ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

27 жовтня 2022 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 744/1199/21

Головуючий у першій інстанції Смага С. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/878/22

Суд у складі:

головуючого - судді Євстафіїва О.К.,

суддів: Скрипки А.А., Шарапової О.Л.,

за участю секретаря Шапко В.М.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: фізична особа-підприємець ОСОБА_2 ,

особа, яка подала апеляційну скаргу: представник фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 адвокат Марченко Ніна Іванівна,

на рішення Семенівського районного суду Чернігівської області від 24 червня 2022 року, дата складання повного його тексту: 29.06.2022, місце ухвалення: м. Семенівка,

в с т а н о в и в:

У грудні 2021 р. ОСОБА_1 звернувся з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (далі за текстом ФОП ОСОБА_2 ), в якому просив визнати незаконним і скасувати наказ відповідача від 19.11.2021 № 9 про звільнення його за прогул без поважних причин, за п. 4 ст. 40 КЗпП України, поновити його на роботі на посаді водія, зобов`язати ФОП ОСОБА_2 видати наказ про звільнення його за власним бажанням, на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України, згідно з поданою ним заявою від 20.07.2021, і відшкодувати судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що з 01.09.2018 ОСОБА_1 працював у ФОП ОСОБА_2 водієм. 01.07.2021 позивач повернувся з відрядження. 02.07.2021 йому зателефонував відповідач та вимагав від нього сплатити 12000 грн 00 коп. на відшкодування шкоди, спричиненої пошкодженням коліс, на що ОСОБА_1 відповів відмовою і що він не розуміє суті претензій до нього. ФОП ОСОБА_2 в свою чергу повідомив позивача про те, що він як водій йому більше не потрібен, що до роботи позивача він не допускатиме, що він подаватиме до правоохоронних органів заяву і звільнятиме позивача з роботи по якійсь статті. Подальші телефонні переговори сторін нічим не закінчилися; ФОП ОСОБА_2 фактично відсторонив ОСОБА_1 від роботи. 20.07.2021 позивач написав заяву про звільнення за власним бажанням та відправив її відповідачеві рекомендованим листом по пошті, який відповідач отримав 27.07.2021. Отже 10 серпня (через два тижні) ФОП ОСОБА_2 мав видати наказ про звільнення ОСОБА_1 за власним бажанням, але він відмовився його звільняти. 20.08.2021 ОСОБА_1 звернувся з заявою до Управління Держпраці у Чернігівській області у зв`язку з порушенням його трудових прав. Згідно з відповіддю цього Управління від 20.09.2021, ФОП ОСОБА_2 зобов`язаний звільнити ОСОБА_1 за власним бажанням 10.08.2021, але цей обов`язок він протиправно не виконав. У зв`язку з цим відповідач отримав припис про усунення порушення трудового законодавства та відносно нього складено протокол про притягнення до відповідальності за ч. 1 ст. 41 КУАП. Згідно з постановою Семенівського районного суду Чернігівської області від 09.11.2021 у справі № 744/1043/21, в діях ФОП ОСОБА_2 встановлено окремі ознаки правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172 КК України (грубе порушення законодавства про працю), у зв`язку з чим провадження у цій справі закрито з передачею матеріалів керівникові Новгород-Сіверської окружної прокуратури для вирішення питання про можливість початку досудового розслідування за ознаками кримінального правопорушення. 19.11.2021 відповідач надіслав позивачеві наказ № 9 «Про звільнення за прогул», яким його звільнено на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. ФОП ОСОБА_2 віддав ОСОБА_1 трудову книжку з таким же записом про звільнення. Не видавши наказ про звільнення ОСОБА_1 за власним бажанням, ФОП ОСОБА_2 порушив вимоги ч. 1 ст. 38 КЗпП України.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено: визнано незаконним і скасовано наказ ФОП ОСОБА_2 від 19.11.2021 № 9 про звільнення ОСОБА_1 за прогул без поважних причин за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України та поновлено ОСОБА_1 на посаді водія автотранспортних засобів у цього підприємця; зобов`язано ФОП ОСОБА_2 видати наказ про звільнення ОСОБА_1 за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України згідно з поданою ним заявою від 20.07.2021; стягнуто з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 1984 грн 80 коп. і на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4000 грн 00 коп. Ухвалюючи це рішення, суд виходив з наявності у відповідача обов`язку звільнити позивача з роботи на підставі поданої ним заяви про звільнення за власним бажанням після закінчення двотижневого строку з дати отримання цієї заяви, тобто з 10.08.2021. Також суд зазначив, що відповідач мав право звільнити позивача за прогули, допущені останнім до 09.08.2021, не пізніше 10.08.2021, однак він цим правом не скористався.

