ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 621/2419/16-ц Номер провадження 22-ц/814/1684/22Головуючий у 1-й інстанції Овдієнко В.В. Доповідач ап. інст. Бутенко С. Б.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді Бутенко С. Б.

Суддів Обідіної О. І., Прядкіної О. В.

за участю секретаря: Ракович Д. Г.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2

на рішення Зміївського районного суду Харківської області від 31 березня 2021 року у складі судді Овдієнко В. В.

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю,

в с т а н о в и в:

У квітні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

04 липня 2016 року ОСОБА_1 подала зустрічну позовну заяву до ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та поділ спільного майна подружжя, яку уточнила 02 вересня 2016 року

Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 06 грудня 2016 року за клопотанням ОСОБА_2 роз`єднано в окремі провадження наступні вимоги: 1) за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини, третя особа: Служба у справах дітей Зміївської районної державної адміністрації; 2) за зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Згідно протоколу передачі справи раніше визначеному судді від 06.12.2016 виділеній в окреме провадження справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя присвоєно номер 621/2419/16-ц.

26 грудня 2016 року ОСОБА_1 подала до суду уточнену позовну заяву про поділ спільного майна подружжя.

Позов мотивовано тим, що за час шлюбу, який був укладений 01.12.2009 між нею та ОСОБА_2 , та розірваний за рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 20.12.2016, вони за спільні кошти придбали у власність автомобілі та нерухоме майно, право власності на яке оформлено на ОСОБА_2 з метою спрощення процедури реєстрації та користування, хоча все набуте майно належить їм на праві спільної сумісної власності.

Так за спільні кошти було куплено 3 нежитлові приміщення, а саме: нежитлова будівля (металевий павільйон), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка була придбана за спільні кошти на підставі договору купівлі-продажу від 16.10.2010, укладеному між ОСОБА_2 та продавцем, посвідченому приватним нотаріусом Зміївського районного нотаріального округу Харківської області Лещенко Л. В., реєстраційний номер майна 1316271; нежитлова будівля - торгівельний павільйон, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яку придбано за спільні грошові кошти на підставі договору купівлі-продажу від 21.05.2015, що укладений між ОСОБА_2 та продавцем; нежитлова будівля, розташована за адресою: АДРЕСА_2 , яке придбана за спільні кошти на підставі договору купівлі-продажу від 19.08.2015, укладеного між ОСОБА_2 та продавцем, посвідченому приватним нотаріусом Зміївського районного нотаріального округу Харківської області Сапко І. М., реєстраційний номер майна 10858223; гаражі №№ № 6111, 6112, розташовані за адресою: Харківська обл., Зміївський р-н, смт. Слобожанське, на господарському дворі № 2 Зміївської овочевої фабрики, а також 2 автомобілі, які зареєстрували на ім`я ОСОБА_2 , а саме: VOLKSWAGEN LT35, 2006 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , зареєстрований 03.02.2012, та DAIMLER-BENZ VITO, 2004 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 , зареєстрований 04.08.2012.

Оскільки вищевказане нерухоме майно набуте ними за спільні кошти під час шлюбу, воно належить їм на праві спільної сумісної власності та підлягає поділу в рівних частках шляхом визнання за нею права власності на 1/2 частку на кожний об`єкт нерухомості.

Разом з тим, оскільки виділ у натурі частки із спільного майна - металевого павільйону та торгівельного павільйону є неможливим, вона має право на одержання від співвласника грошової або іншої матеріальної компенсації. Так як ці павільйони є неподільними, вважала достатнім та співрозмірним поділ цих нежитлових приміщень у натурі, шляхом визнання за нею права власності на торгівельний павільйон за адресою: АДРЕСА_1 .

Щодо поділу автомобілів зазначала, що під час придбання вказаних автомобілів між ними існувала домовленість про поділ та роздільне їх використання: автомобілем VOLKSWAGEN LT35 постійно користувався ОСОБА_2 , а автомобілем DAIMLER-BENZ VITO користувалася вона. Оскільки автомобіль DAIMLER-BENZ VITO, яким вона давно користується, необхідний їй для здійснення підприємницької діяльності та перевезення похилих батьків до лікарів у разі необхідності, а тому обґрунтованим вважала виділення та передачу їй у власність 1/2 частки автомобілів, шляхом передачі їй у власність автомобіля DAIMLER-BENZ VITO та грошової компенсації різниці між Ѕ частиною від загальної вартості автомобілів та вартості автомобіля DAIMLER-BENZ VITO в розмірі 56 190 грн.

Стосовно гаражів зазначила, що вони є індивідуально збудованими попередніми власниками і не є зареєстрованими в установленому порядку, тому поділу підлягають будівельні матеріали, з яких вони складаються. Ці гаражі були ними придбані під час спільного проживання та право на які було переоформлено на ім`я ОСОБА_2 згідно ордерів, виданих КП «Комунальник».

Грошова компенсація в сумі 61 091,50 грн складає 1/2 частку вартості будівельних матеріалів, які були придбані нею та її колишнім чоловіком ОСОБА_2 для облаштування будівлі кіоску (торгівельного павільйону), загальною площею 20,0 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 (оцінка торгівельного павільйону на 2018 рік, проведена ТОВ «Дельта-Консалтинг», складає 180 000 грн). Ця вартість визначена як різниця між вартістю кіоску (торгівельного павільйону) - 180 000 грн та вартістю будівельних матеріалів та обладнання - 57 817 грн, право власності на які визнане за ОСОБА_5 на підставі рішення Зміївського районного суду Харківської області від 19.12.2017.

Загальна вартість спільного подружнього майна складає 1 509 411,50 грн, 1/2 частина, що припадає на кожного з них - 754 705 грн.

Вказувала на наявність підстав для відступу від рівності часток подружжя у спільному майні та збільшення її частки належного їй у порядку поділу майна на 150855 грн.

В обґрунтування підстав для відступу від рівності часток подружжя вказувала на поведінку ОСОБА_2 щодо спільного подружнього майна, зокрема автомобіля, на якому молотком пошкоджені скло та корпус, а з гаражного боксу № НОМЕР_3 та квартири, у якій вони спільно проживали, за твердженням позивачки, відповідачем скоєно крадіжку майна, у зв`язку з чим вона неодноразово зверталася до правоохоронних органів. Також вказувала на неналежне виконання ОСОБА_2 обов`язку щодо утримання дитини.

Вважала, що відповідач ОСОБА_2 в цілому згоден з обсягом вищезазначеного спільного майна, за виключенням нежитлової будівлі в АДРЕСА_2 , вартість якої на час придбання, згідно пункту 5 договору, складала 39 000 грн.

У пункті 9 договору купівлі-продажу дійсно зазначено, що від неї надійшла заява про набуття ОСОБА_2 цього об`єкту за власні кошти в особисту приватну власність, але, при цьому джерело походження особистих коштів для купівлі об`єкту не було зазначено, і є сумнівним, оскільки ОСОБА_2 тривалий час не працював і не мав власних заощаджень.

У вказаному приміщенні було облаштоване кафе, для чого проведено капітальний ремонт. Враховуючи специфіку використання приміщення протягом тривалого часу проводилися постійні поточні ремонти для підтримання приміщення в належному стані.

На теперішній час відповідно до оцінки вартість приміщення складає 350 000 грн, за виключенням суми 39 000 грн, які були витрачені на придбання нежитлового приміщення ОСОБА_2 , вартість його складає 311 000 грн.

Таким чином, вказана нежитлова будівля, на думку позивача, є спільним сумісним майном подружжя.

Щодо нежитлової будівлі (металевого павільйону) в АДРЕСА_3 , зазначила, що ця будівля була придбана за спільні грошові кошти на підставі договору купівлі-продажу від 16.10.2010, який укладений між ОСОБА_2 та продавцем (договір посвідчений приватним нотаріусом). Загальна вартість зазначеної нежитлової будівлі 15 635 грн. Відповідно до звіту про оцінку майна суб`єкта оціночної діяльності станом на 21.12.2016 ринкова вартість цієї нежитлової будівлі становить 96 500 грн.

Новий торгівельний павільйон за вказаною адресою був придбаний за її грошові кошти, хоча право спільної власності на них вона не оспорює саме через факт перебування у шлюбі.

Заперечувала доводи ОСОБА_2 про придбання цього металевого павільйону за рахунок позики та його реконструкцію за рахунок позичених у ОСОБА_6 грошових коштів у розмірі 9 000 доларів США.

Заявлені позовні вимоги позивач ОСОБА_1 неодноразово уточнювала та остаточно просила суд у порядку поділу майна, що є спільним майном подружжя, визнати за нею право власності на наступне майно:

- нежитлову будівлю літ. А-1, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 23 кв. м, на земельній ділянці площею 0,0225 га, що знаходиться на території Комсомольської селищної ради кадастровий номер :00:000:0057, вартістю 350 000 грн;

- автомобіль DAIMLER-BENZ VITO, 2004 року випуску, державний номер НОМЕР_2 , вартістю 128 470 грн;

- будівельні матеріали, які були використані під час побудови індивідуального гаражу № НОМЕР_4 , загальною площею 28 кв. м, шлакоблочний, перекриття залізобетонні плити, ворота - залізні, є колодязь. Гараж розташований за адресою: Харківська обл., Зміївський р-н, смт. Слобожанське, на господарському дворі № 2 Зміївської овочевої фабрики, вартістю 183 000 грн;

- будівельні матеріали, які були використані під час побудови індивідуального гаражу № НОМЕР_5 , загальною площею 28 кв. м, шлакоблочний, перекриття залізобетонні плити, ворота - залізні. Гараж розташований за адресою: Харківська обл., Зміївський р-н, смт. Слобожанське, на господарському дворі № 2 Зміївської овочевої фабрики, площею 28 кв. м, вартістю 183 000 грн;

- грошову компенсацію в сумі 61 091,50 грн, за будівельні матеріали, які були придбані нею та її колишнім чоловіком ОСОБА_2 для облаштування будівлі кіоску (торгівельного павільйону), загальною площею 20,0 кв. м, розташованого в АДРЕСА_1 .

Всього майна на 905 561,50 грн.

06 лютого 2017 року ОСОБА_2 подав зустрічний позов до ОСОБА_1 , який неодноразово уточнював та остаточно просив суд:

- визнати нежитлову будівлю АДРЕСА_2 (на цей час Центральна) його особистою приватною власністю;

- визнати його особисте приватне право власності на будівельні матеріали у вигляді нежитлової будівлі № 4-А (металевий павільйон), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

- стягнути з ОСОБА_1 компенсацію вартості 1/2 частини квартири АДРЕСА_4 , в сумі 260 000 грн;

- визнати за ним право власності на 1/2 частину торгівельного кіоску який розташований по АДРЕСА_1 ;

- визнати за ним право власності на 1/2 частину торгівельного кіоску, який розташований по АДРЕСА_1 .

У зустрічному позові ОСОБА_2 заперечував проти вимоги ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на 1/2 частину нежитлової будівлі в АДРЕСА_2 , оскільки ОСОБА_1 відмовилася від участі в придбанні цієї будівлі, тому він придбав її за власні кошти, що позивач підтвердила своєї заявою під час укладання договору купівлі-продажу. Кошти на придбання він отримав в якості позики від ОСОБА_7 , з яким підтримує дружні стосунки.

Вважав, що ОСОБА_1 не надала жодного доказу облаштування кафе після придбання ним цієї будівлі, проведення капітального та поточного ремонту в будівлі та що ці роботи взагалі проводились, в тому числі після придбання ним цього приміщення. Для застосування передбачених статтею 62 СК України правил і наслідків, позивач має довести перед судом, крім іншого, факт збільшення вартості майна та істотність такого збільшення.

