Провадження № 2/161/1237/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 січня 2022 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого - судді Черняка В.В.,

за участю секретаря судового засідання - Жаловаги І.П.,

позивача - ОСОБА_1 ,

відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що вона є одноосібним власником будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Вказане нерухоме майно належить їй на праві приватної власності згідно договору дарування. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14.08.2019 року, яке набрало законної сили, було розірвано. Відповідач не бажає добровільно знятись з реєстрації, хоча останніх декілька років має інше житло. Факт його реєстрації у вказаному житловому приміщенні обмежує позивача у реалізації права власності.

З огляду на наведене, зважаючи також на те, що ОСОБА_2 не пов`язаний з позивачем спільним побутом, не є власником житла, ОСОБА_1 просить суд ухвалити рішення про визнання відповідача, таким, що втратив право користування зазначеним житловим будинком та стягнути на її користь судові витрати у справі.

Ухвалою суду від 18 жовтня 2021 року справу було прийнято до розгляду та відкрито провадження.

30 листопада 2021 року на адресу суду надійшло клопотання відповідача про надання терміну для можливого примирення сторін, де крім іншого, останній вказує, що він дійсно з 2019 року не проживає в даному будинку, однак, в період шлюбу відбулось значне поліпшення житла, в тому числі збільшено його площу. Зазначає також те, що чинним законодавством передбачено визнання за ним права власності на частину майна, проте така можливість є для нього затратною.

Правом подачі відзиву на позов ОСОБА_2 не скористався.

В судовому засіданні позивач позов підтримала у повному обсязі та просила його задовольнити.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечив, просив відмовити в позові.

Заслухавши пояснення та доводи сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 1996 року, який рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 серпня 2019 року, що набрало законної сили, було розірвано (а.с.11).

ОСОБА_1 є одноосібним власником об`єкту нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 , що стверджується нотаріально посвідченим договором дарування від 19 квітня 2001 року (реєстраційний № 372) та витягом № 1887665 від 03.11.2003 (а.с.8-9).

Враховуючи вказане, житловий будинок не є об`єктом спільної власності подружжя та належить позивачу на праві приватної власності. Доказів іншого стороною відповідача не надано.

Згідно довідки про склад зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, що видана на ім`я ОСОБА_1 , станом на 30.06.2021 року в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано п`ять осіб, а саме: позивач, троє спільних дітей колишнього подружжя та відповідач (а.с. 12).

Факт не проживання відповідача за адресою зареєстрованого місця проживання підтверджується актом № 40-5/65/2021 від 05.07.2021 року Виконавчого комітету Луцької міської ради (а.с. 13).

За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Згідно із частиною третьою статті 319 Цивільного кодексу України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Як зазначив Верховний Суд України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16, аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14, аналіз правових норм ст. 383, 391, 405 ЦК України та ст. 156 ЖК України дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Статтею 4 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV) визначено перелік речових прав, похідних від права власності: право користування (сервітут); інші речові права відповідно до закону. Тобто, під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи.

Частиною 1 статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Відносини набуття права користування житлом на підставі сімейних відносин регулюється статтею 405 ЦК України, а саме: члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Разом із цим, ця норма є частиною розділу, що регулює відносини користування чужим майном (сервітуту) і визначає підставу набуття права користування. Відповідно до статті 406 ЦК України сервітут може бути припинено за припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Нормами ст. З Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно з частини 2 статті 104 СК України підставою припинення шлюбу є його розірвання.

У частині першій статті 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права.

Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника.

Зазначена норма не передбачає і самостійного характеру права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу.

Разом із тим, припинення права користування житловим приміщенням колишнього члена сім`ї власника житлового будинку може бути підтверджено у судовому порядку, якщо це право пов`язане із захистом права власності відповідно до статті 391 ЦК України, за змістом якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) також зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

При цьому, право члена сім`ї власника квартири користуватися житловим приміщенням нарівні з власником свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника, отже з припиненням право власності у особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Таким чином, позивач, як власник майна, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпоряджання своїм майном на підставі положення статті 391 ЦК України у будь-який час.

Положеннями ч.2 ст. 405 УК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач тривалий час не проживає за адресою місця реєстрації, вказаний факт не ним не заперечується.

Звертаючи увагу на те, що відповідач більше не входить до кола членів сім`ї власника, подальше перебування його у будинку, що є приватною власністю позивача, та реалізація ним права користування житловим приміщенням можлива за погодженням із ОСОБА_1 , та наявності відповідної угоди між ними (усної чи письмової) про безоплатний чи інший порядок користування житлом.

Відтак, інтереси позивача, як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси колишнього члена його сім`ї, у якого припинилися правові підстави користування чужим майном.

Припинення права розпорядження майном в даному випадку пов`язане із захистом права власності особи, оскільки факт реєстрації відповідача у спірній квартирі за умови відсутності для того передбачених законом підстав є достатнім доказом наявності перешкод, що унеможливлюють користування та розпорядження позивачем належним їй майном на власний розсуд.

За таких обставин, суд оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, а також враховуючи характер спірних правовідносин сторін, приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

В порядку ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, що був сплачений позивачем при звернені до суду у розмірі 908 гривень.

При вирішенні питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу слід зазначити наступне.

Статтею 133 ЦПК України, встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Право на правничу допомогу в Україні гарантовано ст. 59 Конституції України та ст. 15 ЦПК України.

За ч. ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Стороною позивача дотримано вимоги ч. 8 ст. 141 ЦПК України.

На підтвердження понесених судових витрат позивача в матеріалах справи міститься договір про надання професійної правничої допомоги № 32 від 27.09.2021 року (а.с. 14), акт виконаних робіт до вказаного договору № 32 від 27.09.2021 року (а.с.15) та квитанція до прибуткового касового ордеру № 14 від 27.09.2021 року на суму 3000 грн. (а.с.16).

З огляду на вказане, враховуючи задоволення позовних вимог, з позивача на користь відповідача підлягає до стягнення сума витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3000 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 64 ЖК України, ст. 386, 391, 405, 406 ЦК України, ст.ст. 2, 10, 12, 76, 77, 141, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 908,00 (дев`ятсот вісім) грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3000 (три тисячі) грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач: ОСОБА_2 (адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП невідомий).

Повний текст судового рішення складено 12 січня 2022 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області В.В. Черняк