В апеляційній скарзі представник ФОП ОСОБА_2 адвокат Марченко Н.І. просить скасувати вказане рішення і ухвалити рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову. Доводи скарги зводяться до того, що судом проігноровано наведені нижче обставини:

- заява позивача від 20.07.2021 з проханням звільнити його за власним бажанням з 04.08.2021 була отримана відповідачем 27.07.2021. Тобто бажана дата його звільнення - 04.08.2021 припадає на 8-й день з моменту отримання його заяви про це відповідачем, а не на 14-й день, як то визначено законом. При зазначенні в заяві певної дати, з якої працівник бажає бути звільненим за власним бажанням, він позбавляє роботодавця права самостійно визначити будь-яку іншу дату звільнення, так як при цьому у роботодавця відсутнє право звільняти працівника до закінчення двотижневого строку попередження останнім про своє звільнення. Крім того, у заяві ОСОБА_1 про звільнення відсутнє посилання на наявність у нього поважних причин, перелічених у ч. 1 ст. 38 КЗпП України, за яких сторони трудового договору вправі домовитись про будь-який строк звільнення працівника після подання ним заяви про це. В той же час позивач не давав згоди на звільнення його ФОП ОСОБА_2 до спливу двотижневого строку попередження останнього про своє звільнення. Отже відповідач правомірно не задовольнив заяву ОСОБА_1 про звільнення, оскільки в ній він зазначив іншу бажану дату звільнення, ніж та, що передбачена законом. Тому суд дійшов помилкового висновку про те, що ФОП ОСОБА_2 зобов`язаний звільнити 10.08.2021 ОСОБА_1 згідно з поданою ним заявою про звільнення за власним бажанням від 20.07.2021. Крім того, у резолютивній частині оскаржуваного рішення не зазначено дати, з якої має бути звільнено позивача;

- суд вийшов за межі позовних вимог, посилаючись в рішенні на недодержання відповідачем порядку звільнення позивача за прогул, оскільки підставою позову ОСОБА_1 є відсутність факту прогулу, а не порушення строків та порядку застосування до нього дисциплінарного стягнення.

У судовому засіданні ФОП ОСОБА_2 та його представник адвокат Марченко Н.І. підтримали апеляційну скаргу.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши її матеріали та обговоривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що вона підлягає частковому задоволенню.

У справі встановлено таке.

Наказом ФОП ОСОБА_2 від 01.09.2018 № 4 ОСОБА_1 з 01.09.2018 прийнято на посаду водія автотранспортних засобів, що підтверджується копією трудової книжки останнього (арк. 4-5).

Згідно з копією табеля обліку використаного робочого часу, у ОСОБА_1 з 01.07.2021 по 31.07.2021 мала місце неявка на робоче місце з нез`ясованих причин протягом всіх 22 робочих днів у цьому періоді (арк. 26).

20.07.2021 ОСОБА_1 здав на пошту заяву до ФОП ОСОБА_2 про звільнення його за власним бажанням з 04.08.2021. В ній позивач також просив виплатити йому компенсацію за невикористані відпустки та надіслати трудову книжку за місцем його реєстрації. Цю заяву ОСОБА_1 ФОП ОСОБА_2 отримав 27.07.2021 та наклав на ній резолюцію про незгоду звільнити ОСОБА_1 з 04.08.2021 (копії заяви, фіскального чека АТ «Укрпошта» й рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення відповідного змісту арк. 7, 20, 8, 9).

Згідно з копіями табелів обліку використаного робочого часу, у ОСОБА_1 за період з 01.08.2021 по 31.08.2021 наявні прогули протягом всіх 21 робочих днів цього місяця (арк. 27); за період з 01.09.2021 по 30.09.2021 неявка з нез`ясованих причин протягом всіх 22 робочих днів цього місяця (арк. 28) та з 01.10.2021 по 31.10.2021 неявка з нез`ясованих причин протягом всіх 20 робочих днів цього місяця (арк. 29).

Управлінням Держпраці у Чернігівській області проведено позаплановий контрольний захід у ФОП ОСОБА_2 , у ході якого встановлено, що ОСОБА_1 відповідно до наказу від 01.09.2018 № 4 (трудовий договір між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю від 01.09.2018 № 1) прийнято на роботу водієм з 01.09.2018. Заяву про звільнення за власним бажанням ОСОБА_1 направлено поштовим відправленням з повідомленням про вручення на юридичну адресу ФОП ОСОБА_2 , яке відповідно до повідомлення про вручення поштового відправлення відповідного змісту ним отримане 27.07.2021. На момент проведення цього заходу трудові відносини сторін тривали, тобто трудовий договір не було розірвано, чим порушено вимоги ч. 1 ст. 38 КЗпП України. За результатами заходу ФОП ОСОБА_2 винесено припис про усунення вищеописаного порушення трудового законодавства та складено протокол за ч. 1 ст. 41 КУАП, а ОСОБА_1 роз`яснено право звернутися до суду для поновлення його порушених трудових прав. Ці обставини підтверджено копією листа згаданого Управління від 20.09.2021 № 595/25-К462/20/16-07 (арк. 10).

Постановою Семенівського районного суду Чернігівської області від 09.11.2021 справу № 744/1043/21 про скоєння ФОП ОСОБА_2 правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 41 КУАП, провадженням закрито з передачею її матеріалів керівнику Новгород-Сіверської окружної прокуратури для вирішення питання про можливість початку досудового розслідування за ознаками правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172 КК України (копія постанови арк. 11). Відомостей про подальший рух цих матеріалів у справі немає.

11.11.2021 ФОП ОСОБА_2 направив позивачу письмове оповіщення про необхідність надати пояснення щодо тривалої відсутності його на роботі з 01.07.2021 (копія оповіщення арк. 21, копія фіскального чека АТ «Укрпошта» відповідного змісту - арк. 25).

15.11.2021 комісією у складі ФОП ОСОБА_2 , працюючих у нього водіїв ОСОБА_3 та ОСОБА_4 складено акт № 2 про ненадання водієм ОСОБА_1 протягом двох робочих днів письмового пояснення по факту його відсутності на робочому місці (копія акту арк. 22).

В той же день, 15.11.2021, відповідачем повторно направлено позивачеві повідомлення про те, що відповідач залишає за собою право скласти акт про ненадання ним пояснень про причини відсутності на робочому місці з 11 по 15 листопада 2021 р. та приступити до оформлення документів для розірвання трудового договору на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України (за прогул) (копія повідомлення арк. 23).

Також в цей же день -15.11.2021 комісією у складі відповідача й водіїв ОСОБА_3 та ОСОБА_4 складено акт № 4 про прогул (відсутність на робочому місці) водія ОСОБА_1 , яким було засвідчено прогул останнього на протязі всього робочого дня 15.11.2021 (копія акту арк. 24).

Згідно з копіями табелів обліку використаного робочого часу, у ОСОБА_1 за період з 01.11.2021 по 15.11.2021 облікується неявка з нез`ясованих причин протягом всіх робочих днів цього періоду, а за період з 16.11.2021 по 19.11.2021 прогули протягом всіх робочих днів цього періоду (арк. 30).

Оспорюваним наказом № 9 від 19.11.2021 ОСОБА_1 - водія автотранспортних засобів ФОП ОСОБА_2 , звільнено за прогули без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України з виплатою компенсації за всі дні невикористаної відпустки. Підставами видачі наказу зазначені: акт про відсутність на робочому місці, акт про ненадання письмового пояснення причин відсутності на робочому місці (копія наказу арк. 6).

Аналізуючи надані докази і норми права, що регулюють спірні правовідносини, суд доходить таких висновків.

З пояснень сторін вбачається, що жодна з них не бажає продовження дії укладеного ними трудового договору.

У справі немає доказів, що позивач з 02.07.2021 по дату припинення сторонами трудових правовідносин був відсутнім на роботі з поважних причин. Зокрема, у справі відсутні докази протиправного відсторонення відповідачем позивача від роботи за цей період. Отже, висновок суду про те, що починаючи з 02.07.2022 позивач перебував у прогулі без поважних причин, є вірним.

Відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі наявності поважних причин звільнення з роботи за власним бажанням, які унеможливлюють продовження роботи, роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Але у справі відсутні докази, що у ОСОБА_1 для розірвання трудового договору з ФОП ОСОБА_2 , малася поважна причина. Тому останній мав право на незгоду звільнити ОСОБА_1 до закінчення двотижневого строку попередження про своє звільнення.

Ні стаття 38, ні стаття 241-1 КЗпП України не містять норми, що регламентувала б, з якого моменту необхідно відліковувати строк попередження працівником роботодавця про намір розірвати трудовий договір у разі подання працівником заяви про звільнення по пошті: чи з дати здачі заяви на пошту, чи з дати фактичного отримання її роботодавцем. Виходячи з сенсу цих статей апеляційний суд доходить висновку, що роботодавець є попередженим про розірвання трудового договору лише з дати отримання ним відповідної заяви працівника. Отже оскільки відповідач отримав заяву позивача про звільнення 27.07.2021, то у позивача виникло право розірвати трудовий договір з відповідачем за ч. 1 ст. 38 КЗпП України на підставі цієї заяви лише 11.08.2021, а у відповідача відповідно виник обов`язок розірвати укладений ними договір з цієї дати.

Так як з 02.07.2021 по 11.08.2021 ОСОБА_1 був відсутній протягом всього робочого часу на роботі без поважних причин, то ФОП ОСОБА_2 мав право звільнити його за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України по 10.08.2021. Але ФОП ОСОБА_2 не реалізував цього права. Тому він зобов`язаний був через 14 днів після отримання заяви позивача про звільнення за власним бажанням задовольнити її. Тобто 11.08.2021 ФОП ОСОБА_2 втратив право звільнити ОСОБА_1 за прогул та одночасно набув обов`язок звільнити його за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Отже відповідачем безпідставно не задоволено заяву позивача про звільнення за власним бажанням: він зобов`язаний звільнити позивача на підставі цієї заяви після спливу 14 днів від дня її фактичного отримання, тобто з 11.08.2021. З цього і з того, що обидві сторони не бажають продовження дії трудового договору, випливає, що оспорюваний позивачем наказ про звільнення є незаконним в частині дати і формулювання причини розірвання сторонами трудового договору.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 5 і ч. 1 ст. 13 ЦПК України, спосіб захисту порушених прав обирається позивачем. ОСОБА_1 заявив вимоги про зобов`язання звільнити його на підставі поданої заяви від 20.07.2021. Ця вимога може бути задоволена шляхом застосування судом для вирішення спору між сторонами приписів наведених у трьох попередніх абзацах норм права, які регулюють спірні правовідносини. Відповідно до цих норм, висновок суду І інстанції про зобов`язання відповідача звільнити позивача на підставі поданої ним заяви про звільнення за власним бажанням є правильним, але в той же час суд не зазначив, з якої дати слід звільнити позивача. Тому:

- апеляційний суд констатує, що позовні вимоги ОСОБА_1 про поновлення на роботі та про зобов`язання звільнити його за власним бажанням є взаємовиключними. Тому вказівки суду про поновлення останнього на роботі підлягають виключенню з рішення;

- припис місцевого суду про звільнення підлягає доповненню вказівкою про дату, з якої має припинитися укладений сторонами трудовий договір, а саме що він підлягає розірванню з 11 серпня 2021 року. В порядку ч. 1 ст. 267 ЦПК України апеляційний суд зазначає, що для відновлення порушених прав позивача відповідач повинен на зміну оспорюваного наказу видати наказ про звільнення позивача з роботи з 11.08.2021 за власним бажанням, за ч. 1 ст. 38 КЗпП України, на підставі поданої ним заяви, що датована 20.07.2021.

Виходячи з встановлених і описаних вище обставин справи та визначених відповідно до них правовідносин апеляційний суд не може дійти висновку, що доводи апеляційної скарги дають підстави для повної відмови у задоволенні позову.

Отож оскаржуване рішення в частині вирішення позовних вимог належить змінити приведенням його у відповідність до викладеного вище й залишити його без змін в іншій частині. Законність та обґрунтованість цього рішення перевірено у межах доводів апеляційної скарги.

Оскільки розгляд апеляційної скарги не закінчився відмовою в задоволенні позову, то підстав для перерозподілу судових витрат нема.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 374, 375, 376 ч. 4, 381, 382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 адвоката Марченко Ніни Іванівни задовольнити частково.

Рішення Семенівського районного суду Чернігівської області від 24 червня 2021 року змінити у наведений нижче спосіб:

- виключити з рішення припис про поновлення ОСОБА_1 на роботі водія у фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 ;

- доповнити вказівку про обов`язок фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 звільнити ОСОБА_1 датою: з 11 серпня 2021 року.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але вона може бути оскаржена до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом 30 днів з дня складення повної постанови.

Головуючий: Судді: