Справа № 461/952/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Мисько Х.М.
Провадження № 22-ц/811/1826/18 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого судді Ванівського О.М.,

суддів: Мельничук О.Я., Шеремети Н.О.

секретаря Івасюти М.В.,

з участю: позивача ОСОБА_1 , та його представників ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , представника відповідача Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Львів) Адамської І.П., представника відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_5 , представника відповідача Управління державної реєстрації Львівської міської ради Паращича В.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та апеляційною скаргою ОСОБА_1 , як представника ОСОБА_6 , на рішення Галицького районного суду міста Львова від 26 червня 2017 року,-

ПОСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, ОСОБА_4 , Управління державної реєстрації Львівської міської ради, треті особи без самостійних вимог - ОСОБА_7 , орган опіки та піклування Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, третя особа із самостійними вимогами - ОСОБА_6 про визнання незаконним та скасування розпорядження Галицької районної адміністрації Львівської міської ради № 101 «Про розгляд заяви ОСОБА_4 » від 27 січня 2006 року; визнання незаконним та скасування розпорядження Галицької районної адміністрації Львівської міської ради №116 «Про розгляд заяви ОСОБА_4 від 30 січня 2006 року та скасування реєстрації права власності ОСОБА_4 на житлову квартиру АДРЕСА_1 ; зобов`язання ОСОБА_4 , який проживає за адресою, АДРЕСА_2 привести приміщення горища, будинку АДРЕСА_3 у попередній стан.

Також, в якості третьої особи з самостійними вимогами, ОСОБА_6 , звернувся із позовною заявою про визнання нікчемним правочину, щодо реєстрації права власності ОСОБА_4 на житлову квартиру АДРЕСА_4 .

Рішенням Галицького районного суду міста Львова від 26 червня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

У задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

Рішення в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_1 , як позивач, а також як представник ОСОБА_6 , вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з`ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі зазначає, що предметом спору у даній справі є порушення органами місцевого самоврядування, органами і посадовими особами державної влади та ОСОБА_4 правового режиму власності на об`єкт приватної спільної сумісної власності, а саме, горища будинку АДРЕСА_5 , як спільної сумісної власності усіх власників житлових приміщень і позивача із членами його родини у тому числі. Вважає, що суд першої інстанції при розгляді справи взагалі не здійснив аналізу порушення права власності на спірне горище, не взяв до уваги великої кількості доказів, які підтверджують порушення права власності, підійшов

формально до тлумачення позовних вимог, не з`ясувавши, що саме позивач має на увазі під їх формулюванням, оскільки в будинку АДРЕСА_5 горище належало усім співвласникам житлових приміщень, і правових підстав переходу права власності від цих співвласників до ОСОБА_4 , визначених цивільним кодексом України не було. Реєстрація права власності нотаріусом Семенюк Ж.В. стала підставою для набуття права власності ОСОБА_8 на спірне приміщення горища без жодних правових підстав, а отже де-факто саме реєстрація стала правочином, що зумовив набуття відповідачем права власності на квартиру АДРЕСА_6 , яка була новоутворена у просторі горища, тоді як горище ніхто з власності ОСОБА_9 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_10 законно не вилучав та не позбавляв їх такого права.

Апелянт також зазначає, що суд в оскаржуваному рішенні, без жодних доказів і правових підстав, без посилання на норми права визнає належним доказом у справі ксерокопію «Разрешения», яке трактує як доручення не беручи до уваги, що присутній в судовому засіданні позивач заперечив факт надання повноважень своїй матері - ОСОБА_11 для надання дозволів на реконструкцію, а тим більше на відчуження права власності на горище. Втім, суд незаконно прийняв очевидно неналежний доказ (копію незавіреного у встановленому порядку, не перекладеного на державну мову і не засвідченого відповідними особами його чинність, зокрема через проставлення апостилю) як доказ. Тобто, в рішенні суд першої інстанції не просто визнає такий дозвіл чинним, але і безпідставно визнає його дорученням, що суперечить принципу змагальності сторін, поняттю доказів, а також Постанові Пленуму ВСУ № 14м від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі» бездоказово очевидно, дозвіл (доручення) визнаючи чинним і визначає його чинність фактом, встановленим судом.

Апелянт просить суд апеляційної інстанції звернути увагу на те, що позивач та його представники звертались із письмовими клопотаннями про необхідність витребування оригіналу реєстраційної справи на об`єкт нерухомого майна квартиру АДРЕСА_4 , але судом відмовлено у витребуванні оригіналу цього важливого доказу.

Крім цього, судом першої інстанції порушено вимоги ст. 358, 361 Цивільного кодексу України відповідно до яких, згода на відчуження спільної сумісної власності власників багатоквартирних будинків підтверджується відповідною згодою усіх власників (співвласників) квартир у будинку, проте такої згоди він не надавав, і від його імені офіційні особи, що мали право представляти мої права теж не надавали, чим було порушено його права як співвласника горища. Судом жодним чином не враховано, що будинок на АДРЕСА_5 є пам`яткою архітектури місцевого значення, відповідні довідки про такий статус будинку наявні у матеріалах справи, адже, згідно чинного законодавства реконструкція пам`яток архітектури без погодження центрального органу охорони культурної спадщини заборонена. Також, залишено поза увагою той факт, що площа реконструйованого приміщення істотно відрізняється від погодженого управлінням архітектури площі в 160,6 м.кв., тоді як ОСОБА_4 зареєстроване право власності аж на 328, 9 м. кв.

Відтак апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задоволити повністю з тлумаченням судом механізмів виконання відповідачами рішень суду.

Представник ОСОБА_6 - ОСОБА_1 в апеляційній скарзі зазначає, що предметом спору відповідно до позовної заяви є визнання нікчемним і скасування реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна на квартиру АДРЕСА_4 , адже саме реєстрація права власності як правочин порушила права позивачів, а тому суд першої невірно зазначив у рішенні як підставу для відмови у позові, що скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію та свідоцтва про право власності на квартиру не є предметом позову в даній справі. Крім цього, спірне горище належало усім співвласникам житлових приміщень, і правових підстав переходу права власності від цих співвласників до гр.. ОСОБА_4 , визначених цивільним кодексом України не було, і саме реєстрація права власності нотаріусом Семенюк Ж.В. стала підставою для набуття права власності ОСОБА_12 без жодних правових підстав та припиненням права власності на це горище для ОСОБА_9 , ОСОБА_1 ОСОБА_7 , ОСОБА_6 ОСОБА_10 . Тобто дія нотаріуса Семенюк Ж.В. з винесення рішення про реєстрацію права власності і внесення цих відомостей у державний реєстр є дією особи, що зумовила набуття, зміну та припинення цивільних прав та обов`язків на приміщення

Вважає, що суд першої інстанції не надав правової оцінки фактам порушення його майнових прав на об`єкти спільної сумісної власності рішеннями Галицької районної адміністрації № 101 від 27.01.2006 року та № 116 від 30.10.2006 року, оскільки право власності було набуте ним у законний спосіб в 1996 році і він є власником не лише житлового приміщення, але і співвласником усіх нежитлових приміщень, які знаходяться у будинку АДРЕСА_3 . Крім того, на момент прийняття оспорюваних рішень Галицькою районною адміністрацією апелянту було 17 років, і він самостійно не міг оскаржити порушення своїх прав. Від імені ОСОБА_6 як співвласника житлового приміщення ніяких згод на відчуження горища на користь ОСОБА_4 ніхто не надавав, а тому розпорядження Галицької районної адміністрації Львівської міської ради №110 від 27.01.2006 року та №116 від 30.01.2006 року, і реєстрація права власності на реконструйоване приміщення, якими його позбавлено горища, є істотним порушенням приватних і публічних прав.

З вищенаведених підстав апелянт просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 та його окрему вимогу щодо визнання правочину нікчемним задоволити повністю з тлумаченням судом механізмів виконання відповідачами рішень суду.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 , та його представників ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на підтримання апеляційних скарг, представника відповідача Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Львів) Адамської І.П., представника відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_5 , представника відповідача Управління державної реєстрації Львівської міської ради Паращича В.П. на заперечення апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити частково.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про визнання незаконними та скасування розпоряджень Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, суд першої інстанції виходив з того, що усі формальності необхідні для оформлення згоди власників квартир у будинку дотримані, Галицька районна адміністрація Львівської міської ради не мала жодних підстав не враховувати заяву-згоду від 07.09.2005 р. при прийнятті Галицькою районною адміністрацією Львівської міської ради розпорядження №116 «Про розгляд заяви гр. ОСОБА_4 » від 30.01.2006 р.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про скасування реєстрації права власності ОСОБА_4 на житлову квартиру АДРЕСА_1 суд виходив з того, що ОСОБА_4 здійснював будівництво та проводив державну реєстрацію права власності стосовно спірної квартири на підставі дійсного дозволу виданого Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області. Позивачем не доведено, що будівництво та проектування квартири здійснено з порушенням чинних будівельних та пожежних норм, що несуть загрозу життю та здоров`ю позивача та його родини.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.

Матеріалами справи та судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартир АДРЕСА_7 та АДРЕСА_8 .

17 серпня 2005 року ОСОБА_1 та ОСОБА_7 підписано дозвіл (доручення), яким уповноважено ОСОБА_13 представляти їх інтереси. Доручення складене в Португалії, підписи ОСОБА_1 та ОСОБА_7 23 серпня 2005 р. засвідчено нотаріусом Терезою Марією Браж Діас Фріас.

07 вересня 2005 р. ОСОБА_13 від імені ОСОБА_1 та ОСОБА_7 підписано заяву-згоду. Підписи ОСОБА_9 на заяві-згоді засвідчені директором ЛКП «Каменяр-центр» Лозинським І. Заява містить застереження, що підписи від імені ОСОБА_7 та ОСОБА_9 зроблені ОСОБА_9 на підставі доручення від 17.08.2005 р.

17 січня 2006 року ОСОБА_4 звернувся до Галицької районної адміністрації Львівської міської ради з заявами, в яких просив надати дозвіл на реконструкцію горища та перепланування квартир.

27 січня 2006 року Галицька районна адміністрація Львівської міської ради прийняла розпорядження №101 «Про розгляд заяви гр. ОСОБА_4 », яким затвердила висновок міжвідомчої комісії Галицького району та дозволила перепланувати та об`єднати квартири АДРЕСА_9 та АДРЕСА_4 в одну з розширенням їх за рахунок влаштування балкону зі сторони дворового фасаду, замінити існуюче опалення на газовий агрегат індивідуального опалення, новоутвореній квартирі присвоїти АДРЕСА_9 , зобов`язати власника квартири вчинити дії пов`язані з переплануванням та об`єднанням квартир та інше.

30 січня 2006 р. Галицька районна адміністрація Львівської міської ради прийняла розпорядження №116 «Про розгляд заяви гр. ОСОБА_4 », яким затвердила висновок міжвідомчої комісії Галицького району; дозволила влаштувати житлову квартиру за рахунок площі горища будинку АДРЕСА_5 з надбудовою та влаштуванням балконів з боку дворового фасаду згідно з поданими проектними пропозиціями, влаштувати газовий агрегат індивідуального опалення на площі новоутвореної кухні згідно технічного заключення ВАТ «Львівгаз»; новоутвореній квартирі присвоєно АДРЕСА_6 ; зобов`язано власника новоутвореної квартири вчинити дії пов`язані з влаштуванням.

Разом з заявою ОСОБА_4 від 11.01.2006 р., яка стала підставою для прийняття 30.01.2006 р. Галицькою районною адміністрацією Львівської міської ради розпорядження №116 «Про розгляд заяви гр. ОСОБА_4 », ОСОБА_4 подано заяву-згоду від 07.09.2005 р. підписану ОСОБА_13 від імені ОСОБА_1 та ОСОБА_7 . Підписи ОСОБА_9 на заяві-згоді засвідчені директором ЛКП «Каменяр-центр» Лозинським І. Заява-згода містить застереження, що підписи від імені ОСОБА_7 та ОСОБА_9 зроблені ОСОБА_9 на підставі доручення від 17.08.2005 р.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Особливості здійснення права власності на культурні цінності встановлюються законом.

Відповідно до частини другої статті 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Отже, частина друга статті 382 ЦК України визначає правовий режим допоміжних приміщень і приміщень загального користування житлового будинку у дво- або багатоквартирному будинку. Зокрема, за власниками квартир у таких будинках на праві спільної сумісної власності закріплюються приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше ніж одну квартиру. Ця норма спрямована на врегулювання порядку користування мешканцями квартир зазначеними приміщеннями та обладнанням. Усі зазначені об`єкти становлять єдине ціле з квартирами і житловим будинком, призначені вони для постійного обслуговування і забезпечення відповідної експлуатації всього будинку.

Згідно з приписами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Рішенням Конституційного Суду України від 09 листопада 2011 року у справі № 1-22/2011 встановлено власники квартир дво - або багатоквартирних житлових будинків та житлових приміщень у гуртожитку, незалежно від підстав набуття права власності на такі квартири, житлові приміщення, є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою.

Відповідно до частини другої статті 383 ЦК України власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Аналіз зазначених норм права дає можливість дійти висновку про те, що співвласники горища власники квартир у багатоквартирному будинку, зобов`язані дбайливо ставитися до будинку, у якому вони проживають, використовувати жиле приміщення відповідно до його призначення. Допоміжні приміщення, а саме горище, яке призначене для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців, не підлягає приватизації та не може бути поділене і виділене власнику квартири в багатоквартирному житловому будинку без втрати його функціонального призначення.

У пункті 1.3 Рішення Конституційного Суду України від 02 березня 2004 року № 4-рп/2004 зазначено, що питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності.

Системний аналіз наведених правових норм свідчить про те, що будь-які переобладнання або перепланування допоміжних приміщень у жилих багатоквартирних будинках можуть проводитися тільки за згодою співвласників і за умови, що такі зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку. Право спільної власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Отже, щоб не порушувався принцип спільності здійснення права спільної сумісної власності, будь-яка дія стосовно переобладнання чи реконструкції допоміжних приміщень вимагає погодження всіх співвласників.

Згідно матеріалів справи, а саме дозволу від 23.08.2005 року, ОСОБА_14 , який одружений на ОСОБА_7 , надав своїй матері ОСОБА_11 , приймати рішення і підписувати всі необхідні документи житлового комітету будинку АДРЕСА_5 на період їх відсутності. Вказаний дозвіл було перекладено з португальської на російську мову у відділі перекладів мовного інституту Інтерлінгва.

Зі змісту вказаного дозволу (Aurorizacao), не вбачається що ОСОБА_11 наділена правом вчиняти дії від імені ОСОБА_15 щодо надання згоди на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирному будинку, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень.

Враховуючи наведене, розпорядження Галицької районної адміністрації № 116 «Про розгляд заяви ОСОБА_4 від 30.01.2006 року є незаконним, оскільки ОСОБА_4 не отримав дозвіл від всіх мешканців будинку на влаштування житлової квартири за рахунок площі горища будинку АДРЕСА_5 з надбудовою та влаштуванням балконів.

Разом з тим, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги в частині твердження про незаконність дій відповідача при проведенні реконструкції квартири.

Виходячи з матеріалів справи, реконструкція квартири проведена її власником на підставі необхідних дозвільних документів, які були чинними на момент такої реконструкції.

Скасування Львівським апеляційним адміністративним судом 11 квітня 2017 року (після реєстрації права власності на реконструйовану квартиру) декларації про готовність об`єкта до експлуатації не впливає на законність реєстрації права власності на реконструйовану квартиру. Названа декларація про прийняття об`єкта в експлуатацію не є документом, яка встановлює право власності особи, а фіксує об`єктивний стан закінчення будівельних робіт. Рішення органу влади про реєстрацію вказаної декларації вичерпало свою дію шляхом виконання (створено новий об`єкт нерухомості, на який зареєстровано право власності). До того ж скасування реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації не є підставою розглядуваного позову.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що державна реєстрація права власності на квартиру АДРЕСА_1 відповідачем ОСОБА_4 , проведена з дотриманням процедур визначених Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року № 703.

Судом встановлено, що 28 листопада 2013 року відповідачем ОСОБА_4 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_4 , про що внесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності та видано свідоцтво про право власності на квартиру від 03 грудня 2013 року.

Право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (стаття 331 ЦК України).

Стаття 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачає, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Із офіційним визнанням державою права власності пов`язується можливість матеріального об`єкта (майна) перебувати в цивільному обороті та судового захисту права власності на нього.

Отже, законодавець визначив, що до інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, встановлюючи презумпцію правильності зареєстрованих відомостей з реєстру для третіх осіб, застосування норм Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не призводить. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має.

Згідно з правовою позицією сформульованою у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2020 року в справі №916/2791/13, державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності (п. 6.31).

Відповідач ОСОБА_4 здійснював реконструкцію з дозволу Галицької районної адміністрації Львівської міської ради. Після завершення реконструкції, новоутворена квартира була здана в експлуатацію, що свідчить про виконання робіт відбулося згідно з розробленою та погодженою проектно-технічною документацією.

Одним із суттєвих елементів принципу верховенства права є принцип юридичної визначеності. Цей принцип має різні прояви.

Зокрема, він є одним з визначальних принципів «доброго врядування» і «належної адміністрації» (встановлення процедури і її дотримання), частково співпадає з принципом законності (чіткість і передбачуваність закону, вимоги до «якості» закону).

Так, у пунктах 70-71 рішення по справі «Рисовський проти України» (заява № 29979/04) Європейський Суд з прав людини, аналізуючи відповідність мотивування Конвенції, підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування», зазначивши, що цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy, заява № 33202/96, пункт 120), «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey, заява № 48939/99, пункт 128), «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova, заява № 21151/04, пункту 72), «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland, заява № 10373/05, пункту 51).

Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia, заява № 55555/08, пункт 74), «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania, заява № 36900/03, пункт 37) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» (пункт 128), та «Беєлер проти Італії» (пункт 119).

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (пункт 73).

Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (там само).

З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic, заява № 36548/97, пункт 58). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (пункту 74).

Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (пункт 58), «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia, заява № 32457/05, пункту 40), «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia, заява № 35298/04, пункту 67).

У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку (наприклад, рішення у справі «Москаль проти Польщі (пункт 69), а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові (зазначені вище рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (пункт 53) та «Тошкуце та інші проти Румунії» (пункт 38).

У Рішенні «Стретч проти Сполученого Королівства» (Stretch vs. The United Kingdom,) Європейський суд з прав людини ствердив, що наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила. Згідно з якщо особа не вчинила порушення, а на підставі рішень органу державної влади, винесених з перевищенням повноважень, у особи, яка порушень не вчиняла, виникли цивільні права та обов`язки, то така неправомірність рішення органу влади не може мати зворотнього застосування і впливати на зміст прав і обов`язків, які виникли під час дії/чинності такого рішення.

Беручи до уваги, що ОСОБА_4 звернувся до Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, у порядку визначеному Положенням про порядок підготовки, погодження документів для оформлення дозволів на проведення переобладнання горищ на мансардні поверхи або надбудов у житлових будинках з метою ремонту дахів та збільшення житлової площі будинків на території м. Львова, затвердженого рішенням Львівської міської ради № 612 від 18 липня 2003 року, відсутність належно оформленої згоди позивача, зобов`язання привести у попередній стан горище порушуватиме майнові права ОСОБА_4 , так як незаконність розпорядження Галицької районної адміністрації «Про розгляд заяви гр. ОСОБА_4 » від 27 січня 2006 року № 101, зумовлена не протиправними діями відповідача ОСОБА_4 , а неналежним виконанням Галицькою районною адміністрацією Львівської міської ради покладених на неї обов`язків щодо перевірки документів необхідних для оформлення дозволів на проведення переобладнання горища на мансардний поверх.

Відтак, помилки допущені Галицькою районною адміністрацією, як органом місцевого самоврядування, наслідком яких є порушення принципу «належного урядування», не можуть виправлятися за рахунок відповідача ОСОБА_4 , який поніс витрати на реконструкцію квартири, а в разі приведення горища до попереднього стану змушений буде нести додаткові витрати, що за переконанням колегії суддів має ознаки непропорційного втручання в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій органну місцевого самоврядування.

Крім того, згідно з висновком експерта № 25-19 за результатами проведення будівельно-технічної експертизи по заяві учасника цивільної справи № 461/952/5-ц від 30 грудня 2019 року, житловий будинок АДРЕСА_5 побудований на початку двадцятого століття та має більше ста років. За тривалий час експлуатації всі конструктивні елементи житлового будинку зазнали фізичного зносу та втратили частину запасу міцності. Проведення робіт по демонтажу надбудови та динамічні навантаження і вібрації, які при цьому виникатимуть призведуть до утворення нових тріщин та розвитку існуючих у конструктивних елементах (фундаменти, стіни, перекриття) житлового будинку, який має значний термін експлуатації та можуть викликати їх пошкодження, що матиме негативні наслідки для житлового будинку у цілому. Приведення житлового будинку до попереднього стану призведе до погіршення технічного стану як квартир розташованих на нижніх поверхах так і житлового будинку в цілому.

В обґрунтування своєї позиції апелянт покликається на рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України», № 4909/04, згідно з яким Суд констатував порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо укладення органом влади інвестиційного контракту на проведення реконструкції горища без згоди заявників.

Однак, ЄСПЛ не констатував порушення прав позивачів з боку інвесторів, які здійснили будівництво, а постановив, що мало місце порушення прав заявників органом влади, а саме статті 1 Першого протоколу до Конвенції відносно укладення органом влади інвестиційного контракту на проведення реконструкції горища без згоди заявників та мало місце порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції в результаті позбавлення заявників горища.

Після ухвалення остаточного рішення ЄСПЛ у справі за результатами перегляду національними судами рішень у справі «Серявін та інші проти України», остаточно спір вирішено за позовом ОСОБА_16 та інших рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 11 грудня 2012 року (унікальний номер справи 2608/3036/12; в ЄДРСР 52848012). Судом встановлено, що права позивачів були порушені Київською міською державною адміністрацією при прийнятті розпорядження № 964 від 29 квітня 1998 року, а отже правильним способом захисту є відшкодування шкоди позивачам, що являє собою компенсацію Київською міською державною адміністрацією вартості майна, яке незаконно вибуло з володіння позивачів внаслідок рішення Київської міської державної адміністрації.

Колегія суддів дійшла висновку, що розпорядження Галицької районної адміністрація Львівської міської ради від 27 січня 2006 року № 101 «Про розгляд заяви гр. ОСОБА_4 », яким затверджено висновок міжвідомчої комісії Галицького району та дозволено перепланувати та об`єднати квартири АДРЕСА_9 та АДРЕСА_4 в одну з розширенням їх за рахунок влаштування балкону зі сторони дворового фасаду, замінити існуюче опалення на газовий агрегат індивідуального опалення, новоутвореній квартирі присвоїти АДРЕСА_9 , жодним чином не порушує прав та законних інтересів позивача чи третіх осіб, так як власником обох квартир є відповідач ОСОБА_4 , а саме об`єднання відбулося згідно процедури визначеної ненормативними актами органу місцевого самоврядування.

Щодо позовних вимог третьої особами з самостійними вимогами ОСОБА_6 про визнання нікчемним правочину реєстрації права власності ОСОБА_4 на житлову квартиру АДРЕСА_4 , колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що реєстрація права власності не є правочином в розумінні цивільного законодавства України, і, відповідно, не може бути визнаною нікчемною, в тому числі з підстав порушення публічного порядку. До того ж третьою особою не зазначено та не підтверджено жодними доказами в чому полягає порушення публічного порядку при реєстрації державним реєстратором права власності за ОСОБА_4 на реконструйовану квартиру. Як зазначалося вище, реєстрація права власності на реконструйовану квартиру за ОСОБА_4 проведена у відповідності до норм чинного на момент реєстрації законодавства на підставі чинних документів.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 ОСОБА_15 слід залишити без задоволення, а апеляційну скаргу ОСОБА_15 , слід задоволити частково, рішення Галицького районного суду міста Львова від 26 червня 2017 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_15 про визнання незаконним та скасування розпорядження Галицької районної адміністрації №116 «Про розгляд заяви ОСОБА_4 » від 30.01.2006 року скасувати та ухвалити в цій частині нову постанову, якою вказані позовні вимоги задоволити, в решті рішення суду залишити без змін.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з п. 2 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 2, 375, 376, 381 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника подоляка ОСОБА_17 ОСОБА_15 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_15 задоволити частково.

Рішення Галицького районного суду міста Львова від 26 червня 2017 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_15 про визнання незаконним та скасування розпорядження Галицької районної адміністрації №116 «Про розгляд заяви ОСОБА_4 » від 30.01.2006 року скасувати та ухвалити в цій частині нову постанову, якою вказані позовні вимоги задоволити.

Визнати незаконним та скасувати розпорядження Галицької районної адміністрації №116 «Про розгляд заяви ОСОБА_4 » від 30.01.2006 року.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 14.10.2022 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді: Мельничук О.Я.

Шеремета Н.О.