому.

Позивач ОСОБА_2 також не оспорював вартість спільного майна подружжя, погодився зі сумою компенсації вартості належної ОСОБА_1 частки у майні, що було відчужено ОСОБА_2 , яка була визначена та стягнута судовим рішенням з нього на користь ОСОБА_1 . Судове рішення ним не оскаржувалось.

Щодо посилання апелянта на неправомірне присудження їй права власності на 1/2 частину неподільного майна - автомобіля Toyota Camry, яке перебуває у користуванні ОСОБА_2 слід зазначити наступне.

Відповідно до положень ст. 1,2 ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (зокрема, неподільної речі), суди мають застосовувати положення ч. 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим з подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може відбуватися з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

Якщо жоден з подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їхніх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно в їхній спільній частковій власності.

Зокрема, така правова позиція міститься у Постанові Верховного Суду від 27.02.2019 р. №464/7011/16-ц (№61-12168св18).

Ураховуючи, що вимоги зустрічного позову ОСОБА_1 про збільшення її частки у нерухомому майні за рахунок вартості належної їй частки в автомобілі Toyota Camry, не підлягають задоволенню, оскільки не відповідають положенням ч. 2,3 ст. 70 СК України, а ОСОБА_1 не заявляла вимог в порядку ст. 364 ЦК України і не надавала згоди на матеріальну компенсацію вартості її частки в неподільному майні, суд першої інстанції правомірно визнав за сторонами ідеальні частки на автомобіль і залишив таке майно в їх спільній частковій власності.

Аргументи апеляційної скарги щодо можливості присудження ОСОБА_1 грошової компенсації за відчужене позивачем майно, лише після внесення позивачем на депозит суду грошової суми, що відповідає вартості її частки відповідно до положень ч. 5 ст. 71 СК України є неспроможними з огляду на таке.

Аналіз змісту положень статті 71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку. Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (стаття 365 цього Кодексу), в першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду.

Однак враховуючи, що ОСОБА_2 не заявляв вимог про припинення права ОСОБА_1 на частку у спільному майні і саме ОСОБА_1 , як позивач за зустрічним позовом, заявляла вимоги щодо поділу відчуженого без її згоди майна, суд першої інстанції правомірно стягнув із відповідача за зустрічним позовом компенсацію вартості належної ОСОБА_1 частки у майні, що було відчужено ОСОБА_2 , без застосування вимог ч. 5 ст. 71 СК України щодо внесення таких сум на депозит суду.

Отже, колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, приходить до висновку, що оскаржуване рішення на підставі ст. 367, 376 ЦПК України підлягає скасуванню в частині задоволених вимог первісного позову, щодо визнання квартири АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та її поділу у рівних частках між подружжям, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 у цій частині.

Відповідно до ч. 1,2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Вимоги первісного позову за подання якого позивачем було сплачено 6 890 грн. судового збору, були задоволені на 59,85% в частині визнання права власності за ОСОБА_2 на 1/2 частину житлового будинку (вартістю 1 064 400,00 грн.) та 1/2 частину земельної ділянки (вартістю 285 615,00 грн.).

Отже, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню 4 123,67 грн. судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог.

Майнові вимоги зустрічного позову ОСОБА_1 , за пред`явлення якого було сплачено максимальний розмір судового збору у сумі 9 605 грн.були задоволені в повному обсязі на суму 2 404 105,50 грн..

Отже з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у сумі 9 605, 00 грн.

За подання апеляційної скарги на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20 грудня 2021 року ОСОБА_1 було сплачено судовий збір на загальну суму 24 742,50 грн., з яких 10 335 грн. (150% від 6 890,00 грн.) за оскарження рішення суду в частині результатів розгляду первісних позовних вимог та 14 407,50 грн. (150% від 9 605 грн.) за оскарження рішення суду в частині результатів розгляду зустрічних позовних вимог.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення суду першої інстанції за результатами розгляду первісного позову щодо визначення обсягу спільного майна подружжя підлягає задоволенню. Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції ухваленого за результатами розгляду зустрічного позову задоволенню не підлягає.

Судові витрати ОСОБА_1 на оплату судового збору за подання апеляційної скарги на суму 10335 грн. підлягають стягненню з ОСОБА_2 , а витрати в сумі 14407,50 грн. не підлягають компенсації.

Отже, у підсумку з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 15 816,33 грн., виходячи з розрахунку (10335 грн.+ 9605, 00 грн. - 4123,67 грн. = 15816,33 грн.)

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20 грудня 2021 року в цій справі в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання квартири АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю подружжя та її поділу - скасувати та ухвалити нову постанову наступного змісту.

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 в частині визнання квартири АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та визнання за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 права власності за кожним по 1/2 частину квартири розташованої за адресою АДРЕСА_4 .

В іншій частині рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20 грудня 2021 року в цій справі залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_7 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 РНОКПП НОМЕР_8 , судові витрати, що складаються з судового збору в сумі 15 816,33 (п`ятнадцять тисяч вісімсот шістнадцять грн. 33 копійки).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 червня 2022 року.

Головуючий О.М. Кримська

Судді: Г.С. Подліянова

І.В. Кочеткова