_________________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 2-5058/11
Провадження № 4-с/947/59/22
УХВАЛА

12.10.2022 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Салтан Л.В.,

за участю секретаря судового засідання Остапчук О.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі скаргу ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) на бездіяльність Другого Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (м. Одеса, вул. Ген. Петрова, 1), заінтересована особа АТ КБ «Приватбанк» (м. Київ, вул.. Грушевського, 1Д) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

15.08.2022 року до Київського районного суду м. Одеси надійшла скарга ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) на бездіяльність Другого Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (м. Одеса, вул. Ген. Петрова, 1), заінтересована особа АТ КБ «Приватбанк» (м. Київ, вул.. Грушевського, 1Д) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії.

В обгрунтування своєї скарги зазначила, що в проваджені Київського районного суду м. Одеси розглядалась цивільна справа №2-5058/11 за позовом Акціонерного Товариства Комерційний Банк ПриватБанк (Далі за текстом - Позивач) до ОСОБА_1 (Далі за текстом - Скаржник/Відповідач) про стягнення боргу.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 14.11.2011 року позовну заяву Позивача було задоволено. 18.04.2012 року було видано виконавчий лист №2-5058/11.

На підставі виконавчого листа було відкрито виконавче провадження №35168715 у 09.11.2012 року державним виконавцем була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження №35168715.

11.10.2013 року державним виконавцем на підставі п. 4 ч. 1 ст. 47 Закону України Про виконавче провадження (в редакції закону станом на 11.10.2013 року) була винесена постанова про повернення виконавчого документу стягувачу, оригінал виконавчого листа направлений до ПАТ КБ ПриватБанк.

В провадженні Київського районного суду м. Одеси розглядалась цивільна справа №520/5814/13-ц за позовом Акціонерного Товариства Комерційний Банк ПриватБанк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 03.09.2013 року по справі №520/5814/13-ц позовну заяву Позивача було задоволено.

20.02.2014 року державним виконавцем винесена постанова про відкриття виконавчого провадження №42452108.

08.09.2014 року державним виконавцем на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України Про виконавче провадження (в редакції закону станом на 11.10.2013 року) винесена постанова про повернення виконавчого документу стягувану.

09.02.2022 року Адвокат Таштанова Олена Георгіївна звернулась до Другого Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі із заявою про зняття арешту та інших засобів примусу з ОСОБА_1 , оскільки немає правових підстав для продовження застосовувати заходи примусу через майже 9 та 8 років після завершення виконавчого провадження.

Відповіддю від 20.07.2022 року (отримана 21.07.2022 року) заяву було залишено без задоволення та рекомендовано виконати рішення суду, після цього будуть зняти всі заходи примусу зі Скаржника.

Скаржник не може погодитись із такою відповіддю державної виконавчої служби та вважає такі дії протиправними та такими, що порушують права Скаржника, з огляду на це Скаржник змушений звернутись до Суду зі скаргою на бездіяльність державного виконавця щодо не зняття заходів примусу після завершення виконавчого провадження.

Щодо строку оскарження зазначив, що 04.08.2022 року Скаржник вже звертався до Суду із скаргою на дії виконавця, проте ухвалою від 05.08.2022 року (ухвала отримана 08.08.2022 року) відповідну скаргу було повернуто без розгляду.

Відповідно до приписів ст. 449 строк на звернення зі скаргою на дії (бездіяльність) виконавця становить 10 днів.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20.12.2007 у справі "Фінікарідов проти Кіпру").

У рішенні від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України", Європейський суд з прав людини зробив висновок про те, що правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обгрунтовані підстави.

Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному об`ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основних свобод.

У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі "Іліан проти Туреччини", зазначено правило встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.

Практика Європейського суду з прав людини при застосуванні положень пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує? кожному право на звернення до суду, акцентує увагу на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Жоффр де ля Прадель проти Франції" від 16.12.1992).

В даному випадку Скаржник розуміє, що його заяву було повернуто без розгляду через те, що до неї не було додано підтвердження направлення копії скарги до інших учасників справи, проте обмежити право Скаржника на захист його порушених прав лише через ненадання підтвердження направлення скарги іншим учасникам справи було б занадто формальним ставленням до передбачених законом вимог. Крім цього, з огляду на те, що предмет спору є зняття арешту, відмовити у поновлені строку на звернення до суду було б неспівмірно із наслідками.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями зазначена скарга передана судді Салтан Л.В.

Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси від 18.08.2022 року прийнято скаргу до провадження.

Скаржник ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, надав заяву, відповідно до якої просила скаргу задовольнити та розглянути скаргу за її відсутності.

Представник стягувача ПАТ КБ «Приватбанк» в судове засідання не з`явився, відзив на скаргу не надав.

Представник Другого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) в судове засідання не з`явився, надав клопотання про розгляд скарги за її відсутності, у задоволенні скарги просила відмовити. В матеріалах справи наявний відзив, відповідно до якого, державний виконавець посилається на те, що Виконавче провадження № 35168715 з виконання виконавчого листа №2-5058/1 1 від 18.04.2012 виданого Київським районним судом м. Одеси про стягнення 114 550,23 гривень на користь ПАТ КБ «Приватбанк» перебувало на виконанні з 09.11.2012 по 11.10.2013 та виконавчий документ повернуто на адресу ПАТ КБ «Приватбанк» па підставі п. 4 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції 606- XIV від 11.10.2013).

Посилання скаржника на статтю 50 Закону є хибним, так як дана норма поширюється на виконавчі провадження, що завершені відповідно до статті 49 Закону. Положення про зняття арешту не поширюються на статтю 47, за якою виконавчий документ повертається стягувану з правом повторного пред`явлення до виконання.

Аналогічна ситуація за виконавчим провадженням № 42452108 з виконання виконавчого листа № 520/5814/13-ц виданого 06.02.2014 Київським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 104 647,79 гривень. Виконавчий документ повернуто стягувану на підставі н. 2 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції №606-ХІУ від 20.07.2014) від 08.09.2014.

Викладені у скарзі факти про стягнення виконавчого збору згідно положень Закону, який діяв станом на 2013 рік не мають жодного відношення до відповіді Другого Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі, яка надана у 2022 році. На спірні правовідносини, що виникли після отримання відповіді поширюються положення Закону України «Про виконавче провадження» у редакції 1404-УІІІ від 19.07.2022.

Підставами для зняття арешту з майна чи коштів боржника, серед інших, відповідно до статті 59 Закону у чинній редакції є - надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника.

Ураховуючи викладене, після отримання заяви скаржника щодо зняття арештів, Другим Київським відділом державної виконавчої служби у м. Одесі надано відповідь в межах діючого законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 450 ЦПК України неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

З матеріалів справи судом встановлено, що у проваджені Київського районного суду м. Одеси розглядалась цивільна справа №2-5058/11 за позовом Акціонерного Товариства Комерційний Банк ПриватБанк (Далі за текстом - Позивач) до ОСОБА_1 (Далі за текстом - Скаржник/Відповідач) про стягнення боргу.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 14.11.2011 року позовну заяву Позивача було задоволено. 18.04.2012 року було видано виконавчий лист №2-5058/11.

На підставі виконавчого листа було відкрито виконавче провадження №35168715 у 09.11.2012 року державним виконавцем була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження №35168715.

11.10.2013 року державним виконавцем на підставі п. 4 ч. 1 ст. 47 Закону України Про виконавче провадження (в редакції закону станом на 11.10.2013 року) була винесена постанова про повернення виконавчого документу стягувачу, оригінал виконавчого листа направлений до ПАТ КБ ПриватБанк.

В провадженні Київського районного суду м. Одеси розглядалась цивільна справа №520/5814/13-ц за позовом Акціонерного Товариства Комерційний Банк ПриватБанк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 03.09.2013 року по справі №520/5814/13-ц позовну заяву Позивача було задоволено.

20.02.2014 року державним виконавцем винесена постанова про відкриття виконавчого провадження №42452108.

08.09.2014 року державним виконавцем на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України Про виконавче провадження (в редакції закону станом на 11.10.2013 року) винесена постанова про повернення виконавчого документу стягувану.

09.02.2022 року Адвокат Таштанова Олена Георгіївна звернулась до Другого Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі із заявою про зняття арешту та інших засобів примусу з ОСОБА_1 , оскільки немає правових підстав для продовження застосовувати заходи примусу через майже 9 та 8 років після завершення виконавчого провадження.

Відповіддю від 20.07.2022 року (отримана 21.07.2022 року) заяву було залишено без задоволення та рекомендовано виконати рішення суду, після цього будуть зняти всі заходи примусу зі Скаржника.

Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи (розділ VIІ ЦПК України).

Скаргу подано боржником з підстав незаконності постанови про накладення арешту на все майно, відсутність підстав для збереження арешту. Способом захисту прав, вважає, є визнання протиправною постанови та скасування судом арешту нерухомого майна, накладеного оскаржуваною постановою.

Щодо строку звернення до суду.

Відповідно до статті 385 ЦПК скаргу на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби може бути подано до суду у десятиденний строк, а при оскарженні постанови про відкладення провадження виконавчих дій - у триденний строк, які обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод. Якщо в законі встановлено спеціальний порядок обчислення строків звернення заявника зі скаргою до суду (наприклад, стаття 26 - оскарження постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження, стаття 58 - оскарження оцінки майна, визначеної за результатами рецензування звіту про оцінку майна (Закону про виконавче провадження), їх перебіг має визначатися за цими нормами, а не за нормами статті 385 ЦПК.

Такі строки є процесуальними, можуть бути поновлені за наявності поважних для цього причин за заявою заявника, яка подається одночасно зі скаргою або викладається в скарзі у вигляді клопотання.

Відповідно до ч. 1 ст. 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Поважність причин пропуску строку звернення до суду з скаргою скаржник мотивує тим, що 04.08.2022 року Скаржник вже звертався до Суду із скаргою на дії виконавця, проте ухвалою від 05.08.2022 року (ухвала отримана 08.08.2022 року) відповідну скаргу було повернуто без розгляду.

Суд приймає до уваги те, що виконавче провадження в межах якого накладено арешт знищено у зв`язку з закінченням строків зберігання. Таким чином, перевірити отримування постанови про накладення арешту не видається за можливе. Скаргу направлено до суду поштою в межах десятиденного строку після отримання ухвали про повернення скарги.

Отже, суд вважає, що причини пропуску звернення до суду з даною скаргою є поважними, тому підлягають поновленню.

Щодо законності постанови про арешт майна.

Між сторонами склались правовідносини, які регулюються спеціальним Законом України «Про виконавче провадження» № 606-ХIV від 1999 року (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно з п. 2, п. 4 ч. 1 ст. 47 наведеного Закону виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо, зокрема, у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а, здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними та стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат на організацію та проведення виконавчих дій, авансування яких передбачено цим Законом, незважаючи на попередження державного виконавця про повернення йому виконавчого документа;

Згідно з ч. 5 ст. 47 Закону повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.

Відповідно до ст. 49 цього ж Закону виконавче провадження підлягає закінченню у передбачених частиною 1 цієї статті випадках. При цьому, даною нормою не передбачено такого випадку закінчення виконавчого провадження, якщо виконавчий лист повернуто стягувачу у зв`язку з відсутністю майна у боржника.

Згідно з ч. 1 та 2 ст. 50 Закону у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження.

Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Відповідно до ст. 60 Закону України "Про виконавче провадження" з майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом.

Тобто, у разі повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі п.п. 2, 4 ч. 1 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження", виконавче провадження не вважається закінченим.

Підстави зняття арешту державним виконавцем визначено в ст. 60 Закону (в редакції чинній на час прийняття постанови).

У разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав відсутності у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення, Закон не наділяє державного виконавця повноваженнями на зняття арешту з майна боржника.

Таким чином, у разі повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п.п. 2, 4 ч. 1 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження не є закінченим, після якого могли б наступити правові наслідки, передбачені ч. 2 ст. 50 Закону України "Про виконавче провадження", - зняття арешту, накладеного на майно боржника).

Частина 6 ст. 28 № 606-ХIV від 1999 року (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачала у разі завершення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 47, пунктами 2 і 8 частини першої статті 49 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня після завершення (закінчення) такого виконавчого провадження відкриває виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору.

В разі виділення постанови про стягнення виконавчого збору в окреме провадження державний виконавець відкриває інше виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору, про що приймає постанову, але в такому випадку, з урахуванням положень статті 50 Закону, стягнення відбувається, в тому числі, й за рахунок майна чи коштів боржника, арешт на які був накладений під час примусового виконання судового рішення про стягнення коштів (постанова Верховного Суду від 26.01.2021 у справі №369/3757/20).

Заявником не надано доказів сплати виконавчого збору, що також є підставою для відмови в скасуванні арешту з майна.

Отже, проаналізувавши аргументи заявника та норми Закону України «Про виконавче провадження», суд вважає, що позиція заявника про те, що строк пред`явлення до виконання виконавчого листа сплив, оскільки такий виконавчий лист не визнавався таким, що не підлягає виконанню, окрім того судові не відомо чи поновлював позивач строк для пред`явлення данного виконавчого листа до виконання чи ні.

Відповідно до п. 5.6.2 Інструкції про проведеня виконавчих дій (чинна на час прийняття оскаржуваної постанови) Державним виконавцем за постановою про відкриття виконавчого провадження або за постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження може бути накладений арешт у межах суми стягнення за виконавчими документами з урахуванням витрат, пов`язаних з проведенням виконавчих дій на виконання, на все майно боржника або на окремо визначене майно боржника.

Тобто,арешт накладається виконавцем на все майно боржника в межах суми стягнення. Таким чином, судом не встановлено порушень державним виконавцем порядку накладення арешту про які стверджував скаржник.

Відповідно до ч. 3 ст. 451 ЦПК України, якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Керуючись ст.ст.1, 47, 49, 50, 60, 74 Закону України «Про виконавче провадження», ст.ст.2, 4, 10-12, 43, 48, 76, 81, 89, 247, 258, 259, 260, 263, 268, 447, 450-451 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні скарги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) на бездіяльність Другого Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (м. Одеса, вул. Ген. Петрова, 1), заінтересована особа АТ КБ «Приватбанк» (м. Київ, вул.. Грушевського, 1Д) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду шляхом подачі в 15 денний строк з дня її проголошення.

Повний текст ухвали складено 12.10.2022.

Суддя Салтан Л. В.