ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1393/22Головуючий по 1 інстанції
Справа №707/1132/22 Категорія: 306010000 Суходольський О. М.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2022 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

Головуючого Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач )

Суддів Вініченка Б.Б., Новікова О.М.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ;

особа, яка подає апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1

розглянувши у м. Черкаси в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 02 вересня 2022 року, постановлене під головуванням судді Суходольського О.М. у Черкаському районному суді Черкаської області 02.02.2022 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про захист честі, гідності, репутації та відшкодування моральної шкоди. -

в с т а н о в и в :

08.06.2022 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про захист честі, гідності, репутації та відшкодування моральної шкоди по 50000 грн. з кожного.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 обгрунтовує позовні вимоги тим, що 16.04.2022 року його, ОСОБА_1 , було викликано до кабінету в.о. начальника Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області Супряги О. та повідомлено йому про те, що на адресу Головного управління надійшла скарга від ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , та ОСОБА_5 щодо ніби - то причетності позивача до втручання у пенсійні справи відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , неперерахунку пенсії ОСОБА_2 , а також побитті невідомого позивачу громадянина та притягненні ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності.

На підставі вище вказаного позивач ОСОБА_1 вказує, що неправомірними діями відповідачів принижена його честь та гідність, ділова репутація, так як позивач є державним службовцем, працює головним спеціалістом юрисконсультом відділу представництва в судах та інших органах юридичного управління Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області, він є пенсіонером Національної поліції України, учасником бойових дій, інвалідом ІІ групи. Позивач посилається, що йому також заподіяно моральну шкоду, яка виразилася у моральних стражданнях та переживаннях, оскільки ОСОБА_1 вважає, що відповідачі принизили його перед іншими людьми та поширили відомості про те, що він вчиняв кримінальні злочини та адміністративні правопорушення.

Позивач ОСОБА_1 зазначає в позові, що він відчув сильні переживання, хвилювання та повинен був постійно виправдовуватися й надавати пояснення перед керівництвом, колегами на роботі, в поліції на запитання чи вчиняв він кримінальні злочини та адміністративні правопорушення.

ОСОБА_1 вказує у позові, що в нього різко погіршилося здоров`я після повідомлення про надходження вказаної скарги, у зв`язку з чим, станом на 08.06.2022 року, він майже 2 місяці знаходиться на стаціонарному лікуванні.

Враховуючи вказані обставини, позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з даним позовом та просив: визнати, що поширені відповідачами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 відомості є неправдивими, зобов`язати останніх припинити неправомірні дії щодо приниження честі, гідності, репутації відносно позивача ОСОБА_1 та спростувати у газеті «Вечірні Черкаси» вище вказаний наклеп. Зобов`язати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 направити офіційне вибачення до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області, а також стягнути з вказаних осіб на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди по 50000 грн. з кожного.

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 02 вересня 2022 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив рішення суду в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, скаржник ОСОБА_1 вказує, що рішення суду першої інстанції винесене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

В апеляційній скарзі він зазначає, що суд не звернув уваги на повторний наклеп від 07.07.2022 року, який долучений до відзиву на позовну заяву та не було надано відповідної оцінки даному доказу.

Апеляційна скарга мотивована тим, що неправомірними діями відповідачів принижена честь на гідність, ділова репутація позивача, так як ОСОБА_1 є державним службовцем, працює головним спеціалістом юрисконсультом відділу представництва в судах та інших органах юридичного управління Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області, є пенсіонером Національної поліції України, учасником бойових дій, інвалідом II групи.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 02.09.2022 року у справі № 707/1132/22 та прийняти нове рішення про задоволення його вимог.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду із ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 13 ст. 7 ЦПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Враховуючи характер спірних правовідносин між сторонами, предмет доказування, зважаючи на конкретні обставини у справі, які не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, оскільки в матеріалах справи містяться докази, надані сторонами, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне розглядати справу у порядку письмового провадження без участі сторін.

Заслухавши суддю - доповідача, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши доводи скаржника, апеляційний суд вважає що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно ст. 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам, оскільки ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності.

Вирішуючи спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог про захист честі і гідності, ділової репутації, відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог, прийшовши до висновку, що інформацію, яку просить скасувати позивач, яка міститься у скарзі, є по суті оціночним вираженням особистих поглядів відповідачів.

Так, суд першої інстанції встановив, що у скарзі висловлюється виключно особиста думка відповідачів, їхні роздуми, бачення, критична оцінка вказаній ситуації, а тому вказані відомості, як оціночні судження, не підлягають спростуванню, оскільки кожен має право на свободу вираження поглядів у демократичному суспільстві.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону, оскільки судом першої інстанції встановлено дійсні обставини справи, дано належну оцінку зібраним доказам, правильно застосовано норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, та ухвалено у справі законне і обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого, апеляційний суд не вбачає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України, є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 14.04.2022 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на підставі висловлювань ОСОБА_1 щодо використання свого службового становища з метою негативного впливу на перерахунки пенсій відповідачам, звернулися до ГУ ПФУ в Черкаській області зі скаргою щодо порушення державним службовцем ОСОБА_1 присяги державного службовця, правил етичної поведінки державного службовця та вчинення дій, які шкодять авторитету державної служби, в якій просили порушити дисциплінарне провадження відносно ОСОБА_1 , притягнути його до дисциплінарної відповідальності та здійснити перевірку пенсійних справ ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на предмет протиправних дій чи бездіяльності в частині втручання у вказані справи, а також фактичного доступу до відомостей цих пенсійних справ ОСОБА_1 та підстав такого доступу.

Згідно даних відповіді ГУ ПФУ в Черкаській області, скаржникам повідомлено про те, що втручання головного спеціаліста-юрисконсульта відділу представництва інтересів в судах та інших органах юридичного управління ОСОБА_1 та вчинення протиправних дій з документами, які містяться в матеріалах пенсійних справ, неможливе, оскільки до повноважень юридичного управління не належить здійснення прийому документів на призначення (перерахунок) пенсії, формування пенсійних справ. Доступ до здійснення операцій в електронних пенсійних справах пенсіонерів у ОСОБА_1 відсутній.

Відповідно даних копії довідки Акту огляду медико-соціальною комісією Серія 12 ААА № 873251, 24.11.2017 року ОСОБА_1 безтерміново встановлена ІІ група інвалідності у зв`язку зі захворюваннями, пов`язаними з проходженням служби в поліції. Рекомендованими заходами по відновленню працездатності вказано лікування та нагляд кардіолога, невропатолога.

Згідно копії виписки із медичної карти стаціонарного хворого № ІХ-220101/347 з 19.04.2022 року до 29.04.2022 року позивач ОСОБА_1 перебував на лікуванні в неврологічному відділенні.

Також із матеріалів справи вбачається, що з 02.05.2022 року по 16.05.2022 року позивач ОСОБА_1 перебував на лікуванні в реабілітаційному відділенні з приводу наслідків ЧМТ, що підтверджується копією довідки КЗ «Черкаська обласна лікарня» від 02.05.2022 року.

Із копії довідки №14/01-26 від 18.05.2022 року вбачається, що з 16.05.2022 року ОСОБА_1 перебував у кардіологічному відділенні на стаціонарному лікуванні.

Позивачем надано копію довідки № 74 ДУ «ТМО МВС України по Черкаській області», згідно якої ОСОБА_1 знаходився на стаціонарному лікуванні з 30.05.2022 року, діагноз стаціонару «хронічний холецистит, загострення».

Відповідно ч. 1 статті 28, ч. 4 статті 32 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності.

Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім?ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Статтею 297 ЦК України передбачено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

За змістом ч. 1 статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім?ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Як роз`яснено Пленумом Верховного Суду України у пунктах 15, 18 Постанови від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Відповідно до статті 29 Закону України «Про інформацію» інформація з обмеженим доступом може бути поширена, якщо вона є суспільно необхідною, тобто є предметом суспільного інтересу, і право громадськості знати цю інформацію переважає потенційну шкоду від її поширення. Предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо.

Згідно з ч. 2 статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема, з огляду на характер використання мовно - стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

У відповідності з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи.

Згідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (KARPYUK AND OTHERS v. UKRAINE, № 30582/04, 32152/04, § 188, ЄСПЛ, 06 жовтня 2015 року).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , звертаючись в суд з даним позовом, просив визнати інформацію відповідачів неправдивою, яка зазначена у скарзі, адресована Головному управлінню Пенсійного фонду України в Черкаській області.

Так, відповідно до ст. 1 Закону України «Про звернення громадян» громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов?язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Згідно п. п. 15, 16 постанови Пленуму ВСУ від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

У випадку, коли особа звертається до органів державної влади чи органів місцевого самоврядування із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого ст. 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, зі змісту скарги вбачається, що саме позивач ОСОБА_1 є родичем скаржників , відповідачів у справі, та через неприязні відносини, що склались між сторонами, останні скерували вище зазначену скаргу на адресу ГУ ПФУ в Черкаській області.

У скарзі відповідачі вказали, що ОСОБА_3 , ОСОБА_2 є пенсіонерами, та їхні пенсійні справи знаходяться в ГУ ПФУ в Черкаській області, де вони отримують щомісячно пенсію, та вважають, що своїми діями працівник ГУ ПФУ в Черкаській області ОСОБА_1 щось може вчинити чи вже вчинив з їхніми пенсійними документами.

Також у скарзі зазначається, що , враховуючи конфліктне ставлення ОСОБА_1 до своїх рідних батька, сестри, існує висока ймовірність вчинення ОСОБА_1 втручання в пенсійні справи чи його вплив на перерахунок пенсій, які подавались до ГУ ПФУ в Черкаській області.

Отже, саме недовіра до працівника ГУ ПФУ в Черкаській області стало причиною звернення та реалізацією свого права на звернення, відповідно до статті 40 Конституції України та Закону України «Про звернення громадян».

Проаналізувавши зміст скарги, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідачі скористалась своїм правом на звернення громадян у відповідності до Закону України «Про звернення громадян» та Закону України «Про державну службу», тому апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції.

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, правильним є висновок районного суду, з яким погоджується колегія суддів апеляційного суду що відсутні підстави для задоволення позовних вимог позивача, тому суд прийшов до обґрунтованого та вмотивованого висновку про відмову у задоволенні вказаного позову, оскільки вище зазначена оспорювана позивачем інформація не може вважатися недостовірною або відомостями, які порочать честь, гідність та ділову репутацію позивача, так як в даному випадку має місце реалізація відповідачами конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації.

Приймаючи до уваги вище викладене, апеляційний суд погоджується з висновком районного суду, що скарга ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , є способом реалізації права на звернення, і будь-яких фактичних даних не містять, адже у поданій скарзі містяться особисті оціночні судження скаржників без наведення фактичних даних: дати, часу, місця вчинення описаних у заяві дій ОСОБА_1 , не міститься жодних доказів втручання в пенсійні справи, неналежне виконання державної служби тощо.

Колегія суддів апеляційного суду акцентує увагу, що необхідно уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна (LINGENS v. AUSTRIA, № 9815/82, § 46, ЄСПЛ, 08 липня 1986 року).

З вище викладених норм вбачається, що оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Отже, чинним законодавством не передбачена можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень, так як вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків не можуть бути предметом судового захисту, оскільки, будучи вираженням суб?єктивної думки і поглядів, не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів), а публічні особи мають бути толерантними до різкої, навіть некоректної критики.

Оціночні судження не підлягають спростуванню. Позивач має можливість захистити свої права через надане йому законодавством право на відповідь.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 161/4052/16-ц (провадження № 61-7181св18).

Щодо відмови у задоволенні позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди в розмірі 50 000 грн. з кожного відповідача, то колегія суддів апеляційного суду вказує наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

У відповідності з п. 3 ч. 2 цієї статті моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв?язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв?язку з ушкодженням здоров?я, у порушенні права власності (у тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв?язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв?язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Позивач має навести у заяві, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір моральної шкоди, та якими доказами це підтверджується (постанова Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).

Таким чином, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов?язковому з?ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв?язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

При цьому, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Враховуючи вказані норми закону та роз`яснення, суд першої інстанції вірно звернув увагу на те, що у позовній заяві не вказано, в чому саме полягали моральні страждання позивача, саме у зв`язку з переживаннями та хвилюваннями, як і не вказано, яким чином позивач оцінив завдані йому моральні страждання саме в розмірі 150 000 грн, по 50000 гривень з кожного з відповідачів. Позивачем не надано доказів, які б підтверджували характер порушення його прав, доказів на підтвердження його моральних страждань та втрати нормальних життєвих зв?язків.

Колегія суддів апеляційного суду повністю погоджується із районним судом, що оскільки суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання поширеної інформації недостовірною, то відповідно прийшов до вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, враховуючи, що такі вимоги є похідними від вимог про захист честі, гідності та ділової репутації за вказаними позивачем позовними вимогами.

Таким чином, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що в процесі судового розгляду не знайшли свого підтвердження факти порушення прав позивача, які підлягають судовому захисту, а тому заявлені вимоги не є обґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення судом.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржників та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить із того, що у справі, що переглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справах "Пономарьов проти України", "Устименко проти України", "Рябих проти Російської Федерації", "Нелюбін проти Російської Федерації"), які з огляду на положення статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" застосовується судами при розгляді справ як джерело права, повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, а не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох поглядів на один предмет не є підставою для нового розгляду. Повноваження вищих судів мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного й обов?язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , тому відсутні підстави для зміни чи скасування рішення згідно доводів та вимог апеляційної скарги, які не спростовують висновків суду, тому не підлягають задоволенню апеляційним судом.

З вищевикладеного не вбачається, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення допущено порушення норм матеріального чи процесуального права, залишено не розглянутими обставини, що мають значення для справи, а тому відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції за доводів апеляційної скарги.

Виходячи з викладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Судові витрати слід залишити за рахунок держави, оскільки позивач ОСОБА_1 є інвалідом 2 групи, та звільнений від сплати судового збору за подання апеляційної скарги. Інші судові витрати не переглядаються судом апеляційної інстанції, оскільки рішення суду залишено без змін апеляційним судом.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 02 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду, протягом тридцяти днів, в порядку та за умов, визначених цивільно процесуальним законодавством.

Повний текст постанови складений 20.10. 2022 року.

Головуючий Л.В. Нерушак

Судді Б.Б. Вініченко

О.М. Новіков