Постанова

Іменем України

19 жовтня 2022 року

м. Київ

справа № 532/222/20

провадження № 61-13941св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Бутенківська сільська рада Кобеляцького району Полтавської області, правонаступником якої є Білецька селищна рада Полтавського району Полтавської області, Кобеляцька районна державна адміністрація Полтавської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Полтавського апеляційного суду від 03 червня 2021 року у складі колегії суддів:

Бутенко С. Б., Гальонкіна С. А., Прядкіної О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом

до Бутенківської сільської ради Кобеляцького району Полтавської області та Кобеляцької районної державної адміністрації Полтавської області про визнання права на земельну частку (пай).

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 , після якої він, як спадкоємець

за заповітом, прийняв спадщину. Вказував, що ОСОБА_2 була членом колективного сільськогосподарського підприємства «Заповіт»

(далі - КСП «Заповіт») під № 26 у списку пенсіонерів, але станом на момент смерті не встигла отримати сертифікат на право на земельну частку (пай).

Зазначав, що з огляду на положення статті 2 указу Президента України

від 08 серпня 1995 року «Про порядок паювання земель, переданих

у колективну власність сільськогосподарським підприємствам

і організаціям» № 720/95 право власності на земельну частку (пай) виникає не з часу внесення членів КСП до списків, доданих до державного акта

на право колективної власності на землю, перевірки, затвердження

і уточнення цих списків, а з моменту передачі власності на землю конкретному КСП, членом якого вини є.

КСП «Заповіт» отримав державний акт на право колективної власності

29 грудня 1994 року, таким чином саме з цього часу у ОСОБА_2 були всі умови для виникнення права на пай. Вказував, що право спадкодавця на земельну частку (пай) увійшло до складу спадщини, проте він не має можливості оформити своє право власності на спадкову земельну частку (пай) у позасудовому порядку, у зв`язку з відсутністю документа, що підтверджує право власності спадкодавця на вказане спадкове майно.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив суд визнати за ним право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Заповіт» с. Бережнівка, Бутенківської сільської ради Кобеляцького району Полтавської області за рахунок земель сільськогосподарського призначення, що розташовані за межами населеного пункту на території Бутенківської сільської ради Кобеляцького району Полтавської області, розміром 3,59 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) у порядку спадкування після смерті ОСОБА_2 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Кобеляцького районного суду Полтавської області від 01 лютого 2021 року у складі судді Тесленко Т. В. позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право в порядку спадкування за заповітом

на земельну частку (пай), яка перебуває у колективній власності

КСП «Заповіт» с. Бережнівка Бутенківської сільської ради Кобеляцького району Полтавської області за рахунок земель сільськогосподарського призначення, що розташовані за межами населеного пункту на території Бутенківської сільської ради Кобеляцького району Полтавської області, розміром 3,59 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), що належала ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно зі списком-додатком громадян пенсіонерів-членів КСП «Заповіт» Бутенківської сільської ради Кобеляцького району Полтавської області, до державного акту на право колективної власності на землю серії ПЛ № 00001, де вона значиться під номером 26.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що внаслідок відсутності правовстановлюючого документу на спадкову земельну частку (пай), позивач не може отримати свідоцтва про право на спадщину за заповітом на це майно, а отже порушено його право, належність цього майна померлій ОСОБА_2 підтверджується належними та допустимими доказами,

а позивач має право на це майно у порядку спадкування за заповітом, тому позов підлягає задоволенню.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 14 квітня 2021 року у зв`язку

з реорганізацією Бутенківської сільської ради Кобеляцького району Полтавської області шляхом приєднання до Білицької селищної ради Полтавського району Полтавської області замінено відповідача у справі його правонаступником.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 03 червня 2021 року апеляційну скаргу Білицької селищної ради Полтавського району Полтавської області задоволено. Рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 01 лютого 2021 року скасовано та ухвалено у справі нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що установивши,

що з часу видачі КСП «Заповіт» державного акта на право колективної власності на землю 29 грудня 1994 року ОСОБА_2 мала право

на отримання сертифіката на земельну частку (пай) у землях КСП «Заповіт», як член колективного сільськогосподарського підприємства, включений

до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай), і таке право внаслідок смерті спадкодавця 16 травня 1995 року перейшло у порядку спадкування за заповітом до ОСОБА_1 , який повинен був дізнатися про порушення права на земельну частку (пай) з початку розпаювання земель колишніх колгоспів, що є загальновідомим фактом, проте

у передбачений законом строк з вказаними вимогами не звернувся

(стаття 76 ЦК УРСР), суд апеляційної інстанції відмовив у задоволенні позову у зв`язку із пропуском позовної давності.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У серпні 2021 року до Верховного Суду засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на постанову Полтавського апеляційного суду від 03 червня 2021 року, у якій просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Підставою касаційного оскарження вказаного судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, вказує, що суд в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 17 березня 2020 року у справі № 396/1683/18-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційну скаргу мотивовано тим, що судом апеляційної інстанції не було враховано те, що відповідно до встановлених обставин справи та вимог закону позивач намагався отримати право власності на земельну ділянку, проте державний нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на земельну частку (пай) у зв`язку із відсутністю документа, що посвідчує право власності.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року відкрито касаційне провадження у вищевказаній справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.

У жовтні 2021 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 12 жовтня 2022 року справу за позовом ОСОБА_1 до Бутенківської сільської ради Кобеляцького району Полтавської області, правонаступником якої є Білецька селищна рада Полтавського району Полтавської області, та Кобеляцької районної державної адміністрації про визнання права на земельну ділянку (пай)призначено до судового розгляду.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У листопаді 2021 року до Верховного Суду надійшов відзив Білицької селищної ради Полтавського району Полтавської області на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у якому вона просила постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 , внаслідок чого відкрилася спадщина.

За життя, 05 травня 1995 року ОСОБА_2 склала заповіт, посвідчений секретарем Бутенківської сільської ради Кобеляцького району Полтавської області за № 97 у реєстрі, згідно якого все майно де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона за законом матиме право заповіла онуку ОСОБА_1 .

01 вересня 1995 року ОСОБА_1 звернувся до Кобеляцької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, на підставі якої відкрито спадкову справу № 732.

02 грудня 1995 року державним нотаріусом Кобеляцької державної нотаріальної контори Корнєєвим В. В. на ім`я ОСОБА_1 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, реєстровий номер 2662, на житловий будинок з господарчими побудовами, який знаходиться

у с. Бережнівка Кобеляцького району Полтавської області на земельній ділянці площею 0,33 кв. м, що належав померлій ОСОБА_2 на підставі довідки, виданої Бутенківською сільською радою 13 листопада 1995 року за № 420, що зареєстровано у погосподарській книзі за № 1534.

ОСОБА_2 , як пенсіонер, член КСП «Заповіт» була включена до списків громадян - членів колективного сільськогосподарського товариства «Заповіт» Бутенківської сільської ради Кобеляцького району Полтавської області, доданого до державного акта на право колективної власності на землю серії ПЛ № 00001 від 29 грудня 1994 року.

Постановою державного нотаріуса Кобеляцької державної нотаріальної контори Русняк Р. В. від 29 січня 2020 року за вих. № 56/02-31

ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на земельну частку (пай) розміром 3,59 умовних гектарів, розташовану на території Бутенківської сільської ради Кобеляцького району Полтавської області,

у зв`язку з відсутністю документа, що посвідчує право власності на земельну частку (пай).

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону постанова суду апеляційної інстанції відповідає.

Відповідно до частин першої, другої статті 2 Закону України від 05 червня 2003 року № 899-IV «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).

Згідно з пунктом 2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року

№ 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому

і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 24 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами

ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом колективного сільськогосподарського підприємства на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність.

Згідно з пунктами 4, 5, 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у редакції від 16 січня 2003 року, ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої ЦК України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Правовідносини, що є предметом розгляду у цій справі, виникли до набрання чинності ЦК України, отже для вирішення цієї справи підлягають застосуванню норми ЦК УРСР.

Відповідно до положень статті 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

У статті 527 ЦК УРСР зазначено, що спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті.

Згідно статті 529 ЦК УРСР діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого при спадкоємстві за законом є спадкоємцями першої черги в рівних частках.

Стаття 548 ЦК УРСР визначає, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до положень статті 549 ЦК УРСР спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

За правилами статті 71 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Відповідно до положень статті 74 ЦК УРСР вимога про захист порушеного права приймається до розгляду судом, арбітражем або третейським судом незалежно від закінчення строку позовної давності.

Згідно із статтею 75 ЦК УРСР позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін.

Відповідно до положень статті 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), неодноразово наголошував, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Статтею 80 ЦК УРСР передбачено, що закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав пропуску позовної давності на звернення до суду із цим позовом.

Встановлено, що після смерті баби у 1995 році позивач, прийнявши спадщину, мав об`єктивну можливість дізнатися про порушення своїх прав, оскільки мій звернутися до відповідних органів влади чи інших підприємств та установ за отриманням інформації щодо включення спадкодавця до списку пайовиків КСП «Заповіт», у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про пропуск позивачем позовної давності, передбаченого статтями 71, 76 ЦК УРСР, що є підставою для відмови у позові на підставі статті 80 ЦК УРСР.

Позивач не ставив питання про визнання поважними причин пропуску строку позовної давності, не зазначив обставин, які протягом двадцяти п`яти років перешкоджали йому звернутись до суду за захистом своїх прав, а тому суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що порушене право не підлягає захисту.

Колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, оскільки суд правильно застосував до правовідносин сторін норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та дійшов обґрунтованого висновку, за встановлених обставин у межах заявлених позовних вимог, про відмову у їх задоволенні у зв`язку із застосуванням наслідків спливу позовної давності, що узгоджується з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 702/962/17 (провадження № 61-40068св18) та від 11 лютого 2022 року у справі №371/479/19 (провадження № 61-3767св21).

Посилання ОСОБА_1 як на підставу касаційного оскарження на застосування норм права без урахування висновків у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 17 березня 2020 року у справі № 396/1683/18-ц,не заслуговують на увагу, оскільки у справі, яка переглядається, та у справі, на яку посилається заявник, встановлені різні фактичні обставини.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Полтавського апеляційного суду від 03 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту

її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта