ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3101/22 Справа № 176/1537/21 Суддя у 1-й інстанції - Павловська І. А. Суддя у 2-й інстанції - Пищида М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Пищиди М.М.

суддів Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 06 грудня 2021 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов`язків,-

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2021 року позивачка звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов`язків.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що 04 липня 2021 року мiж нею та ОСОБА_2 укладено трудовий договір згідно якого остання зобов`язалася виконувати обовязки фармацевта. Того ж дня, мiж ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір про повну матеріальну відповідальність.

Позивачка зазначає, що 13 серпня 2021 року від провізора ОСОБА_3 на її iм`я надійшло пояснення, в якому повідомлено, що при прийнятті зміни від фармацевта ОСОБА_2 виявлено розбіжності в касі аптеки. Просить розібратися та призначити ревізію.

Розпорядженням від 14 серпня 2021 року № 23-р призначено проведення позапланової інвентаризації майна та товарно-матеріальних цінностей ФОП ОСОБА_1 аптеки «Надія» та затверджено склад комiсiї з проведення інвентаризації.

За результатами перевірки була виявлена недостача товарно-матеріальних цінностей на суму 35 946,67 грн.

Як вказує позивачка, в ході ревізії ОСОБА_2 підтверджувала факт нестачі, давала згоду на повернення коштів. Після закінчення ревізії відмовилась підписувати інвентаризаційну відомість.

19 серпня 2021 року відповідачка написала заяву про звільнення за власним бажанням.

ОСОБА_1 наголошує на тому, що ОСОБА_2 кошти їй не повернула, у зв`язку з чим вона вимушена звернутись до суду з вказаним позовом.

Враховуючи вищевикладене, позивачка просила суд стягнути з відповідачки на свою користь, матеріальну школу завдану під час виконання трудових обов`язків у розмірі 35946,67 грн та судові витрати у розмiрі 908,00 грн.

Рішенням Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 06 грудня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов`язків відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що при винесенні рішення судом першої інстанції порушені норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно наказу № 53 від 03 липня 2021 року, виданого ФОП ОСОБА_1 , відповідачка ОСОБА_2 з 04 липня 2021 року прийнята на роботу на посаду фармацевта (а.с. 9).

04 липня 2021 року мiж ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено трудовий договір, згідно якого остання зобов`язалася виконувати обов`язки фармацевта (а.с. 10.)

Згідно з п. 2.1 вказаного трудового договору, працівник несе повну матеріальну відповідальність за товари та майно надані у його розпорядження, згідно з договором про матеріальну відповідальність № 4/07-1 АП від 04.07.2021 року.

04 липня 2021 року між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір про повну матеріальну відповідальність, згідно якого працівник, що обіймає посаду фармацевта виконує роботу, безпосередньо пов`язану з прийманням, обліком, зберіганням та продажу медикаментів, лікарських засобів, товарiв медичного призначення, ортопедичних та гігієнічних товарів, а також торгове обладнання та комп`ютерну техніку, бере на себе повну матеріальну відповідальність на забезпечення збереженості матеріальних цінностей, переданих йому для зберігання роботодавцем (а.с. 11).

З письмового пояснення фармацевта ОСОБА_4 , як надійшло на ім`я позначки вбачається, що при здачі зміни фармацевту ОСОБА_2 були залишені кошти для передачi керiвнику ОСОБА_5 , які так і не були передані (а.с. 14).

З цього приводу, відповідачка надала письмові пояснення та вказала, що даний випадок трапився через її неуважність, та надалі вона зобов`язується бути більш відповідальною та уважною (а.с. 12).

13 серпня 2021 року від провізора ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_1 надійшло пояснення, в якому повідомлено, що неодноразово при прийнятті змiни від ОСОБА_2 виявлено розбіжності в касі аптеки (а.с. 13).

14 серпня 2021 року позивачкою винесено розпорядження №23-р про проведення позапланової інвентаризації майна та товарно-матеріальних цінностей ФОП ОСОБА_1 аптеки АДРЕСА_1 у строк з 15 по 18 серпня 2021 року (а.с. 16-17).

За результатами інвентаризації, згідно протоколу засідання № 001 від 18.08.2021 року про наслідки ревізії, встановлено нестачу товарно-матеріальних цінностей на суму 35946,67 грн (a.c.18).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності, оскільки позивачем не доведено та не підтверджено належними доказами того, що роботодавцем вживалися заходи щодо встановлення причин виявленої недостачі, а також те, що позивачем не були створені належні умови для забезпечення повного збереження ввірених працівникам матеріальних цінностей, як це передбачено договорами про повну матеріальну відповідальність, не доведено, які саме винні, протиправні дії вчинила відповідач, що призвели до заподіяння відповідної матеріальної шкоди, також позивачем було порушено порядок проведення інвентаризації.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені ст. 16 ЦК України. Способи захисту цивільних прав та інтересів, передбачених ст. 16 ЦК України не є вичерпними, тому суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно з ч.1 ст.3 КЗпП законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Підставою трудових правовідносин є трудовий договір.

У ст.21 КЗпП передбачено, що трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

Статтею 132 КЗпП України передбачено, що за шкоду, заподіяну підприємству, установі чи організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.

Випадки повної матеріальної відповідальності працівника встановлені ст.134 КЗпП України. Зокрема, пунктами 1, 2, 6 ч.1 ст.134 КЗпП України передбачено, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст.135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Із змісту ст.135-1 КЗпП України вбачається, що письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском) перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей.

Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України (стаття 135-1 КЗпП України).

Згідно роз`яснень, які містяться в п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п.1 ст.134 КЗпП України), суд зобов`язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно з ст.135-1 КЗпП України може бути укладено такий договір та чи був він укладений.

Враховуючи викладене, договір про повну матеріальну відповідальність може бути укладено за наявності одночасно двох умов: посада, яку працівник займає, або робота, яку він виконує, має бути зазначена в Переліку посад і робіт, що заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою чи організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва (затверджений постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР з праці та соціальних питань і Секретаріатом Всесоюзної центральної ради професійних спілок від 28 грудня 1977 року за №447/24, яка діє на території України відповідно до постанови Верховної Ради України від 12 вересня 1991 року №1545-XII «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР»); виконання обов`язків за посадою, виконання роботи відповідно до професії має бути безпосередньо пов`язане із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих працівникові цінностей.

Також, у п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» роз`яснено, що під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків, грошові виплати. Згідно зі ст.130 КЗпП України неодержані підприємством, установою, організацією прибутки не можуть включатися до шкоди, яка підлягає відшкодуванню працівником.

Крім того, у абз.2 п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» судам зазначено, що виходячи з вимог цивільного процесуального законодавства суд у кожному випадку зобов`язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об`єктивного з`ясування обставин, від яких згідно зі ст.ст.130,135-3,137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з`ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника.

Відсутність підстав чи однієї з умов матеріальної відповідальності звільняє працівника від обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оскільки, в трудовому праві діє презумпція невинуватості працівника і на роботодавцеві лежить тягар доводити провину працівника та розмір заподіяної шкоди. Тому обов`язок доказування наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника за шкоду, передбачену ст.130 КЗпП України, покладається на власника або уповноважений ним орган ( 138 КЗпП України ).

Так, позивач зазначав, що дії відповідача спричинили нестачу ввірених йому товарно-матеріальних цінностей на суму 35946,67 грн, які були виявлені під час проведення позапланової інвентаризації майна та товарно-матеріальних цінностей ФОП ОСОБА_1 аптеки АДРЕСА_1 у строк з 15 по 18 серпня 2021 року.

Разом з тим, які саме винні, протиправні дії вчинив відповідач, що призвели до заподіяння шкоди, як обов`язкові умови покладення на працівника матеріальної відповідальності, позивачем не доведено.

Не надано доказів позивачем і того, що керівництвом після проведеної позапланової комісійної інвентаризації залишків товару, вживалися заходи щодо встановлення причин виявленої недостачі, пояснення у відповідача з приводу нестачі продукції не відбиралися.

Не доведено позивачем й того, що товариство створило належні умови для забезпечення повного збереження ввірених працівнику матеріальних цінностей, як це передбачено п.3 договору про повну матеріальну відповідальність.

Оскільки належних, достатніх і допустимих доказів про обставини заподіяння шкоди, необхідних для покладання на особу матеріальної відповідальності за шкоду заподіяну працівником при виконанні трудових обов`язків, позивачем не надано, колегія суддів дійшла до висновку, що позов не обґрунтований та підстави для його задоволення відсутні.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають. Формальні посилання на неправильне дослідження і оцінку наданих суду доказів, колегія суддів відхиляє, оскільки суд апеляційної інстанції не наділений правом переоцінки доказів, що були досліджені судом першої інстанції та яким надана оцінка у відповідності до вимог ЦПК.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

В зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення, відповідно до ст. 141 ЦПК України, сплачений апелянтом судовий збір за подання апеляційної скарги поверненню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 06 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.

Судді: