Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

19 жовтня 2022 року смтКриве Озеро

Кривоозерський районний суд Миколаївської області

в складі: головуючої судді Репушевської О.В.,

за участі секретаря судового засідання Шумської Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт.Криве Озеро, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу №479/84/22 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Корнацьких", ОСОБА_2 , про визнання договору оренди землі недійсним та скасування державної реєстрації договору оренди,

учасники провадження:

позивач ОСОБА_1 ,

представник позивача адвокат Кравченко О.С., за ордером серія ВЕ №1060048

від січня 2022 року,

відповідачі ТОВ "Агрофірма Корнацьких", ОСОБА_2 ,

представник відповідача адвокат Іванченко О.О., за ордером АІ №1097682

від 18 березня 2021 р.,

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовними вимогами до ТОВ "Агрофірма Корнацьких", ОСОБА_2 , про визнання договору оренди землі недійсним. В обґрунтування позову зазначено, що вона є власником земельної ділянки площею 5.1507 га, кадастровий номер :02:000:0117, що розташована в межах території Багачівської сільської ради Первомайського(Кривоозерського) району Миколаївської області, яка перебуває в оренді ТОВ "Агрофірма Корнацьких", на підставі договору оренди землі №76/К, укладеного 01 січня 2005 року між ОСОБА_1 , підписаного від її імені за довіреністю ОСОБА_2 та ТОВ "Агрофірма Корнацьких". Посилаючись на те, що договір оренди укладений з порушенням вимог ч.3 ст.238 ЦК України, та має бути визнаний недійсним з підстав, передбачених ст.ст.203, 215 ЦК України, оскільки позивач не мала волевиявлення на укладення із відповідачем договору оренди землі, взагалі не знала про його існування, при цьому при підписанні спірного договору оренди повноваження ОСОБА_2 вже закінчились, тому просила позов задовольнити, скасувати державну реєстрацію договору оренди та стягнути з відповідачів судовий збір.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити. Позивач у судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позов підтримала.

Відповідачі в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином. У свої запереченнях представник відповідача ТОВ "Агрофірми Корнацьких" просив відмовити у задоволенні позову, з викладених у ньому підстав, та здійснювати розгляд справи без їхньої участі.

Вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, надані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави(ч.1 ст.2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів(ч.1 ст.4 ЦПК України).

Згідно положень ст.5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За положеннями ст.ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.4 ст.12 ЦПК України).

Положеннями ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно з положеннями ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Положеннями ст.89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 5.1507 га, кадастровий номер: :02:000:0117, що розташована в межах території Багачівської сільської ради Первомайського(Кривоозерського) району Миколаївської області, що підтверджено даними Державного акту на право власності на земельну ділянку серія МК №088087, виданого Кривоозерською райдержадміністрацією 30 вересня 2003 року(а.с.13), даними Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №26274948, виданого 23 червня 2021 року(а.с.17).

01 січня 2005 року ОСОБА_2 , який діяв в інтересах ОСОБА_1 на підставі нотаріально посвідченої довіреності серія ВАР №521200, реєстраційний №8385 від 10 жовтня 2003 року, підписав із ТОВ "Агрофірма Корнацьких", договір оренди землі №76/К, площею 5,15 га, строком на 50 років з терміном закінчення 31 грудня 2054 року.

Вказаний договір зареєстрований в Кривоозерському райвідділі МРФ, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис за №104 від 28 серпня 2006 року, що підтверджується даними Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права, номер запису про інше речове право: 37233318 від 06 липня 2020 року.

Судом встановлено, що нотаріально посвідчена довіреність серії ВАР №521200 реєстраційний №8385 від 10 жовтня 2003 року, видана ОСОБА_1 на представлення її інтересів ОСОБА_2 , без зазначення строку дії, що підтверджується даними доручення, що міститься в матеріалах справи.

Згідно з положенням ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Отже відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).

Положеннями ч.3 ст.203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

Згідно положень ч.1 ст.627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Таким чином, наявність волевиявлення особи має бути обов`язкова, особа має бажати настання правових наслідків за укладеним договором, набувати права та обов`язки, що витікають із умов договору.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

За положеннями ч.1 ст.205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Положеннями ст.207 ЦК України визначені загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Згідно положень ч.2 визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до положень ч.4 ст.124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

За положеннями ст.ст.13, 14 Закону України "Про оренду землі" (тут і далі в редакції станом на 01 січня 2005 року) договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.

Відповідно до положень ч.1 ст.4 Закону України "Про оренду землі" (далі - Закон) орендодавцями земельних ділянок є громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені ними особи.

Положеннями ч.1 ст.16 Закону передбачено, що укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку.

Згідно положень ч.1 ст.15 Закону визначено, що істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін.

У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Згідно змісту договору оренди від 01 січня 2005 року від імені орендодавця ОСОБА_1 діяв її представник ОСОБА_2 за нотаріально посвідченою 10 жовтня 2003 року довіреністю.

Як визначено положеннями ст.386 ЦК УРСР 1963 р., який був чинним на час видачі ОСОБА_1 довіреності, за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується виконати від імені й за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії.

Повірений зобов`язаний виконати дане йому доручення відповідно до вказівок довірителя. Повірений вправі відступити від цих вказівок, якщо за обставинами справи це необхідно в інтересах довірителя і повірений не міг попередньо запитати довірителя або не одержав своєчасно відповіді на свій запит. В цьому разі повірений зобов`язаний повідомити довірителя про допущені відступи, як тільки повідомлення стало можливим ст.388 ЦК УРСР 1963 р.).

За положеннями ст.62 ЦК УРСР 1963 р., визначено, що угода, укладена однією особою (представником) від імені другої особи (яку представляють) в силу повноваження, що ґрунтується на довіреності, законі або адміністративному акті, безпосередньо створює, змінює і припиняє цивільні права і обов`язки особи, яку представляють.

Згідно положень ч.1 ст.67 ЦК УРСР 1963 р. строк дії довіреності не може перевищувати трьох років. Якщо строк у довіреності не зазначений, вона зберігає силу протягом одного року з дня її вчинення. Посвідчена державним нотаріусом довіреність, що призначається для вчинення дій за кордоном і не містить вказівки про строк її чинності, зберігає силу до її скасування особою, яка видала довіреність.

Положеннями п.1 ч.1 ст.69 ЦК УРСР 1963 р. регламентовано, що чинність довіреності припиняється закінченням строку довіреності.

Відповідно положень ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1, 3, 5-6 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно положень ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Так, для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Як згідно положень ч.1 ст.215 ЦК України, так і положень ст.ст.229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

Разом з тим, у випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

Положеннями ч.1 ст.205 ЦК України встановлено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч.1 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

За положеннями ст.6 та ч.1 ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Тобто, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Відповідно до положень ч.1 ст.14 Закону України "Про оренду землі", договір оренди землі укладається в письмовій формі, а за статтею 18 цього Закону договір оренди набирає чинності після його державної реєстрації.

Згідно положень ч.1 ст.15 Закону України "Про оренду землі", істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог положень ст.ст. 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону (частина друга цієї ж статті).

У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Відповідно до положень ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є не вчиненими.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц(провадження №14-499цс19) зазначено, що: такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Разом з цим, суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів. З цих підстав, Велика Палата Верховного Суду вказала, що в даному випадку позивачу слід звертатись до суду не з позовом про визнання правочину недійсним, а з позовом про усунення перешкод у користуванні належним позивачу майном, в даному випадку - земельною ділянкою.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, висловленого в постанові Верховного Суду від 22 квітня 2015 року у справі №6048цс15, зазначивши, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не підлягає визнанню недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Оскільки позивачем оспорюється факт укладання правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а при вирішенні спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірного договору у мотивувальній частині судового рішення.

За такого, ОСОБА_2 , укладаючи 01 січня 2005 року, від імені ОСОБА_1 , договір оренди землі із ТОВ "Агрофірма Корнацьких", не був уповноважений власником цієї землі на вчинення таких дій, з огляду на припинення чинності довіреності в зв`язку із закінченням її строку, тобто не мав необхідний обсяг цивільної дієздатності на час вчинення правочину.

При цьому слід вказати, що зайняття земельної ділянки фактичним користувачем (тимчасовим володільцем), в даному випадку - ТОВ "Агрофірма Корнацьких" треба розглядати як таке, що не пов`язане із позбавленням власника його права володіння на ці земельні ділянки.

У цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельної ділянки вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема шляхом заявлення вимог про повернення цієї земельної ділянки, тобто пред`явити негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок.

Аналогічний висновок міститься в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі №504/2864/13-ц (пункт 71), від 04 липня 2018 року у справі №653/1096/16-ц (пункт 96), від 12 червня 2019 року у справі №487/10128/14-ц (пункт 81), від 11 вересня 2019 року у справі №487/10132/14-ц (пункт 97).

Таким чином, власник земельної ділянки, якої в даному випадку є позивач ОСОБА_1 , вправі захищати своє порушене право на користування земельною ділянкою, спростовуючи факт укладення ним договору оренди земельної ділянки у мотивах негаторного позову та виходячи з дійсності змісту правовідносин, які склалися у зв`язку з фактичним використанням земельної ділянки.

Крім того, як вказано у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 серпня 2020 року у справі №125/702/17(провадження №61-48842св18) зазначено, що реєстрація неукладеного між сторонами договору оренди порушує права та законні інтереси позивача на розпорядження власністю - земельними ділянками.

А тому, за положеннями ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Загальними засадами державної реєстрації прав є, зокрема гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження. Обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

З огляду на викладені обставини, суд приходить до висновку про те, що належним і ефективним способом захисту прав позивача ОСОБА_1 мало бути усунення перешкод у користуванні належною їй земельною ділянкою, шляхом їх витребування у ТОВ "Агрофірма Корнацьких".

В постановах Верховного Суду від 08 серпня 2019 року у справі №450/1686/17 та від 15 липня 2019 року у справі №235/499/17 зазначено, що аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Разом з тим, суд позбавлений можливості вирішити зазначені питання, оскільки таких позовних вимог позивачем ОСОБА_1 не заявлялось, тому викладені обставини в своїй сукупності свідчать про те, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, слід відмовити.

Вирішуючи позовні вимоги щодо скасування державної реєстрації Договору оренди землі №76/К від 01 січня 2005 року, суд приходить до наступного.

Згідно положень ст.2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За положеннями ст.3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" загальними засадами державної реєстрації прав є, зокрема, гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав.

В положеннях п.п.6 п.2 ч.1 ст.4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" вказано, що державній реєстрації прав підлягає право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки.

Відповідно до положень п.1 ч.1 ст.27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт не завершеного будівництва, проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката.

Згідно положень ч.1 ст.26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" за результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав.

За положеннями абз.3 ч.3 ст.26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Судом встановлено, що на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 53034741 від 09 липня 2020 року, прийняте державним реєстратором Центру надання адміністративних послуг м.Южноукраїнська Бернацькою В.О. щодо земельної ділянки площею 5.1507 га з кадастровим номером :02:000:0117, 06 липня 2020 року зареєстровано право оренди ТОВ "Агрофірма Корнацьких", на зазначену земельну ділянку, номер запису про інше речове право: 37233318.

Підставою для державної реєстрації права оренди ТОВ "Агрофірма Корнацьких" на вказану земельну ділянку став договір оренди землі, серія та номер: 76/К, виданий 01 січня 2005, видавник: сторони договору: орендар - товариство з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Корнацьких" та орендодавець - ОСОБА_1 ..

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 серпня 2020 у справі №125/702/17 (провадження №61-48842св18) зазначено, що: "реєстрація неукладеного між сторонами договору оренди порушує права та законні інтереси позивача на розпорядження власністю - земельною ділянкою площею 1,2056 га, яка розташована на території Войнашівської сільської ради Барського району Вінницької області, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Отже, реєстрація права оренди ТОВ "Міжлісся" на вищевказану земельну ділянку, коли договір оренди ОСОБА_3 фактично не підписувала, тобто цей правочин є неукладеним, не відповідає вимогам закону. За змістом ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Загальними засадами державної реєстрації прав є, зокрема гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження. Обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права. При цьому, обраний позивачем спосіб захисту шляхом скасування державної реєстрації є ефективним, а задоволення позову в цій частині забезпечить реальне відновлення порушеного права. На підставі викладеного, обґрунтованими є доводи позовної заяви про наявність правових підстав для скасування державної реєстрації договору оренди (запису про проведену державну реєстрацію), проведеної ДП «Центр державного земельного кадастру» щодо земельної ділянки площею 1,2056 га, яка належить ОСОБА_3 та розташована на території Войнашівської сільської ради барського району Вінницької області, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва».

В ході судового розгляду встановлено, що договір оренди землі №76/К від 01 січня 2005 року є неукладеним, саме з цих підстав суд приходить до висновку, що підлягає скасуванню державна реєстрація (запис) договору оренди землі, проведена 01 січня 2005 року. Тому, в частині позовних вимог про скасування державної реєстрації, суд приходить до висновку про їх задоволення.

У відповідності до ч.ч.1,2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається з квитанцій про сплату судового збору(а.с.1, 32), позивачем сплачено за дві позовних вимог - 1984,80 грн. судового збору.

З заявлених двох позовних вимог, задоволено одну, тобто з відповідачів слід стягнути в рівних частках на користь позивача судовий збір в сумі 992,40 грн..

Згідно з положень ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до положень ч.4 ст.137 ЦК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Із наведеного вище слідує, що сторона, яка заявляє вимогу про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, зобов`язана надати відповідні докази, які у причинно-наслідковому зв`язку підтверджують затрачений час на правову допомогу, надану в справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги та фактичну передачу виконаних адвокатом робіт, які, зокрема, можуть міститися у акті приймання-передачі послуг за договором.

Так, із матеріалів справи вбачається, що позивач заявив про стягнення з відповідача 10 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу, при обґрунтуванні яких посилається лише на: договір про надання правничої допомоги та представництво інтересів у суді від 06 липня 2021 року; акт наданих послуг від 19 січня 2022 року; рахунок-фактура №19/01-2022 від 19 січня 2022 року; довідка №19/01-2022 від 19 січня 2022 року.

Аналізуючи надані докази, суд приходить до висновку про відсутність підстав у задоволенні вимог позивача в частині стягнення з відповідачів на його користь витрат на правничу допомогу, оскільки до матеріалів позовної заяви не долучено підтвердження понесення позивачем судових витрат, а саме квитанцію, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, який підтверджував факт понесення ОСОБА_1 витрат на правову допомогу у сумі 10 000 грн..

Враховуючи викладене, та керуючись ст.ст.12, 16, 81, 265, 268, 354 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Корнацьких", ОСОБА_2 , про визнання договору оренди землі недійсним - задовольнити частково.

Скасувати державну реєстрацію Договору оренди землі №76/К від 01 січня 2005 року, укладеного між ОСОБА_1 в особі ОСОБА_2 , діючого в його інтересах на підставі нотаріально посвідченої довіреності, та орендарем Товариством з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Корнацьких", зареєстрованого державним реєстратором Центру надання адміністративних послуг м.Южноукраїнська Бернацькою В.О., номер запису про інше речове право: 37233318.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Корнацьких", ОСОБА_2 в рівних частках на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 992.40 грн..

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення буде складено до 20 жовтня 2022 року.

Суддя :