Щодо нежитлової будівлі в АДРЕСА_3 , зазначив, що 16.10.2010 під час зареєстрованого шлюбу з ОСОБА_1 він придбав зазначене нерухоме майно. В листопаді 2010 року цей павільйон був демонтований та зданий на металобрухт. В січні 2011 року він придбав за особисті кошти, які він отримав по договору позики, будівельні матеріали на суму 42 788 грн і приблизно до березня 2011 року за рахунок власних коштів, які він також отримав по договору позики, побудував на місці демонтованого павільйону нове нерухоме майно. Всього ним на будівництво нового нежитлового приміщення було витрачено приблизно 9 000 доларів США, які він в січні 2011 року позичив у своєї знайомої - ОСОБА_6 . Ця позика підтверджується розпискою, яку він власноручно написав ОСОБА_6 , копія якої є у нього, а оригінал знаходиться у ОСОБА_6 . Позика до цього часу ним не повернута.

Майно (металевий павільйон), що було придбане 16.10.2010 за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу, з квітня 2011 року не існує, так як було демонтовано. Замість нього, ним за його особисті кошти побудований новий металевий павільйон, який належить йому на праві особистої приватної власності не тільки тому, що він побудував нове нерухоме майно, а й тому, що це будівництво відбувалося виключно за його особисті кошти, що підтверджується фотографіями металевого павільйону на час його купівлі та на цей час; документами про придбання конструкцій нового павільйону. Всього на будівництво зазначеної нової нежитлової будівлі (металевого павільйону) ним було витрачено його особистих коштів в сумі 72 000 грн. З цих підстав вважав це майно своєю особистою власністю.

З приводу грошової компенсації вартості частини нежитлової будівлі (кіоску) в АДРЕСА_5 в сумі 61 091,50 грн зазначив, що це майно було зведено на кошти ОСОБА_8 , за якою визнано право власності на будівельні матеріали на підставі судового рішення.

Відносно гаражів № НОМЕР_4 , № НОМЕР_5 , № НОМЕР_6 , що переоформлені на його ім`я на підставі його заяв та на які видані ордери, вказав, що ордер не є документом, який підтверджує право власності на нерухоме майно та державну реєстрацію прав на нерухоме майно. Позивачем не надано жодного доказу про час придбання у власність гаражів, ким саме вони були придбані у власність, за які кошти та інше. Також, вважав, що позивачем не надано і належних доказів вартості цих гаражів.

Заперечував проти вимог ОСОБА_1 щодо застосування судом частини другої статті 70 СК України, оскільки позивач зазначила недостовірну інформацію про те, що він начебто не дбав і не дбає про матеріальне забезпечення спільної дочки, що він начебто пошкодив автомобіль та здійснив крадіжки. Він ніколи не відмовлявся від утримання дочки, не приховував своїх доходів. Проживання дитини з позивачем само по собі не є підставою для збільшення частки одного з подружжя, що підтверджується позицією Верховного Суду, яка викладена в постанові від 27.12.2019 у справі № 297/2837/17. Протиправних дій проти майна позивачки він не вчиняв. Сам по собі факт звернення ОСОБА_1 до правоохоронних органів не може свідчити про вчинення ним протиправних дій, тільки вирок суду, який набрав чинності, може підтверджувати факт вчинення протиправних дій.

Просив відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі, за виключенням вимоги щодо права власності на автомобіль DAIMLER-BENZ VITO, 2004 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 , з якою він згоден.

Також вказав, що за час шлюбу з ОСОБА_1 вони за кошти їхнього сімейного бюджету придбали квартиру АДРЕСА_4 . Ця квартира була придбана за 20 000 доларів США. Після того, як він звернувся до Зміївського районного суду Харківської області з позовною заявою про розірвання шлюбу, ОСОБА_1 без його згоди та відома, з метою уникнення поділу спільного майна подружжя, 23.06.2016 уклала з ОСОБА_9 (своєю матір`ю) договір дарування вказаної квартири. Не маючи на меті визнання договору дарування недійсним, він, враховуючи свої права на 1/2 частину вказаної квартири, має право на стягнення з ОСОБА_1 компенсації вартості належної йому частки, яку він оцінює в 260 000 грн.

