єдиний унікальний номер справи 531/1694/21
номер провадження 2/531/19/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2022 року м.Карлівка

Карлівський районний суд Полтавської області в складі

головуючого судді - Черняєвої Т.М.

за участі секретаря Сімоненко Я.С.

представника позивача адвоката Жолонко О.В.,

представника відповідача адвоката Янка О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного провадження з повідомленням сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позовні вимоги обгрунтувала тим, що у її власності знаходиться будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 . Станом на 06.08.2021 року у вказаному будинку зареєстрований, але фактично з травня 2016 року (після розірвання шлюбу) не проживає відповідач ОСОБА_2 , який є колишнім чоловіком її племінниці ОСОБА_3 та не являється членом сім`ї чи близьким родичем позивачки, а набув право користування чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. ОСОБА_1 не пов`язана з ним спільним побутом і не має взаємних прав та обов`язків. Відповідач добровільно знятися із реєстрації відмовляється, тому була вимушена звернутися до суду із позовом про визнання його таким, що втратив право користування належним їй будинком.

Ухвалою від 19.08.2021 року відкрито провадження у справі та постановлено проводити розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін.

13.09.2021 року до суду надійшов відзив представника відповідача адвоката Янка О.О. на позовну заяву, відповідно до якого позовні вимоги відповідачем не визнано. В обгрунтування заперечень щодо задоволення позову зазначив, що позивачем не підтверджено факту відсутності без поважних причин ОСОБА_2 та втрати ним інтересу до права користування житлом. Матеріали справи не містять наявних обставин, які б дали право визнати відповідача особою, що втратила право користування житловим приміщенням. ОСОБА_2 до спірного житла вселився на законних підставах з дозволу самої ОСОБА_1 , тому на законних правах має право користуватися будинком, не зважаючи на те, чи є він на даний час чоловіком племінниці позивачки і відповідно має обгрунтовану презумпцію своїх прав. Вважає, що відповідно до ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин не проживання за адресою такого житлового приміщення. Натомість, позивачем, крім копії домової книги та копії свідоцтва про право на спадщину за законом разом з витягом ніяких інших документів не надано і тим самим належними та допустимими доказами вказані обставини не доведено. ОСОБА_2 вимушений працювати за межами м.Карлівка, в тому числі неофіційно, а тому протягом певного часу за місцем реєстрації не з`являється, проте відсутній за місцем реєстрації з поважних причин. Відповідач зареєстрований у спірному житлі 20.08.2019 року, а шлюб із племінницею позивачки розірвано, відповідно до рішення Карлівського районного суду Полтавської області, 19.09.2017 року, а тому посилання позивачки про те, що відповідач не проживав у спірному житлі після розірвання шлюбу є сумнівним та таким, що не може братися до уваги. Оскільки, відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №274395467 від 12.09.2021 року ОСОБА_1 є єдиним власником житлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , і їй належить Ѕ його частини, а тому її вимога про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, без думки іншого співвласника чи співвласників є передчасною та безпідставною. Позивачка не зверталася до суду з приводу стягнення із відповідача витрат по житлово-комунальних послугах, тому позиція щодо не утримання відповідачем майна, яким він користується, також не буде заслуговувати на увагу. Просив у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі та стягнути із позивача на користь відповідача судові витрати, орієнтовний розмір яких складає 7335,00 грн.

У судовому засіданні представник позивачки адвокат Жолонко О.В. позовні вимоги підтримав та просив задовольнити у повному обсязі. Пояснив, що ОСОБА_2 у будинку АДРЕСА_1 фактично не проживає, тягар щодо утримання майна він не несе. Житловий будинок на праві приватної власності належить позивачці відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.05.2000 року після смерті ОСОБА_4 (її батька) та відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.12.2005 року після смерті ОСОБА_5 (її брата). Відповідач понад один рік за місцем реєстрації не проживає, що можуть підтвердити свідки. Вважає, що відповідач набув право користування чужим майном (житлом), яке по своїй суті є сервітутом.

Представник відповідача адвокат Янко О.О. у судовому засідання позовні вимоги не визнав, надав пояснення, аналогічні викладеному у відзиві на позовну заяву. Пояснив, що відповідач проживає за місцем своєї реєстрації та не втратив інтересу до житла, тому немає ніяких законних підстав для задоволення позову, а позивачем не надано належних та допустимих доказів для доведення зворотнього.

Позивачка та відповідач у судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про місце, дату та час судового розгляду.

Суд, заслухавши представників сторін та свідків, а також дослідивши письмові докази, приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що позивачці ОСОБА_1 на праві приватної власності належить житловий будинок із надвірними будівлями, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.05.2000 року після смерті ОСОБА_4 (а.с.64) та відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.12.2005 року після смерті ОСОБА_5 (а.с.65).

Згідно домової книги для реєстрації громадян, які проживають за адресою: АДРЕСА_1 , у домоволодінні зареєстровані ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 з 20.08.2019 року (а.с.8-10).

Свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у судовому засіданні пояснили, що працюють у одній установі із колишньою дружиною відповідача ОСОБА_3 та спілкуються із нею. Зі слів ОСОБА_3 , відповідач ОСОБА_2 з нею спільно за адресою: АДРЕСА_1 , не проживає після новорічних свят 2021 року. ОСОБА_9 особисто часто навідувала ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 , проте відповідача у будинку з початку 2021 року не бачила.

Згідно ч.1 ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. (Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, Справа № 6-709цс16)

Відтак, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 Цивільного кодексу України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 Житлового кодексу України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 Цивільного кодексу України, передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 Цивільного кодексу України, статей 150, 156 Житлового кодексу України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. (Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, Справа № 6-709цс16)

Верховний Суд України у Постанові від 15 травня 2017 року, Справа № 734/387/15-ц, зауважив, що «право користування житловим приміщенням може виникати та існувати лише в членів сім`ї власника будинку»; «право відповідачки на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч. 2 ст. 406 Цивільного кодексу України».

Аналогічна правова позиція вбачається у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2019 року по справі справа № 357/7940/16-ц.

Законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважним причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання. Відповідне положення міститься у постанові КЦС ВС від 23 квітня 2020 року му справі № 686/8440/16-ц.

Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах та утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

У судовому засіданні встановлено, що відповідач ОСОБА_2 членом сім`ї позивачки ОСОБА_1 не являвся та не являється, оскільки з нею спільно не проживав та не вів спільне господарство.

Як вбачається з матеріалів справи, предмет спору становлять вимоги позивача про позбавлення права користування житловим приміщенням, а саме: будинком АДРЕСА_1 , колишнього чоловіка її племінниці, який протягом тривалого часу (з початку 2021 року) не проживає у будинку та не несе тягар утримання житла, не веде із позивачкою спільне господарство, тобто не є членом її сім`ї та реєстрація відповідача у належному їй житлі порушує право позивачки як власника нерухомого майна на реалізацію нею права користування належним на праві власності майном.

Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Таким чином, аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, керуючись положеннями діючого цивільного законодавства України, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення вимоги позивачки щодо визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: будинком АДРЕСА_1 , оскільки судом встановлено, що відповідач являється колишнім чоловіком племінниці позивачки та не є членом сім`ї позивачки, і набув право користування чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. При цьому судом врахована Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, Справа № 6-709цс16, відповідно до якої визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

За таких обставин, коли права власника порушені, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном, суд приходить до висновку, що позивач правомірно вимагає усунення будь-яких порушень його прав, в даному випадку шляхом визнання особи відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, підлягає до задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 316,317,319,321,391,396, 405 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 89, 200, 206, 263 265 ЦПК України, ст.ст. 71,72,116,156 ЖК України,-

ВИРІШИВ :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені нею витрати на сплату судового збору у сумі 908,00 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 20.05.2022 року.

Суддя Т.М.Черняєва