Справа № 450/1876/20 Головуючий у 1 інстанції: Мусієвський В.Є.
Провадження № 22-ц/811/792/22 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Івасюти М.В.

з участю: ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львовіцивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Пустомитівського районного суду Львівської області від 22 лютого 2022 року,-

ВСТАНОВИВ:

в червні 2020 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про знесення самочинно збудованого фундаменту.

08 грудня 2021 року ОСОБА_3 звернувся до суду із заявою про залишення позову без розгляду.

Ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 26 січня 2022 року заяву позивача ОСОБА_3 задоволено. Позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про знесення самочинного будівництва залишено без розгляду.

27 січня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Пустомитівського районного суду Львівської області з клопотанням про стягнення судових витрат.

В обгрунтування заяви посилається на те, що на розгляді Пустомитівського районного суду Львівської області перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про знесення самочинного будівництва, ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 26 січня 2022 року позовну заяву ОСОБА_3 залишено без розгляду. Покликається на те, що у поданому відзиві на позов ним було заявлено про розмір очікуваних витрат на правничу допомогу, з яких гонорар адвоката становить 35 000 грн., а компенсація адвоката за участь в судових засіданнях становить 9 000 грн. Зазначає, що позивач не подавав суду відповідь на відзив, у якій би він оспорював співмірність та обгрунтованість заявлених відповідачем витрат на правничу допомогу, а відтак заявлена сума відповідає складності справи та підлягає відшкодуванню позивачем в повному обсязі. Наголошує, що саме сторона, яка заявляє клопотання про зменшення судових витрат, повинна довести їх неспівмірність з наданням відповідних доказів. Вважає, що у зв`язку з тривалим розглядом справи та за наявності відповідного договору, рахунку-фактури, оформленого адвокатом за результатами розгляду справи, понесені відповідачем витрати на правову допомогу мають бути компенсовані саме позивачем. З наведених підстав просить стягнути з ОСОБА_3 на його користь 44000 грн. судових витрат, з яких 35000 грн. - гонорар адвоката, 9000 грн. компенсація участі адвоката в шести судових засіданнях.

Ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 22 лютого 2022 року у задоволенні клопотання відповідача ОСОБА_1 про стягнення судових витрат відмовлено.

Ухвалу суду оскаржив ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі покликається на те, що ухвала суду є незаконною, необгрунтованою, ухвалена з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Апелянт вказує, що відповідно до ч. 5 ст. 142 ЦПК України у разі залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необгрунтованих дій позивача. Зазначає, що справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про знесення самочинного будівництва розглядалася з жовтня 2020 року до січня 2022 року, що було зумовлено, зокрема, численними неявками позивача в судові засідання. Наголошує на тому, що обгрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_3 покликається на те, що самочинне будівництво фундаменту, частина якого, на його думку, знаходиться на належній йому земельній ділянці, порушує його право власності, проте позивачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що на час будівництва фундаменту у 2009 році вказана земельна ділянка належала йому на праві власності. Апелянт покликається на те, що з метою спростування таких доводів позивача, адвокатом відповідача вчинено ряд процесуальних дій, зібрано та витребувано докази, які спростовували аргументи позивача, що свідчить про необгрунтованість дій позивача, який не дотримався вимог, передбачених процесуальним законом щодо виконання положень ст.ст.43,81,82,83,175 ЦПК України. Вважає, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про обгрунтованість та виправданість дій позивача, пов`язаних з розглядом справи, оскільки суд лише за результатами розгляду справи по суті може дійти висновку про обгрунтованість позову, що є підставою для його задоволення, однак у даному випадку справа по суті не розглянута. Вказує, що у разі заявлення вимог про відшкодування витрат на правничу допомогу адвоката у фіксованій сумі, немає необхідності у наданні суду для підтвердження виконаних робіт переліку та обсягу наданих адвокатом послуг. Просить ухвалу суду скасувати та задовольнити клопотання про стягнення з ОСОБА_3 на його користь 44 000 грн. судових витрат, з яких 35000 грн. гонорар адвоката, 9000 грн. компенсація витрат участі адвоката в шести судових засіданнях.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відмовляючи в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про стягнення судових витрат, суд першої інстанції виходив з того, що аргументи, якими ОСОБА_1 мотивував своє клопотання, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, дії позивача ОСОБА_3 щодо подання позову до суду про знесення самочинного будівництва, а також подальші його дії, пов`язані з розглядом даної справи, були обґрунтованими та виправданими, а відтак витрати на правничу допомогу не підлягають стягненню з позивача на користь відповідача з підстав, передбачених ч.5 ст. 142 ЦПК України..

Колегія суддів погоджується з таким висновком з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Доступ до суду є правом особи, гарантованим, зокрема, частиною першою статті 4 ЦПК України, частиною першою статті 55 Конституції України, пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Відповідно до статті 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

У своїх рішеннях ЄСПЛ зазначив, що для того щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення від 04 грудня 1995 року у справі "Белле проти Франції" (Bellet v. France)).

Крім того, у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції право кожного на судовий розгляд справи означає право кожної особи на звернення до суду та право на те, що її справа буде розглянута і вирішена судом.

У своїй практиці ЄСПЛ наголошує на тому, що право на розгляд справи означає як право особи звернутися до суду, так і право на те, що її справа буде розглянута та вирішена судом.

Зміст цього права полягає в тому, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Зазначена норма зобов`язує суди приймати заяви до розгляду навіть у випадку відсутності в законі спеціального положення про судовий захист. Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв чи скарг, що відповідають встановленим законом вимогам, є порушенням права на судовий захист, яке відповідно до статті 64 Конституції України не може бути обмежене (пункт 2 рішення Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року у справі № 9 зп).

За змістом частини дев`ятої статті 141 ЦПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Відповідно до частини п`ятої статті 142 ЦПК України у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що стягнення з позивача компенсації понесених відповідачем витрат у разі закриття провадження у справі можливе саме у випадку необґрунтованості дій позивача та звертала увагу, що сам по собі факт закриття провадження не свідчить про наявність безумовних підстав для компенсації судових витрат відповідачу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 640/1029/18, провадження № 14-443цс19, ухвала Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 906/961/17, провадження № 12-121гс19, ухвала Великої Палати Верховного Суду від 08 липня 2020 року у справі № 810/3711/18, провадження № 11-865апп19).

Для задоволення вимог про стягнення компенсації понесених судових витрат відповідач має довести, а суд має встановити, які саме дії позивача при зверненні до суду чи під час розгляду справи по суті є необґрунтованими, чи є недобросовісним звернення позивача з позовом до суду, чи були його дії умисними та чим це підтверджується.

Види судових витрат визначено статтею 133 ЦПК України, згідно з якою судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Частинами першою-п`ятою статті 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

У статті 142 ЦПК України передбачено порядок розподілу витрат у разі визнання позову, закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року в справі 550/936/18).

Загальне правило щодо розподілу витрат у разі визнання позову, закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду передбачено частиною третьою статті 142 ЦПК України, згідно з якою у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача.

Такий висновок міститься у постановах Верховного Суду: від 21 квітня 2021 року в справі № 199/9188/16-ц, від 07 липня 2021 року в справі № 554/4353/17).

Відповідно до ч.5 ст. 142 ЦПК України в разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

У випадках, встановлених частинами третьою-п`ятою цієї статті, суд може вирішити питання про розподіл судових витрат протягом п`ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду, рішення про задоволення позову у зв`язку з його визнанням, за умови дотримання відповідною стороною вимог частини дев`ятої статті 141 цього Кодексу. (ч. 6 ст. 142 ЦПК України).

Відповідно до частини дев`ятої статті 141 ЦПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 44 ЦПК України встановлено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення.

Разом з тим, згідно вимог частини третьої статті 89 ЦПК України для стягнення здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідачу згідно з процесуальним обов`язком доказування необхідно довести, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені у ході розгляду справи та в чому вони полягали, зокрема, але не виключно: чи діяв позивач недобросовісно та пред`явив необґрунтований позов; чи систематично протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету - ущемлення прав та інтересів відповідача; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується.

Такі висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах висловив Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постановах від: 26 вересня 2018 року у справі № 148/312/16-ц, від 28 січня 2019 року у справі № 619/1146/17-ц, від 02 грудня 2020 року у справі № 202/2600/15-ц, від 17 грудня 2020 року у справі № 758/12381/18-ц, від 14 січня 2021 року у справі № 521/3011/18; Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постановах: від 09 липня 2019 року в справі № 922/592/17, від 21 січня 2020 року в справі № 922/3422/18, від 21 грудня 2020 року в справі № 922/1001/20; Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду у постановах: від 21 листопада 2018 року в справі № 820/4347/17, від 18 березня 2020 року в справі № 280/5628/18.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_3 покликався на те, що ОСОБА_1 самочинно збудував фундамент, частина якого знаходиться на земельній ділянці, належній на праві власності позивачу, а відтак просив про його знесення.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 визнав факт того, що у червні 2009 року він розпочав, а у липні 2009 року закінчив будівництво фундаменту на належній позивачу земельній ділянці.

Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 спору щодо належних їм земельних ділянок і фундаменту, а відтак колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції що подання ОСОБА_3 позову до суду для вирішення вказаного спору було обґрунтованим.

Аналізуючи зміст заяви ОСОБА_1 про відшкодування судових витрат на правничу допомогу у розмірі 44 000 грн., з яких 35000 грн. гонорар адвоката, 9000 грн. компенсація витрат участі адвоката в судових засіданнях, колегія суддів звертає увагу на те, що заявник не зазначив, які конкретно дії позивача у справі були необґрунтованими, що, на його думку, є підставою для компенсації витрат, пов`язаних з розглядом справи у зв`язку із залишенням позовної заяви без розгляду на підставі п. 5 ч.1 ст. 257 ЦПК України.

Вирішуючи клопотання відповідача про стягнення судових витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката при розгляді позову ОСОБА_3 , суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав вважати дії позивача, в тому числі і подання ОСОБА_3 позову, необґрунтованими, оскільки звернення позивача до суду за захистом порушеного права, а також його дії, направлені на такий захист, не можуть свідчити про зловживання ним своїми процесуальними правами, подання ним позову та вчинені у зв`язку з цим його дії, направлені на захист своїх прав, які він вважав порушеними, не можуть вважатися необґрунтованими, та як наслідок у позивача не міг виникнути обов`язок відшкодувати понесені відповідачем витрати на правничу допомогу адвоката у даній справі.

Верховний Суд у постанові від 13 січня 2022 року у справі №462/1026/19 зазначив, що системний аналіз частин п`ятої, шостої статті 142, частини дев`ятої статі 141 ЦПК України дає підстави для висновку, що необґрунтовані дії позивача як підстава для компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідно до частини п`ятої статті 142 ЦПК України, передбачають свідомі недобросовісні дії позивача, які свідчать про зловживання процесуальними правами.

Тобто, стягнення з позивача понесених відповідачем судових витрат, в тому числі і витрат на професійну правничу допомогу, у разі залишення позову без розгляду, можливе лише у випадку встановлення необґрунтованості дій позивача.

Разом з тим, звернення до суду з позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантованим статтями 55, 124 Конституції України, безумовним доступом до правосуддя незалежно від обґрунтованості позову, а відтак безпідставними та необґрунтованими є доводи апелянта про те, що про необґрунтованість дій позивача у даній справі свідчить звернення ОСОБА_3 до суду з позовом.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таких же висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 26 травня 2021 року у справі №761/20963/17-ц (провадження №61-2505св21).

За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Враховуючи вимоги глави 6 розділу III ЦПК України, в даному випадку, суд не дає оцінку доводам позивача та доказам у справі з метою встановлення необґрунтованості (обґрунтованості) позовних вимог, оскільки такі досліджуються та оцінюються виключно на стадії розгляду справи по суті, який закінчується ухваленням рішення суду.

Постановлення судом ухвали про залишення позову без розгляду на підставі заяви позивача - це закінчення розгляду справи без ухвалення рішення суду. Подання позивачем до початку розгляду справи по суті заяви про залишення позову без розгляду - це диспозитивне право позивача, передбачене п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України.

Колегія суддів вважає, що звернення ОСОБА_3 до суду із заявою про залишення його позову про знесення самочинного будівництва без розгляду не свідчить про безпідставність та необґрунтованість такого позову, а подання позивачем заяви про залишення позову без розгляду, є правом позивача, у здійсненні якого він не може бути обмежений судом.

Оскільки саме по собі подання позивачем заяви про залишення позову без розгляду не є необґрунтованими діями позивача, так як це його диспозитивне право, передбачене нормами ЦПК України, яке не містить обмежень в його реалізації, а звернення до суду з позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантованим статтями 55, 124 Конституції України, безумовним доступом до правосуддя незалежно від обґрунтованості позову, колегія суддів вважає безпідставними та необгрунтованими доводи апелянта про необґрунтованість дій позивача з тих підстав, що незважаючи на те, що позов за заявою позивача залишено без розгляду, адвокатом відповідача було вчинено ряд процесуальних дій з метою спростування доводів позивача.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Пустомитівського районного суду Львівської області від 22 лютого 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 24 листопада 2022 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк