КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
=====================================================================
Справа № 182/6804/20 Головуючий у І інстанції Шереметьєва Л.А.
Провадження №22-ц/824/231/2022 Головуючий у 2 інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

судді-доповідача Голуб С.А.,

суддів Ігнатченко Н.В., Таргоній Д.О.,

розглянувши у в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи в приміщенні Київського апеляційного суду в м. Києві апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 26 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат та відшкодування шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з вказаним позовом посилаючись на те, що 20 березня 2019 року він з підстав, визначених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», звернувся до Нікопольського об`єднаного міського Територіального центру комплектування та соціальної підтримки із заявою та необхідним переліком документів для призначення одноразової грошової допомоги в зв`язку з встановленням 25% втрати працездатності внаслідок травми, отриманої під час виконання обов`язків військової служби.

11 травня 2019 року відповідачем було відмовлено у виплаті одноразової грошової допомоги, про що комісія Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, винесла рішення, оформлене пунктом 30 у протоколі № 55 від 11 травня 2018 року. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 березня 2020 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 05 серпня 2020 року було визнано протиправним та скасовано рішення комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, оформлене протоколом № 55 від 11 травня 2018 року, в частині відмови у призначенні одноразової грошової допомоги та зобов`язано призначити та виплатити одноразову грошову допомогу у зв`язку з встановленням ступеня втрати працездатності - 25% внаслідок травми, отриманої під час виконання обов`язків військової служби.

Позивач стверджує, що саме 05 травня 2019 року у нього виникло право на отримання одноразової грошової допомоги, а у відповідача - грошове зобов`язання, яке останній протиправно не виконував до 23 листопада 2020 року.

На підставі викладеного в позові просив суд першої інстанції стягнути з відповідача 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, у розмірі 1 553 грн 16 коп. та інфляційні втрати у розмірі 1 186 грн. 72 коп., нараховані позивачем на підставі ст. 625 Цк України, а також просив суд стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 50 000 грн.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 26 липня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 1 186 грн. 72 коп. інфляційних втрат та 1 553 грн. 16 коп. 3% річних.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, Міністерство оборони України подало апеляційну скаргу посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що до майнових правовідносин, які засновані на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони до іншої, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами існували не договірні відносини, оскільки сторони між собою ніяких договорів (угод) не укладали, натомість грошова допомога це виплата, яка передбачена законом не в обов`язковому порядку, в за умови надання позивачем документів, які визначені законом та підтверджують парво позивача на отримання такої грошової допомоги.

Таким чином, спірні правовідносини, які виникли між сторонами є публічно-правовими, а не цивільно-правовими, відповідно до таких правовідносин не можуть бути застосовані положення ст. 625 ЦК України.

На підставі викладеного в апеляційній скарзі, Міністерство оборони України просило суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

В порядку визначеному ст. 360 ЦПК України, відзив на апеляційну скаргу у письмовій формі на адресу суду апеляційної інстанції не надходив. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно зі ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 11 січня 2022 року було призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін у справі.

Вивчивши матеріали справи, доводи викладені в апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що апеляційну скарга підлягає частковому задоволенню з урахуванням такого.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 17 березня 2020 року був частково задоволений позов позивача до відповідача про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії.

Визнано протиправним та скасовано рішення комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, оформлене протоколом № 55 від 11 травня 2018 року, в частині відмови у призначенні позивачу одноразової грошової допомоги.

Зобов`язано Міністерство оборони України призначити та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу у зв`язку з встановленням ступеня втрати працездатності - 25% внаслідок травми, отриманої під час виконання обов`язків військової служби.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 05 серпня 2020 року рішення суду залишено без змін.

Ухвалою Верховного Суду від 21 вересня 2020 року касаційну скаргу відповідача повернуто.

02 жовтня 2020 року державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Берегових В.С. було відкрито виконавче провадження з примусового виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 17 березня 2020 року.

11 листопада 2020 року комісією Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум було прийнято рішення про призначення та виплату позивачу одноразової грошової допомоги в розмірі 33 617, 50 гр.

Постановою державного виконавця від 20 листопада 2020 року виконавче провадження було закінчено.

23 листопада 2020 року позивачу було перераховано 33 618, 00 гр. одноразової грошової допомоги, що підтверджується платіжним дорученням № 2543.

Задовольняючи позов частково суд першої інстанції виходив з того, що незаконність рішення Міністерства оборони України про відмову в виплаті позивачу одноразової грошової допомоги доведена та доказуванню не підлягають, а тому обґрунтованою є позиція позивача в частині виникнення у відповідача обов`язку з виплатити йому одноразової грошової допомоги та застосування вимог ст.625 ЦК України в зв`язку з її несвоєчасною виплатою саме.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак, оскаржуване судове рішення не відповідає вказаним вимогам, оскільки судом першої інстанції не надано належної правової оцінки правовідносинами, що склалися між сторонами, що призвело до передчасних висновків, що на спірні правовідносини поширюється дія цивільної юрисдикції.

Так, відповідно до ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно зі ст. 4 КАС України публічно-правовий спір - це спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів, визначені ст. 19 КАС України.

Згідно ч.1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Цивільне зобов`язання передбачає наявність обов`язку боржника відносно кредитора, якому кореспондується право кредитора вимагати у боржника виконання відповідного обов`язку, і таке зобов`язання в силу ч.2.3 ст. 11 ЦК України може виникати на підставі договорів та інших правочинів, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інших юридичних фактів, безпосередньо з актів цивільного законодавства тощо.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору разом із сумою основного боргу суму інфляційних втрат як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та 3 % річних від простроченої суми.

У кредитора при цьому згідно із частиною другою статті 625 ЦК України виникає право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат та 3 % річних за період прострочення сплати основного боргу.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, що викладені в постанові суду від 09 лютого 2021 року у справі №520/17342/18.

Окрім того, питання нарахування 3% річних та інфляційних втрат на підставі ст. 625 ЦК України вже неодноразово було предметом дослідження та вивчення Верховним Судом. Так, відповідно до висновків Великої Палати Верховного суду сформованих у справах від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16 та №646/14523/15, від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18, від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19, аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень статті 625 ЦК України дійшла до висновку про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю.

Відтак ураховуючи акцесорний характер визначених статтею 625 ЦК України, спори про відшкодування передбачених ними грошових сум, з огляду на їх похідний характер від основного спору, підлягають розгляду за правилами тієї юрисдикції, за правилами якої підлягає розгляду основний спір.

З матеріалів справи вбачається, основним спором був позов ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії. У даній справі Окружним адміністративним судом м. Києва 17 березня 2020 року було ухвалено рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково та було визнано протиправним та скасовано рішення комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, оформлене протоколом № 55 від 11 травня 2018 року.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 05 серпня 2020 року рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 17 березня 2020 року було залишено без змін.

Отже, основний спір розглядався за правилами адміністративного судочинства, а тому вимоги ОСОБА_1 про стягнення 3% річних та інфляційних втрат на підставі ст. 625 ЦПК України також підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства, що також узгоджується з вищенаведеними позиціями Верховного Суду.

Відповідно до ст. 374 ЦПК України скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Згідно зі ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

У разі закриття судом апеляційної інстанції провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 цього Кодексу суд за заявою позивача в порядку письмового провадження постановляє ухвалу про передачу справи до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. У разі наявності підстав для підсудності справи за вибором позивача у його заяві має бути зазначено лише один суд, до підсудності якого відноситься вирішення спору

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Статтею 256 ЦПК України передбачено, якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

Враховуючи наведене та доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для скасування оскаржуваного рішення суду, яке ухвалено з порушенням норм процесуального права, оскільки даний спір підлягає розгляду судами адміністративної юрисдикції, відповідно апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню зі скасуванням рішення суду першої інстанції та закриттям провадження у справі.

Керуючись ст.ст. 255, 256, 367, 368, 374, 377 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України задовольнити частково.
Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 26 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат та відшкодування шкоди скасувати, а провадження у справі закрити.
Роз`яснити ОСОБА_1 , що даний спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Роз`яснити ОСОБА_1 про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до Київського апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, окрім випадків встановлених ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач

Судді