КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/6083/2022
Головуючий у суді першої інстанції: Якимець О.І.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючий - Немировська О.В.,

судді - Махлай Л.Д., Ящук Т.І.

секретар - Лащевська Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та

за зустрічним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про розірвання договору іпотеки

за апеляційною скаргою представника Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» - Пасечник Юлії Анатоліївни на рішення Подільського районного суду м. Києва від 04 листопада 2021 року

встановив:

у жовтні 2012 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №014/1179/82/1492 від 07.09.2007 у сумі 28 856,80 дол. США, що становить в еквіваленті по курсу НБУ 230 652 грн. 41 коп., звернути стягнення на предмет іпотеки, шляхом продажу з прилюдних торгів квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить відповідачам в рівних долях на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації житла Подільської райдержадміністрації 11.08.2006 згідно з розпорядженням (наказом) від 11.08.2006 №619, зареєстрованого Комунальним підприємством Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 23.08.2006 у Реєстрову книгу за № 1304, визначити початкову ціну реалізації квартири, заставна вартість якої визначається сторонами в розмірі 592 032 грн. (п.1.5. договору іпотеки). У зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки ухвалити рішення про виселення мешканців, які проживають за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі ч.2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку», стягнути з відповідачів на користь позивача в особі Київської регіональної дирекції Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» судовий збір по 1 153 грн. 26 коп. з кожної.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду з зустрічним позовом, в якому просили постановити рішення, яким розірвати кредитний договір №014/1179/82/1492 від 07.09.2007, укладений між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 , розірвати договір іпотеки від 07.09.2007, укладений між банком та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , в задоволенні позову про стягнення заборгованості відмовити, посилаючись на те, що вона отримала від банку кредитні кошти в сумі 18 800 дол. США, на погашення кредиту вона сплатила банку 29 761, 58 дол. США, а тому вона вважає, що повністю сплатила суму кредиту з відсотками.

В ході розгляду справи ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» уточнив свої позовні вимоги та в заяві від 23.09.2014 змінив предмет позову та просив: стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором в сумі 60 512 дол. США, що в еквіваленті становить 483 672 грн. 97 коп. та судові витрати.

В заяві від 10.05.2019 позивач уточнив позовні вимоги та остаточно просив: стягнути з ОСОБА_1 заборгованість в сумі 51 677, 89 дол. США, з яких: заборгованість за кредитом - 20 487, 44 дол. США, заборгованість за відсотками - 5 285, 04 дол. США, пеню за період з 23.11.2012 по 27.11.2013 та стягнути судовий збір в сумі 3 441 грн.

В заяві від 22.06.2020 позивач просив виключити з числа відповідачів ОСОБА_2 . Протокольною ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 14 липня 2021 року ОСОБА_2 було виключено з числа відповідачів.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 04 листопада 2021 року в задоволенні первісного позову та зустрічного позову було відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник позивача - Пасечник Ю.А. подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати в частині вирішення первісного позову, та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Рішення суду першої інстанції в частині вирішення зустрічного позову сторонами по справі не оскаржується і судом апеляційної інстанції не переглядається.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представника ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» - Пасечник Ю.А., ОСОБА_1 та її представника - ОСОБА_5 , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначав, що 07.09.2007 між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого був ПАТ «Райффайзен Банк Аваль та є АТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір №014/1179/82/1492, згідно якого позичальнику було відкрито кредитну лінію з лімітом 15 300 дол. США строком до 07.09.2012 зі сплатою відсотків в розмірі 13,5%. Графік погашення кредиту було викладено в Додатку №1 до договору. 30.11.2007 між сторонами було укладено Додаткову угоду до кредитного договору, відповідно до якої було збільшено розмір кредитної лінії до 30 600 дол. США. В умовах договору було передбачено в п. 1.7 сплату одноразової комісії за оформлення кредиту в розмірі 2%.

В подальшому 12.05.2009 між сторонами було укладено Додаткову угоду №2, 02.12.2009 - Додатковій угоду №3, 26.08.2010 - Додаткову угоду №4.

До позовної заяви позивач надав до суду докази направлення позичальнику вимоги про дострокове погашення всієї суми заборгованості 07.08.2012.

Оскільки позивач не виконала належним чином взяті на себе зобов`язання, позивач просив (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог) стягнути з відповідача ОСОБА_1 заборгованість в сумі 51 677, 89 дол. США, з яких: заборгованість за кредитом - 20 487, 44 дол. США, заборгованість за відсотками - 5 285, 04 дол. США, пеню за період з 23.11.2012 по 27.11.2013 та стягнути судовий збір в сумі 3 441 грн.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 04 листопада 2021 року в задоволенні первісного позову та зустрічного позову було відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що розрахунок заборгованості відповідача перед банком проведений із врахуванням заяв на видачу готівки, які суд визнав недопустимими та недостовірними доказами, а сума коштів, внесених ОСОБА_1 , перевищує розмір отриманого кредиту та нарахованих відсотків, а тому вважав, що відповідач виконав взяті на себе зобов`язання.

Застосовуючи норми матеріального права, суд першої інстанції посилався на положення ст. 11, 16, 253, 257, 261, 267, 512, 514, 525, 526, 530, 629, 1054 ЦК України.

Однак повністю погодитись з таким висновком суду неможливо, оскільки він не в повній мірі відповідає обставинам справи.

Як видно з матеріалів справи 07.09.2007 між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого був ПАТ «Райффайзен Банк Аваль та є АТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір №014/1179/82/1492, згідно якого позичальнику було відкрито кредитну лінію з лімітом 15 300 дол. США строком до 07.09.2012 зі сплатою відсотків в розмірі 13,5%. Графік погашення кредиту було викладено в Додатку №1 до договору. 30.11.2007 між сторонами було укладено Додаткову угоду до кредитного договору, відповідно до якої було збільшено розмір кредитної лінії до 30 600 дол. США. В умовах договору було передбачено в п. 1.7 сплату одноразової комісії за оформлення кредиту в розмірі 2%.

За зверненням ОСОБА_1 до вказаного договору було укладено Додаткові угоди №2 від 12.05.2009, №3 від 02.12.2009, №4 від 26.08.2010.

В частинах 1 та 2 статті 207 ЦК України закріплено, що правочин вважається вчиненим у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Істотними умовами договору відповідно до ч. 1 статті 638 ЦК України є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

В ч. 1 та 2 ст. 1054 ЦК України закріплено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідають.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно із частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно із частинами першою та третьою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною першою статті 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позичку частинами (із розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

В Додатковій угоді №2 від 12.05.2009 сторони погодили, що фактична заборгованість за кредитом становить 23 170,55 доларів США. 12.05.2009 між сторонами було укладено Додаткову угоду №2, відповідно до якої фактична заборгованість позичальника за кредитом договором по сплаті суми кредиту становить 22 781,80 дол. США, прострочена заборгованість за кредитом - 1 511,23 дол. США, заборгованість з погашення процентів - 844,01 дол. США, на підставі цієї угоди сума заборгованості за кредитом збільшується на суму заборгованості за процентами, тимчасово змінюється розмір щомісячного платежу, Графік платежів викладено в новій редакції, в Додатку №1 до цієї угоди.

В Додатковій угоді №3 від 26.08.2010 сторони погодили, що фактична заборгованість за кредитом становить 23 088,45 дол. США, збільшується на суму заборгованості за процентами та змінили строк кредитування до 07.06.2014.

В Додатковій угоді №4 від 26.08.2010 сторонами було погоджено збільшення строку кредиту на 21 календарний місяць до 07.06.2014 та визначено фактичну заборгованість по кредиту в сумі 23 088,45 дол. США, прострочена заборгованість - 1 992,22 дол. США, проценти - 512,43 дол. США. При цьому з 26.08.2010 сукупна заборгованість за кредитом збільшується на суму заборгованості по процентам, в зв`язку з чим відбувається зміна строку погашення заборгованості.

В суд першої інстанції представником позивача було надано Виписку по рахунку № НОМЕР_1 , в якій зазначено дати операцій по видачі коштів позичальнику та повернення коштів на погашення позики (а/с 186 т. 2).

Також представником позивача було надано Виписку по рахунку № НОМЕР_1 , згідно якої було проведено нарахування заборгованості по процентам за період з 01.04.2009 по 09.10.2014 (а/с 191-246 т. 2).

Факт отримання ОСОБА_1 кредитних коштів підтверджується заявами на видачу готівки:

- №ІРТ/56-57 від 07.09.2007 на суму 4 200 доларів США;

- №ІРТ/1396-22 від 19.09.2007 на суму 500 доларів США;

- №ІРТ/680-20 від 26.09.2007 на суму 3 000 доларів США;

- № ІРТ /680-143 від 28.09.2007на суму 7 300 доларів США;

- №ІРТ/1396-55 від 30.11.2007 на суму 6 000 доларів США;

- №ІРТ/1344-70 від 26.12.2007 на суму 3 000 доларів США;

- №ІРТ/1116-47 від 16.01.2008 на суму 2 500 доларів США;

- №ІРТ/1194-137 від 28.01.2008 на суму 1000 доларів США;

- №ІРТ/1938-61 від 26.02.2008 на суму 1 500 доларів США;

- №ІРТ/1938-41 від 25.03.2008 на суму 1 000 доларів США.

Копії заяв від імені ОСОБА_1 були подані представником банку протягом розгляду справи в суді першої інстанції.

Той факт, що на заяві на видачу готівки ІРТ/56-57 від 07.09.2007 на суму 4200 доларів США відсутній підпис ОСОБА_1 , а світлокопія заяви на видачу готівки № ІРТ /680-143 від 28.09.2007 на суму 7 300,00 доларів США була надана до матеріалів справи представником банку лише 29.11.2013 разом із запереченнями на зустрічну позовну заяву, не спростовує того факту, що вказані в заявах суми коштів були отримані позичальником ОСОБА_1 .

Разом сума отриманих ОСОБА_1 кредитних коштів становить 30 600 дол. США (з урахуванням утриманої комісії в розмірі 600 дол. США).

Відповідно до наданих позивачем письмових доказів, за період від 07.09.2007 до 28.09.2007 ОСОБА_1 отримала кредитні кошти в сумі 15 300 дол. США, та в зв`язку з необхідністю збільшення ліміту відновлювальної кредитної лінії подала заяву 30.11.2007 про збільшення розміру кредитної лінії на 15 300 дол. США до 30 600 дол. США.

Надані в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 пояснення про те, що таку заяву вона писала на прохання працівників банку, є неспроможними, оскільки не узгоджуються з іншими наявними в справі письмовими доказами.

Обґрунтовуючи свій висновок про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції визнав недопустимими та недостовірними докази щодо отримання ОСОБА_1 частини кредитних коштів на суму 4 200 дол. США та 7 300 дол. США, оскільки в матеріали справи не було надано оригіналів заяв про отримання вказаних сум готівкою. Разом з тим, суд першої інстанції не проаналізував інші надані представником банку світлокопії документів. Зокрема, в Анкеті внесення змін до умов кредиту від 02.03.2009, яка заповнена від руки ОСОБА_1 , в графі «Валюта кредиту» позначено долари США, в графі «Первинна сума кредиту» записано - 30 600, в графі «Залишок суми кредиту» записано - 23 225 (а/с 146 т. 1). В Анкеті внесення змін до умов кредиту від 12.10.2009 в графі «Валюта кредиту» позначено долари США, в графі «Первинна сума кредиту» записано - 30 600, в графі «Залишок суми кредиту» записано - 23 267, 38 (а/с 147 т. 1). Також в Заявах-анкетах позичальника на зміну умов кредитування: 2 фаза, 27.05.2010, 15.07.2010, 29.07.2010, 28.08.2011, 06.12.2011, 17.07.2012 ОСОБА_1 від руки заповнювала суми прострочених платежів за тілом кредиту та прострочених платежів за процентами (а/с 148-153 т. 1).

Саме за зверненням ОСОБА_1 про реструктуризацію кредиту 12.05.2009 між сторонами було укладено Додаткову угоду №2, відповідно до якої фактична заборгованість позичальника за договором по сплаті суми кредиту становить 22 781,80 дол. США, прострочена заборгованість за кредитом - 1 511,23 дол. США, заборгованість з погашення процентів - 844,01 дол. США, на підставі цієї угоди сума заборгованості за кредитом збільшується на суму заборгованості за процентами, тимчасово змінюється розмір щомісячного платежу, Графік платежів викладено в новій редакції, в Додатку №1 до цієї угоди.

В Додатковій угоді №3 від 02.12.2009 сторони погодили, що станом на 02.12.2009 залишок заборгованості становить 23 170,55 дол. США.

В Додатковій угоді №4 від 26.08.2010 сторони погодили, що станом на 26.08.2010 заборгованість становить 23 088,45 дол. США.

Судом першої інстанції в порушення вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України не було застосовано правовий висновок, який міститься в постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року (справа №372/223/17), де зазначено, що факт отримання кредиту може бути доведено не лише заявою про видачу готівки, а й сукупністю інших доказів, зокрема: кредитним договором, меморіальними ордерами на видачу коштів, виписками про рух коштів по рахунку, заявами на переказ готівки, тощо.

Згідно чч. 1 та 2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» ( в редакції станом на день звернення позивача до суду) Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Пунктом 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 (в редакції, чинній на час звернення до суду з позовною заявою), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Вказані норми є підставою для висновку про те, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, містять записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Таких висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 30 січня 2018 року у справі № 161/16891/15-ц, від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16-ц.

Вказаних правових висновків суд першої інстанції не врахував та не дав належної оцінки наданим представником позивача до справи документам.

У зв`язку з цим, висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 було повністю погашено заборгованість за тілом кредиту та за процентами, оскільки вона сплатила банку станом на 26.12.2012 29 761 дол. США, не відповідає встановленим по справі обставинам.

Згідно наданих позивачем письмових доказів, заборгованість ОСОБА_1 за тілом кредиту становить 20 487,44 дол. США.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року (справа №149/1499/18) міститься правовий висновок, відповідно до якого припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами договору строку надання позики (тобто за період правомірного користування нею). Після спливу такого строку чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право позикодавця нараховувати проценти за позикою припиняється. Права та інтереси позикодавця в охоронних правовідносинах (тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання) забезпечує частина друга статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (пункти 53-54, 90-91)). Підстав для відступу від цих висновків щодо застосування приписів ЦК України про стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами немає.

Заявляючи вимоги про стягнення з відповідача заборгованості по відсоткам, позивач провів нарахування відсотків в сумі 5 285,04 дол. США станом на 27.11.2013. Однак, враховуючи, що позивачем було змінено строк повернення частини кредиту, розмір заборгованості по відсоткам з урахуванням сплаченої частини в жовтні та листопаді 2012 року, суд визначає в розмірі 1 944, 33 дол. США.

Заявлена позивачем вимога про стягнення пені задоволенню не підлягає, оскільки при зверненні до суду з позовом в жовтні 2012 року позивач вказав, що розмір пені за прострочення сплати кредиту нарахований за період з 16.10.2009 по 16.08.2012 в сумі 3 803, 95 дол. США. та за прострочення сплати відсотків за період з такий же період в сумі 1 835, 66 дол. США. Однак в ході розгляду справи, позивач в заяві від 10.05.2019 вказав розмір пені в сумі 25 905, 41 дол. США, нарахований за інший період - з 23.11.2011 по 23.11.2013. Оскільки таке нарахування позивач провів за період вже після його звернення до суду, в задоволенні вказаної вимоги слід відмовити.

В п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України передбачено, що однією з підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення судом апеляційної інстанції нового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи.

Таким чином, апеляційну скаргу відповідача слід частково задовольнити, скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Судові витрати по справі колегія суддів розподіляє відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України та стягує з відповідача на користь позивача суму сплаченого судового збору при зверненні до суду першої інстанції з позовом та при подачі апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції (8 602 грн. 50 коп.), що становить пропорційно до розміру задоволених позовних вимог 4 473 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» - Пасечник Юлії Анатоліївни задовольнити частково.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 04 листопада 2021 скасувати в частині вирішення позову Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість в сумі 22 431,44 дол. США та судовий збір в сумі 4 473 грн. 03 коп.

В задоволенні іншої частини вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 30 вересня 2022 року.

Головуючий

Судді