Провадження № 2/947/364/22
Київський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого судді Салтан Л.В.,
при секретарі судового засідання Остапчук О.Є.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) про стягнення коштів отриманих від продажу квартири, -
16 серпня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення коштів отриманих від продажу квартири.
В обґрунтування свого позову зазначив, що 18 січня 2003 року між ним - ОСОБА_1 та відповідачкою - ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб Першим Приморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції , про що видано свідоцтво про шлюб серія НОМЕР_1 та зроблено 18 січня 2003 року запис в книзі реєстрації шлюбів №03.
Від шлюбу сторони мають дочку ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 .
3 2015 року він працюю на морських іноземних суднах електромеханіком. При цьому дружина за весь час подружнього життя жодного дня не працювала і жила на його повному забезпеченні.
У 2004 році мати подарувала йому квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .
Зазначена квартира належала йому на праві особистої приватної власності на підставі договору дарування посвідченого Першою одеською державною нотаріальною конторою восьмого грудня дві тисячі третього року за реєстровим №9-2500, зареєстрованого в Одеському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості двадцять четвертого травня дві тисячі четвертого року в реєстровій книзі №157доп, на сторінці №44, номер запису 3317, реєстраційний № 5948182.
В квітні 2021 року відповідачка випросила у нього видати їй генеральну довіреність на управління всіма його активами.
07 квітня 2021 року позивач видав відповідачці довіреність на право розпорядження всім його майном. Довіреність посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Очеретяним М.В. сьомого квітня дві тисячі двадцять першого року за реєстровим №113.
20 квітня 2021 року позивач пішов в рейс. В останніх числах липня він повідомив відповідачку, що повертаюся і можу потрапити додому в будь-який час по заходу судна в порт.
Відразу відповідачка йому повідомила що в неї є другий чоловік, її квартиру вона продала 26 липня 2021 року і отримані гроші від проданої квартири та його заробітну плату вона вклала в свій власний бізнес. Також відповідачка вивезла з проданої квартири все його майно, привласнивши абсолютно все що у нього було.
09.08.2021 року позивач подав ОСОБА_4 приватному нотаріусу Одеського міського нотаріального округу заяву про скасування довіреності від 07.04.2021 року, виданої на ім`я відповідачки. В Єдиний реєстр довіреностей внесена інформація про припинення дії вказаної довіреності.
З державного реєстру прав власності на нерухоме майно йому стало відомо, що дійсно за договором купівлі-продажу квартири від двадцять шостого липня дві тисячі двадцять першого року, посвідченого Юхневич М.М. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу , зареєстровано в реєстру за № 716, відповідачка уклала за довіреністю договір купівлі-продажу його квартири.
У нотаріуса Юхневич М.М. він зміг отримати тільки ксерокопію договору купівлі-продажу яку додано до дійсного позову.
Продаж квартири згідно п.3 договору купівлі-продажу квартири здійснено за 862 740,00 гривень.
Кошти від проданої квартири, яка є його особистою власністю, відповідачка йому не віддала.
Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Київського районного суду м. Одеси Салтан Л.В.
Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси від 10.09.2021 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження.
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 30.11.2021 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду.
У судове засідання позивач не з`явився, його представник звернувся до суду з заявою, в якій просять розглянути справу у їх відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.
Відповідач ОСОБА_2 про час та місце судових засідань повідомлялась належним чином шляхом надсилання судової ухвали та повісток на адресу його проживання, у судові засідання не з`явилась, про поважність причин відсутності не повідомила, відзив на позовну заяву не надала.
Відповідно до ст.ст. 280, 281 ЦПК України за згодою позивача Київським районним судом м. Одеси постановлена ухвала про заочний розгляд справи за правилами загального позовного провадження.
Дослідивши надані докази, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що 18 січня 2003 року між ОСОБА_1 та відповідачкою - ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб Першим Приморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції , про що видано свідоцтво про шлюб серія НОМЕР_1 та зроблено 18 січня 2003 року запис в книзі реєстрації шлюбів №03.
Від шлюбу у сторін народилась дочка - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
У власності позивача перебувала квартира за адресою: АДРЕСА_1 , що належала йому на праві особистої приватної власності на підставі договору дарування посвідченого Першою одеською державною нотаріальною конторою восьмого грудня дві тисячі третього року за реєстровим №9-2500, зареєстрованого в Одеському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості двадцять четвертого травня дві тисячі четвертого року в реєстровій книзі №157доп, на сторінці №44, номер запису 3317, реєстраційний № 5948182.
07 квітня 2021 року позивач видав відповідачці ОСОБА_2 довіреність на право розпорядження всім його майном. Довіреність посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Очеретяним М.В. сьомого квітня дві тисячі двадцять першого року за реєстровим №113.
З державного реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що за договором купівлі-продажу квартири від двадцять шостого липня дві тисячі двадцять першого року, посвідченого Юхневич М.М. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, зареєстровано в реєстру за № 716, відповідачка уклала за довіреністю договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
09.08.2021 року позивач подав ОСОБА_4 приватному нотаріусу Одеського міського нотаріального округу заяву про скасування довіреності від 07.04.2021 року, виданої на ім`я відповідачки. В Єдиний реєстр довіреностей внесена інформація про припинення дії вказаної довіреності.
Вирішуючи позовні вимоги за позовом, суд керується наступним.
Статтею 11 ЦК України, зокрема, передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Особа може за відплатним або безвідплатним договором передати своє майнове право іншій особі, крім випадків, встановлених законом. Якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом (ст. 12 ЦК України).
При цьому п. 6 ст. 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частини другої-четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.
Відповідно до вимог ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені ст. 203 ЦК України, серед яких вимоги щодо змісту правочину, обсягу дієздатності сторони правочину та наявності волевиявлення на його вчинення.
Так згідно вказаної норми зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
При цьому ЦК України передбачає презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).
Здійснення цивільних прав особою, в тому числі і щодо укладення правочинів може здійснюватися особою особисто, або через інститут представництва.
Згідно ч. 1 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Частиною ж третью вказаної статті передбачено, що представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.
Як передбачено ст. 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом (ч. 3 вказаної статті).
Нормою ст. 239 ЦК України передбачено, що правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.
Однією з форм представництва за договором ЦК України виділяє як представництво за довіреністю, яке визначено ст. 244 ЦК України. Так, представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.
Форма такої довіреності визначається формою, в якій відповідно до закону має вчинятися відповідний правочин, про що зазначено у ст. 245 ЦК України.
Вказані норми кореспондуються з ч. 1 ст. 1001 ЦК України, відповідно до якої за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя.
Також згідно ст. 1003 ЦК України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними.
Так, предметом спору у даній справі є відповідність змісту договору з купівлі-продажу квартири, укладеного між позивачем, від імені якої за довіреністю діяв відповідач, актам цивільного законодавства, наявності волі продавця на відчуження квартири, наявності повіреного відповідного обсягу повноважень.
Суд вважає, що укладення оспорюваного договору відповідачем від імені позивача на підставі довіреності у повній мірі відповідає наведеним вище вимогам цивільного законодавства.
Встановлено, що на виконання укладеного між позивачем та відповідачем усного договору доручення, позивачем була видана довіреність, якою позивач уповноважила відповідача від його імені та за його рахунок здійснити юридично значимі дії, зокрема і щодо розпорядження (в тому числі продажу за ціну та на умовах на їх розсуд), належної позивачу на праві власності квартири.
Обсяг юридично значимих дій, на вчинення яких позивач уповноважив відповідача, відповідає вимогам ст.ст. 238, 1003 ЦК України та змісту вчиненої дії, тобто укладеного договору купівлі-продажу визначеної земельної ділянки.
Форма довіреності відповідає вимогам ст. 245 ЦК України, оскільки правочин щодо відчуження квартири має вчинятися винятково в нотаріальній формі.
Строк дії довіреності на момент вчинення оспорюваного правочину не сплив.
Слід також зазначити, що позивач жодним чином не заперечує законність та правомірність виданої на ім`я відповідача довіреності та не оспорює її дійсність.
Враховуючи, що правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, а також враховуючи презумпцію правомірності правочину (договору доручення та виданій на підставі нього довіреності) у суду відсутні підстави вважати, що у позивача було відсутнє волевиявлення на вчинення оспорюваного договору купівлі-продажу.
Суд також вважає, що припинення позивачем дії довіреності, на підставі якої від його імені була продана квартира, вже після укладення спірного договору, не може свідчити про відсутність волевиявлення сторони правочину на його вчинення.
Посилання позивача на ту обставину, що дії відповідача не можна вважати такими, що виконані на виконання доручення позивача, оскільки вони не відповідають вимогам ст.ст. 237, 244 ЦК України не є обґрунтованими та спростовуються наведеним вище.
Доказів того, що позивачка відповідачка не повернула позивачеві кошти судові не надано.
Згідно вимог ст. ст. 76-81 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовна заява є необґрунтованою, а тому задоволенню не підлягає.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір у разі відмови у задоволенні позовних вимог покладається на позивача та стягненню з відповідача не підлягає.
Керуючись ст. ст. 141, 247, 265, 354-355 ЦПК України суд, -
У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) про стягнення коштів отриманих від продажу квартири - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення.

Повний текст рішення складено 04.10.2022 року.

Суддя Салтан Л. В.