ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2022 року

м. Хмельницький

Справа № 686/11060/20

Провадження № 22-ц/4820/1398/22

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії

суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Ярмолюка О.І. (суддя-доповідач), Грох Л.М., Янчук Т.О.,

секретарі судового засідання Кошельник В.М.,

Чебан О.М.,

з участю представника позивачки ОСОБА_1 ,

представника відповідачки ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом фізичної особи підприємця ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов`язків, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 11 травня 2022 року,

встановив:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2020 року фізична особа підприємець ОСОБА_3 (далі ФОП ОСОБА_3 ) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов`язків.

ФОП ОСОБА_3 зазначила, що з 8 липня 2019 року до 19 березня 2020 року ОСОБА_4 перебувала з нею у трудових відносинах і працювала продавцем непродовольчих товарів аптеки №1 по АДРЕСА_1 . 9 липня 2019 року сторони уклали письмовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність працівника.

У зв`язку зі звільненням ОСОБА_4 25 лютого 2020 року була проведена повна інвентаризація аптеки, за результатами якої виявлено нестачу товарно-матеріальних цінностей на суму 80 234 грн 58 коп. ОСОБА_4 погодилася з цієї нестачею та пояснила її відпуском товару без його оплати, тобто в борг. 29 лютого 2020 року була проведена повторна інвентаризація аптеки, за результатами якої виявлено нестачу товарно-матеріальних цінностей на суму 45 063 грн 94 коп. ОСОБА_4 пояснила цю нестачу крадіжкою товару сторонніми особами.

ОСОБА_4 відмовляється погасити нестачу товарно-матеріальних цінностей у розмірі 125 298 грн 52 коп.

За таких обставин ФОП ОСОБА_3 просила суд стягнути з ОСОБА_4 на свою користь 125 298 грн 52 коп. матеріальної шкоди.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 11 травня 2022 року позов задоволено.

Стягнено з ОСОБА_4 на користь ФОП ОСОБА_3 125 298 грн 52 коп. матеріальної шкоди та 1 253 грн судового збору.

Суд виходив з того, що між сторонами був укладений договір про повну індивідуальну відповідальність, а ОСОБА_4 не спростувала обрахунку заподіяної шкоди, тому з неї на користь ФОП ОСОБА_3 слід стягнути суму нестачі товарно-матеріальних цінностей.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в позові посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що між ФОП ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений письмовий договір про повну матеріальну відповідальність, однак у посадовій інструкції відповідачки обов`язок із збереження отриманих від роботодавця товарно-матеріальних цінностей відсутній, у зв`язку з чим вона не може нести відповідальності за їх нестачу. Підставами для притягнення працівника до матеріальної відповідальності є порушення працівником покладених на нього трудових обов`язків, завдання підприємству прямої дійсної шкоди, причинний зв`язок між допущеним порушенням і завданою шкодою та вина працівника. ФОП ОСОБА_3 не передавала ОСОБА_4 товарно-матеріальні цінності за актом приймання-передачі, а в аптеці на час виявлення нестачі працювали інші працівники і після виходу позивачки з відпустки інвентаризація не проводилась. Оскільки відсутні належні та допустимі докази щодо вчинення з вини ОСОБА_4 протиправних дій, які призвели до завдання позивачці матеріальної шкоди, то підстави для відшкодування цієї шкоди відсутні. Також ФОП ОСОБА_3 не довела того, що нею були створені належні умови для забезпечення повного збереження довірених працівнику матеріальних цінностей і вживалися заходи щодо встановлення причин виявленої нестачі. Розмір виявленої нестачі товарно-матеріальних цінностей є необґрунтований і сфальсифікований, а інвентаризація активів проведена позивачем з порушенням норм чинного законодавства. Для визначення розміру завданої шкоди судом першої інстанції була призначена судова економічна експертиза, яка не проведена через неподання ФОП ОСОБА_3 необхідних для дослідження документів бухгалтерського обліку. Враховуючи розподіл обов`язку доказування позивачка не довела факт нестачі товарно-матеріальних цінностей, у зв`язку з чим її позов не підлягає задоволенню. Суд першої інстанції не застосував норми чинного законодавства, не дав належної оцінки зібраним доказам і дійшов помилкового висновку про обґрунтованість позову.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

ФОП ОСОБА_3 не подала відзив на апеляційну скаргу.

2.Мотивувальна частина

Позиція суду апеляційної інстанції

Частинами 1, 2, 5 статті 263 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду не відповідає.

Заслухавши учасників судового процесу та дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити.

Суд першої інстанції зазначив у рішенні певні обставини (факти), які не підтверджені доказами, не застосував положення статті 138 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) та не дотримався приписів статей 81, 89 ЦПК України.

У зв`язку з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення.

Також суд апеляційної інстанції має змінити розподіл судових витрат.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини

ОСОБА_3 є фізичною особою підприємцем. Позивачка здійснює підприємницьку діяльність в аптеці по АДРЕСА_1 .

Наказом ФОП ОСОБА_3 від 8 липня 2019 року №2 ОСОБА_4 прийнято на роботу продавцем непродовольчих товарів з 9 липня 2019 року по переводу від ФОП ОСОБА_5 з повною матеріальною відповідальністю.

9 липня 2019 року між ФОП ОСОБА_3 і ОСОБА_4 укладено безстроковий трудовий договір, за умовами якого ОСОБА_4 була прийнята на роботу продавцем непродовольчих товарів. У той же день сторони уклали договір про повну матеріальну відповідальність.

Згідно акту інвентаризації від 25 лютого 2020 року виявлено нестачу ввірених ОСОБА_4 товарно-матеріальних цінностей на суму 80 234 грн 58 коп. Також актом інвентаризації від 29 лютого 2020 року додатково виявлено нестачу товарно-матеріальних цінностей на суму 45 063 грн 94 коп.

Наказом ФОП ОСОБА_3 від 19 березня 2020 року №2 ОСОБА_4 звільнено з 20 березня 2020 року на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України за вчинення винних дій працівника, які дають підстави для втрати довір`я до нього з боку роботодавця.

Застосовані норми права

Статтею 130 КЗпП України встановлено, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Відповідно до ст.132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.

За замістом ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, зокрема, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

В силу ст. 135-1 КЗпП України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Перелік посад і робіт, що заміщуються чи виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм на збереження, обробку, продаж (відпуск), перевезення або застосування в процесі виробництва (далі Перелік), затверджено постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР з праці та соціальних питань і Секретаріатом Всесоюзної центральної ради професійних спілок від 28 грудня 1977 року № 447/24, яка діє на території України відповідно до постанови Верховної Ради України від 12 вересня 1991 року № 1545-ХІІ «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР».

Згідно розділу ІІ Переліку до таких робіт віднесені роботи з продажу (відпуску) товарів (продукції), їх підготовки до продажу незалежно від форм торгівлі та профілю підприємства (організації).

Із положень ст. 138 КЗпП України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) слідує, що для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

Аналіз указаних правових норм дає підстави для висновку, що працівники несуть матеріальну відповідальність за невиконання або неналежне виконання ними своїх трудових обов`язків, в результаті чого підприємству, установі чи організації була завдана майнова шкода.

Юридичною підставою відповідальності працівника, яка виникає внаслідок заподіяння шкоди підприємству, установі чи організації, є склад цивільного правопорушення. До його елементів належать порушення працівником трудових обов`язків, наявність прямої дійсної шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою працівника та шкодою і вина працівника. Відсутність хоча б одного з цих фактів виключає можливість притягнення працівника до матеріальної відповідальності.

Повна матеріальна відповідальність працівників це покладення на працівника обов`язку повністю відшкодувати заподіяну підприємству пряму дійсну шкоду без будь-яких обмежень. Повна матеріальна відповідальність покладається, зокрема, на працівників, які згідно Переліку виконують роботи, пов`язані із забезпеченням цілості майна та інших цінностей, переданих їм для зберігання або для інших цілей, і які уклали з підприємством, установою, організацією письмовий договір про повну матеріальну відповідальність. До таких робіт, серед іншого, віднесені роботи з продажу (відпуску) товарів (продукції), їх підготовки до продажу незалежно від форм торгівлі та профілю підприємства (організації).

Як роз`яснив Пленуму Верховного Суду України у пункті 8 постанови від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п. 1 ст. 134 КЗпП), суд зобов`язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно з ст. 135-1 КЗпП може бути укладено такий договір та чи був він укладений. При відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, у зв`язку з чим учасники справи мають довести належними та допустимими доказами обставини, на які вони посилаються. Це правило діє, якщо законом не передбачено перерозподіл обов`язків доказування.

При вирішенні трудових спорів про відшкодування шкоди, завданої підприємствам, установам, організаціям їх працівниками, тягар доведення підстав для відшкодування такої шкоди покладається повною мірою на позивача (власника, роботодавця).

Отже, саме позивач (власник, роботодавець) повинен довести підстави матеріальної відповідальності працівника за завдану шкоду, зокрема, наявність вини та винних дій працівника, розмір завданої шкоди. Водночас позивач (власник, роботодавець) несе ризики настання негативних наслідків, пов`язаних із недоведеністю цих підстав.

Близькі за змістом правові висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 30 січня 2018 року (справа №739/1930/15-ц) і від 22 січня 2020 року (справа №287/354/14-ц).

Зібрані докази вказують на те, що ОСОБА_4 працювала у ФОП ОСОБА_3 продавцем непродовольчих товарів і виконувала роботи з відпуску лікарських засобів, виробів медичного призначення, товарів нефармацевтичного асортименту. Ці роботи включені до Переліку.

Отже, ОСОБА_4 належала до категорії працівників, із якими відповідно до статті 135-1 КЗпП України міг бути укладений письмовий договір про повну матеріальну відповідальність.

За таких обставин суд першої інстанції правильно керувався тим, що ОСОБА_4 може нести повну матеріальну відповідальність за завдану шкоду на підставі п. 1 ст. 134 КЗпП України.

Посилання ОСОБА_4 на те, що вона не може нести відповідальність у повному розмірі шкоди, суперечать фактичним обставинам справи та нормам чинного законодавства.

ФОП ОСОБА_3 обґрунтувала свої вимоги письмовими доказами: матеріалами інвентаризації товарно-матеріальних цінностей в аптеці по АДРЕСА_1 ; оборотно-сальдовими відомостями по рахунку 282; звітами касового апарату; накладними на переміщення товару.

Водночас ФОП ОСОБА_3 не подала суду акт про передачу та прийняття ОСОБА_4 товарно-матеріальних цінностей на початок її роботи в аптеці, в тому числі після виходу 10 серпня 2019 року відповідачки з відпустки.

Суд першої інстанції ухвалами від 15 лютого 2021 року та 13 грудня 2021 року призначив у справі судову економічну експертизу (т. 1 а.с. 153, 187) для з`ясування питання наявності нестачі товарно-матеріальних цінностей та її розміру. Натомість, за повідомленнями експерта від 29 червня 2021 року та 9 березня 2022 року (т. 1 а.с. 181-182, 206-208 ), експертиза не була проведена, оскільки сторони не подали на дослідження акт або інший документ про прийом-передачу товарно-матеріальних цінностей, прийнятих ОСОБА_4 на відповідальне зберігання після виходу її з відпустки станом на 10 серпня 2019 року. Також сторони відмовилися від проведення такої експертизи в апеляційному суді.

Отже, підстави для покладення на ОСОБА_4 матеріальної відповідальності за нестачу матеріальних цінностей відсутні, оскільки ФОП ОСОБА_3 не довела достатніми та об`єктивними доказами, які саме матеріальні цінності передавалися у відання відповідачки, чи має місце їх нестача та який розмір завданої матеріальної шкоди.

Суд першої інстанції не врахував указаних обставин, неправомірно поклав обов`язок по доказуванню своєї невинуватості на відповідачку, не дав належної оцінки зібраним доказам і дійшов помилкового висновку про обґрунтованість позовних вимог.

3.Висновки суду апеляційної інстанції

При вирішенні спору суд першої інстанції не дотримався норм закону та зробив помилковий висновок про доведеність позову ФОП ОСОБА_3 , а тому ухвалене ним рішення не може залишатися в силі.

В позові ФОП ОСОБА_3 про стягнення з ОСОБА_4 125 298 грн 52 коп. матеріальної шкоди слід відмовити.

Щодо судових витрат

Вирішуючи питання про зміну розподілу судових витрат, суд апеляційної інстанції враховує положення ст. 141 ЦПК України, згідно якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки в позові ФОП ОСОБА_3 відмовлено, то понесені нею витрати зі сплати судового збору не підлягають відшкодуванню. Водночас ФОП ОСОБА_3 повинна відшкодувати ОСОБА_4 обґрунтовано понесені нею витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1 879 грн 50 коп.

Керуючись ст.ст. 141, 374, 376, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 11 травня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення, розподіл судових витрат між сторонами змінити.

В позові фізичної особи підприємця ОСОБА_3 відмовити.

Стягнути з фізичної особи підприємця ОСОБА_3 (місце проживання АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_4 (місце проживання АДРЕСА_3 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) 1 879 гривень 50 копійок судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 14 жовтня 2022 року.

Судді: О.І. Ярмолюк

Л.М. Грох

Т.О. Янчук

Головуючий у першій інстанції Мазурок О.В.

Доповідач Ярмолюк О.І. Категорія 53