Крім того, під час їхнього шлюбу, за спільні сімейні кошти вони придбали торгівельний кіоск, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 та торгівельний кіоск по АДРЕСА_1 . Ці кіоски не належать до об`єктів нерухомого майна, в зв`язку з чим правочини щодо їх придбання нотаріально не посвідчувалися. Всі документи, які підтверджують дату придбання та вартість придбаного майна знаходиться у ОСОБА_1 , яка відмовляється надавати йому копії документів та добровільно вирішити питання про поділ спільного майна подружжя.

Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 24 грудня 2019 року задоволено заяву позивача (відповідача за зустрічною позовною заявою) ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову, заборонено ОСОБА_2 та будь-яким іншим особам проводити роботи по реконструкції, руйнуванню, пошкодженню, знищенню предмету спору - приміщення нежитлової будівлі А-1, що розташована за адресою:, загальною площею 23 кв. м, на земельній ділянці 0,0225 га, що знаходиться на території Комсомольської селищної ради, кадастровий номер :00:000:0057, а також проводити будь-які будівельні роботи на земельній ділянці за місцем розташування нежитлової будівлі А-1 та прилеглої частини зазначеної будівлі.

Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 31 березня 2021 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задоволено частково.

У порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на наступне майно:

- автомобіль DAIMLER-BENZ VITO, 2004 року випуску, державний номер НОМЕР_2 ;

- 1/2 частину будівельних матеріалів, вартістю 18 100 грн, у вигляді шлакоблоків, залізобетонних плит перекриття, залізних воріт, використаних на будівництво індивідуального гаражу № НОМЕР_4 , за адресою: АДРЕСА_1 , господарський двір № 2;

- 1/2 частину будівельних матеріалів, вартістю 18 100 грн, у вигляді шлакоблоків, залізобетонних плит перекриття, залізних воріт, використаних на будівництво індивідуального гаражу № НОМЕР_5 , за адресою: АДРЕСА_6 .

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю задоволено частково.

Визнано нежитлову будівлю, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , особистою приватною власністю ОСОБА_2 .

У задоволенні решти зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1 853,30 грн на відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Рішення суду мотивовано тим, що майно, належність якого до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя доведена належними та допустимими доказами по справі, підлягає поділу між сторонами відповідно до загального правила щодо рівності часток подружжя, підстав для відступу від якого судом не встановлено. Інше майно, яке було придбано під час шлюбу сторін, але за їх особисті кошти, що визнавалось кожним з подружжя під час укладання договорів купівлі-продажу, належить сторонам на праві особистої приватної власності та не підлягає поділу.

Не погодившись з вказаним рішенням, сторони оскаржили його в апеляційному порядку.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення в частині відмови у задоволенні її позовних вимог та в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 , неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, а в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовити.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що кошти на придбання будівлі за адресою: АДРЕСА_2 , належали їй особисто, у період з 2009 по 2016 роки ОСОБА_2 ніяких доходів не отримував, а тому невірним та таким, що ґрунтується на припущеннях, є висновок суду, що дана нежитлова будівля є особистою приватною власністю ОСОБА_2 .

Зазначає, що судом першої інстанції не надано належної оцінки тому, до розписки від 07.01.2011 та 14.08.2015 про отримання відповідачем у позику грошових коштів від ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не підтверджують наявність правовідносин на підставі договору позики та використання даних коштів на придбання вказаної нежитлової будівлі. При цьому стверджує що дані розписки були написані значно пізніше з метою їх використання в ході розгляду вказаної справи.

Вважає, що суд самоусунувся від встановлення обставин, що мають значення для справи, не дослідивши належним чином факт умисного, на її думку, знищення ОСОБА_2 нежитлової будівлі літ. А-1 внаслідок її підпалу та розкрадання будівельних матеріалів невідомими особами з метою виключення її з об`єкту поділу майна подружжя.

Наголошує, що факт реєстрації нерухомого майна, придбаного у період шлюбу, на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише особі, на яку зареєстроване, а є спільною сумісною власністю подружжя.

Оскільки джерелом походження коштів на придбання нежитлової будівлі А -1 по АДРЕСА_2 були кошти, які належали їй, частину коштів дала в борг її матір ОСОБА_9 , які згодом повертали вони з ОСОБА_2 разом із спільних коштів, а також спільною працею ними та за спільні кошти проводилося облаштування приміщення, вказана будівля є спільним майном подружжя, проте підлягає поділу на її користь, так як суд фактично виділив та залишив у власності ОСОБА_2 нежитлову будівлю по АДРЕСА_1 , залишивши її нерозподіленою.

Вказує, що судом не було вирішено долю спільного майна - гаража № НОМЕР_6 , не включив його до складу майна, яке підлягає поділу, та фактично залишив його у власності ОСОБА_2 .

Надані ОСОБА_2 звіти щодо вартості гаражів не відповідають дійсності, а тому суд не повинен їх брати до уваги, оскільки вони є недопустими та неналежними доказами.

Також зазначає, що гаражі № НОМЕР_4 та № НОМЕР_5 знаходяться поруч за однією адресою, а тому враховуючи неприязні і ворожі стосунки між нею та ОСОБА_2 та наявність у неї потреби у користуванні гаражами для зберігання автомобіля, вважає доцільним визнати право власності на вказані гаражі за нею, а ОСОБА_2 виділити гараж № НОМЕР_6 .

Відповідач (позивач за зустрічним позовом) ОСОБА_2 , не погодившись з рішенням суду в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину будівельних матеріалів, використаних на будівництво індивідуальних гаражів № НОМЕР_4 , АДРЕСА_7 , в апеляційній скарзі, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість рішення, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду в оскаржуваній частині скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог у цій частині. Також просить виключити з мотивувальної частини рішення оцінку судом першої інстанції розписок від 07.01.2011 про отримання позики від ОСОБА_6 в сумі 9000 доларів США та від 14.08.2015 про отримання від ОСОБА_7 позики в сумі 2000 доларів США, як недопустимих доказів.

Апеляційна скарга мотивована тим, що наявність лише ордерів на переоформлення права користування гаражами, враховуючи відсутність належних та допустимих доказів придбання будівельних матеріалів під час шлюбу сторін та їх використання під час будівництва гаражів, жодним чином не підтверджує виникнення права власності на будівельні матеріали, які були використані під час їх будівництва.

Вказує також, що, визнаючи недопустимими, як докази, розписки від 07.01.2011 та 14.08.2015 про отримання ним позики від ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , суд першої інстанції помилково посилався на відсутність оригіналів таких розписок, оскільки вони були надані суду для огляду під час допиту свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Наголошує, що дані розписки належать вказаним свідкам та у нього відсутня можливість примусово забрати у них їх оригінали.

ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в якому просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а її апеляційну скаргу задовольнити.

Розпорядженням Голови Верховного Суду від 25.03.2022 № 14/0/9-22 відповідно до частини сьомої статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено територіальну підсудність судових справ Харківського апеляційного суду Полтавському апеляційному суду.

Колегія суддів апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційних скарг сторін, виходячи з наступного.

За правилами частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою, другою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374, статті 375 ЦПК України за результатами розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

По справі встановлено, що з 01.12.2009 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, якій розірвано рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 20.12.2016.

За час шлюбу ними було придбано майно, яке є предметом спору у даній справі.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів дійшов правильного висновку про те, що відповідно до положень статей 69, 70 СК України сторони мають право на поділ майна, яке належить їм на праві спільної сумісної власності, виходячи з принципу рівності часток подружжя, з чим погоджується і судова колегія апеляційного суду.

За правилами статті 60 СК України, частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу), є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України не належить до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя майно, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Отже, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

По справі встановлено, що за договором купівлі-продажу нежитлової будівлі від 19 серпня 2015 року, посвідченим того ж дня приватним нотаріусом Зміївського районного нотаріального округу Сапко І. М. та зареєстрованим у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, номер запису про право власності 10858223, ОСОБА_2 було придбано нежитлову будівлю загальною площею 23,0 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 на земельній ділянці розміром 0,0225 га, кадастровий номер :00:000:057, на території Комсомольської селищної ради.

Під час укладення цього договору, як зазначено у пункті 9, від дружини покупця ОСОБА_2 , громадянки ОСОБА_10 надійшла заява, в якій вона засвідчила про те, що вказана нежитлова будівля набувається її чоловіком за його власні кошти, в особисту приватну власність та режим спільного майна подружжя на вищевказану нежитлову будівлю не розповсюджується (а. с. 13 т. 1).

Наявність зазначеної обставини ОСОБА_10 в суді не заперечувала, вказуючи на відносини, які склалися між сторонами на час придбання нежитлової будівлі, що сприяли визнанню нею права особистої приватної власності ОСОБА_2 на спірне нерухоме майно.

Відповідно до частини першої статті 202, статті 204 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Надання особою юридично значущої згоди чи відмова в наданні такої згоди є одностороннім правочином відповідної особи, який згідно із законом створює правові наслідки не тільки для особи, яка його вчиняє, а й для інших осіб (абзац третій частини третьої статті 202 ЦК України).

Оскільки згідно нотаріально посвідченого договору спірна нежитлова будівля придбана ОСОБА_2 за особисті кошти та є його особистою приватною власністю, про що другий з подружжя - ОСОБА_10 зазначила у відповідній заяві нотаріусу, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для віднесення вказаного нерухомого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Заперечення позивачем права особистої приватної власності ОСОБА_2 на нежитлову будівлю по АДРЕСА_2 , яке вона визнала як прямо (у заяві, поданій нотаріусу), так і своєю поведінкою (до звернення ОСОБА_2 із позовом про розірвання шлюбу), не відповідає принципу добросовісності та порушує доктрину venire contra faktum proprium (заборона суперечливої поведінки).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зроблено висновок про те, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) ґрунтується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_1 на показання свідків не спростовує вчиненого правочину, а презумпція спільного майна подружжя не поширюється на спірну нежитлову будівлю, тому доводи апеляційної скарги позивача в цій частині відхиляються апеляційним судом.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України).

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (пункт 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»).

Згідно частин четвертої, п`ятої статті 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

У пунктах 1-3 частини першої статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим.

Натомість, заявляючи вимогу про присудження їй в натурі спільного майна, позивач ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі вартості частки іншого співвласника на депозитний рахунок суду не вносила та наявності обставин для припинення права на частку у спільному майні за рішенням суду, що визначені статтею 365 ЦК України, суду не доводила.

Відповідно до частин першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

При цьому сам факт проживання дітей з позивачем не є підставою для збільшення частки одного з подружжя, а наявність обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спільного майна подружжя, є предметом доказування по справі.

За нормами статей 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Обов`язок доказування та подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 ЦПК України.

Розглянувши справу в межах заявлених сторонами позовних вимог та належно оцінивши надані по справі докази, суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків про часткове задоволення позовів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які доводами апеляційних скарг не спростовуються.

Судом вірно встановлено недоведеність винної поведінки відповідача ОСОБА_2 та інших обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя, тому у справі підлягає застосуванню презумпція рівності часток подружжя у спільному майні.

Вирішуючи питання щодо розподілу будівельних матеріалів, з яких зведені гаражі №№ 6111, 6112, розташовані за адресою: Харківська область, Зміївський район, смт. Слобожанське, господарський двір № 2, суд першої інстанції правильно виходив з того, що спірним є право на будівельні матеріли, яке належить подружжю.

Відповідно до статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

У частині першій статті 179 ЦК України надано визначення речі як предмета матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.

Стаття 190 ЦК України визначає майно особливим об`єктом, яким вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Окремо вказано, що майнові права є неспоживчою річчю та визнаються речовими правами.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи нерухомим майном з юридичного погляду, як сукупність будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю.

Подібна за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2020 року у справі № 496/6067/15-ц (провадження № 61-14600св190), Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 344/16879/15-ц (провадження № 14-31цс20).

Оформлення ордерів на гаражі №№ 6111, 6112 на підставі рішень виконкому Комсомольської селищної ради №№ 262 та 350 на ім`я ОСОБА_2 (а. с. 65, 69, т. 3) не позбавляє іншого з подружжя - ОСОБА_1 права на будівельні матеріали, використані при спорудженні таких гаражів, що було набуте під час їх шлюбу та є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя і підлягає поділу.

Належних та допустимих доказів на спростування презумпції права спільної сумісної власності подружжя, встановленої статтями 60, 61 СК України, на спірні будівельні матеріали, як об`єкти цивільних прав, ОСОБА_2 суду не надано і таких обставин не доведено.

Оцінка судом наданих ОСОБА_2 розписок, як недопустимих доказів у цій справі, не впливає на ухвалене рішення та не стосується прав та обов`язків сторін, тому підстав для зміни мотивувальної частини рішення апеляційним судом не вбачається.

Отже, колегія суддів апеляційного суду відхиляє доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 , як необґрунтовані, та погоджується з рішенням суду першої інстанції.

Відсутність у позивача ОСОБА_1 прав на будівельні матеріали, використані при будівництві торгівельного павільйону в АДРЕСА_6 , встановлено рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 19 грудня 2017 року та постановою Апеляційного суду Харківської області від 15 березня 2018 року у справі № 621/1741/17 за позовом ОСОБА_11 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання права власності на будівельні матеріали та обладнання.

Даними судовими рішеннями, які набрали законної сили, встановлено недоведеність факту придбання спірних будівельних матеріалів за спільні кошти подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 або за особисті кошти ОСОБА_1 .

У справі, що переглядається, доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 фактично зводяться до незгоди з судовими рішеннями у справі № 621/1741/17. Будь-яких доказів на підтвердження права спільної сумісної власності сторін на будівельні матеріали, використані при будівництві чи реконструкції торгівельного павільйону по АДРЕСА_5 , позивачем ОСОБА_1 не надано, а оцінка торгівельного павільйону ТОВ «Дельта-Консалтинг» у 2018 році не свідчить про збільшення вартості цього майна за рахунок спільної праці або коштів подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Таким чином, апеляційним судом не вбачається підстав для стягнення з відповідача ОСОБА_2 грошової компенсації вартості будівельних матеріалів для реконструкції кіоску (торгівельного павільйону) загальною площею 20 кв. м, розташованого в АДРЕСА_6 , право на які позивача ОСОБА_1 по справі не встановлено.

Стосовно металевого павільйону загальною площею 21,4 кв. м по АДРЕСА_3 суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про належність цього майна до об`єктів права спільної сумісної власності сторін, проте не ухвалив рішення з приводу позовних вимог ОСОБА_1 щодо його поділу, про який позивач просила у заяві про зміну предмету позову та збільшення розміру позовних вимог від 18.12.2018 (а. с. 206-212 т. 2), та від таких вимог не відмовлялася, що може бути вирішено шляхом ухвалення судом додаткового рішення відповідно до пункту 1 частини першої статті 270 ЦПК України.

Виходячи з наведеного, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про залишення апеляційних скарг сторін без задоволення, а оскаржуваного рішення суду першої інстанції - без змін, як такого, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Зміївського районного суду Харківської області від 31 березня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. Б. Бутенко

Судді О. І. Обідіна

О. В. Прядкіна