Провадження № 22-ц/812/646/22
ПОСТАНОВА

Іменем України

29 вересня 2022 року м. Миколаїв

справа № 487/2752/20

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Данилової О.О., Шаманської Н.О.,

переглянувши у письмовому провадженні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського обласного управління Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва, ухвалене 13 жовтня 2021 року під головуванням судді Нікітіна Д.Г., повний текст судового рішення складений цього ж дня,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2020 року Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеське обласне управління Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі АТ «Ощадбанк») звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позивач зазначав, що 12 жовтня 2012 року між ПАТ «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є АТ «Державний ощадний банк України», та ОСОБА_1 укладено договір № 504668 про відкриття та обслуговування рахунку і випуск платіжної картки.

Згідно з п. 1.1., п. п. 1.1.1, 1.1.2. Договору АТ «Ощадбанк» відкрило відповідачці рахунок за тарифним пакетом "Зарплатний", поточний рахунок № НОМЕР_1 в гривні України і надав платіжну картку типу Mastercard Debit Standard та ПІН-конверт до неї. Згодом поточний рахунок позичальника було змінено з рахунку НОМЕР_1 на рахунок НОМЕР_2 .

31 березня 2014 року сторонами було укладено Додатковий договір № 1 до Договору № 504668, відповідно до п. п. 1.1.4. якого Банк встановив Клієнту кредитний ліміт у сумі 21000,00 грн зі строком дії кредиту (користування ним) на відповідний період дії платіжної картки. Процентна ставка за кредитом є фіксованою і складає 24 % річних та сплачується щомісячно. Процентна ставка за несанкціонованим овердрафтом складає 35 % річних.

Посилаючись на викладене та порушення відповідачем своїх зобов`язань, що призвело до заборгованості за кредитним договором, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість, що станом на 26 березня 2020 року складає 46436грн 89 коп. з яких: 13 996 грн 67 коп. - заборгованість за кредитом; 15503грн16 коп. - заборгованість за процентами; 6 грн 41 коп. заборгованість за комісією, 11 752 грн 51 коп. заборгованість за пенею, 163 грн 36 коп. - 3% річних за несвоєчасне погашення боргу, 1235 грн 00 коп. 3% річних за несвоєчасне повернення процентів, 3799 грн 78 коп. втрати від інфляції за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом.

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 просила застосувати позовну давність та задовольнити позов частково стягнувши заборгованість у загальному розмірі 16620 грн 24 коп., з яких 13 996 грн 67 коп. - заборгованість за кредитом, 1969 грн 50 коп. - заборгованість за відсотками, 6 грн 41 коп. заборгованість за комісією, 163 грн 36 коп. - 3% річних за несвоєчасне погашення боргу, 137грн17коп. 3% річних за несвоєчасне повернення процентів, 347 грн 13 коп. - втрати від інфляції за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 13 жовтня 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Ощадбанк» заборгованість за Додатковим договором № 1 до Договору № 504668 про відкриття та обслуговування рахунку у сумі 16620 грн 24 коп. та 752 грн 33 коп. судового збору.

В апеляційній скарзі АТ «Ощадбанк» просило скасувати рішення в частині відмови у стягненні процентів, пені та 3% відсотків річних, втрат від інфляції та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позов в цій частині в повному обсязі.

Апелянт зазначав, що сторони узгодили всі умови в тому числі термін користування лімітом кредитування до жовтня 2017 року, строки й порядок нарахування процентів та дію договору до повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань, а тому суд першої інстанції помилково не визнав вимоги в частині нарахованих відсотків за період з 22.04.2014 року по 26.04.2017 року та за період 26.10.2017 року по 05.11.2019 року, оскільки тлумачення умов укладеного з ОСОБА_1 кредитного договору у системному зв`язку з положеннями чинного законодавства в повній мірі узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16. Також, за твердженням апелянта, Банк звернувся з позовною заявою в межах строку позовної давності. Апелянт просив звернути увагу, що відповідно до п. 1.7 Додаткового договору № 1 списання коштів було здійснено в межах домовленостей, досягнутих між Банком та ОСОБА_1 , про що свідчить її підпис у Договорі. Також вказував, що суд безпідставно відмовив у стягненні пені та 3% річних за несвечасне погашення заборгованості у розмірі, заявленому позивачем.

Відповідач правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористалася.

Згідно частини 1 статті 369 ЦПК справа розглядається апеляційним судом без виклику учасників справи.

Відповідно ч. 13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню із наступних підстав.

Згідно ст.526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та у встановлені договором строки.

У силу статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Положеннями ч. 1 ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Частиною 2 ст. 625 ЦК встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не вставлений договором або законом.

Відповідно до ст.1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом установлено і таке вбачається з матеріалів справи, що12 жовтня 2012 року між ПАТ «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є АТ «Державний ощадний банк України», та ОСОБА_1 укладено договір № 504668 про відкриття та обслуговування рахунку і випуск платіжної картки. Згідно з п. 1.1., п. п. 1.1.1, 1.1.2. Договору Банк, відкрив Клієнту рахунок за тарифним пакетом "Зарплатний", поточний рахунок № НОМЕР_1 в гривні України і надав клієнту платіжну картку типу Mastercard Debit Standard та ПІН-конверт до неї. Згодом поточний рахунок позичальника було змінено з рахунку НОМЕР_1 на рахунок НОМЕР_2 .

31 березня 2014 року було сторонами укладено Додатковий договір № 1 до Договору № 504668, відповідно до п. п. 1.1.4. якого АТ «Ощадбанк» встановило ОСОБА_1 кредитний ліміт у сумі 21000,00 грн зі строком дії кредиту (користування ним) на період дії платіжної картки. Процентна ставка за кредитом є фіксованою і складає 24 % річних та сплачується щомісячно. Процентна ставка за несанкціонованим овердрафтом складає 35 % річних.

Пунктом 4.3. Додаткового договору № 1 передбачений обов`язок позичальника сплачувати проценти за кредитом та несанкціонованим овердрафтом щомісячно.

Згідно п. 4.4. Договору Клієнт зобов`язаний щомісячно отримувати звіт (виписку) по рахунку та сплачувати за кредитом всі платежі на підставі цього звіту (виписки) по рахунку, не пізніше 25 числа місяця наступного за звітним або на початку операційного дня наступного за вихідним, святковим днем чи неробочим згідно з Договором. В разі порушення строку сплати платежів за Договором Клієнт зобов`язаний сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період, за який сплачується пеня, від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день простроченого виконання. Також вказаним пунктом передбачений обов`язок позичальника погасити заборгованість за кредитом у повному обсязі у разі закінчення строку дії платіжної картки та непродовження її на новий строк.

На виконання вищевказаних умов кредитного договору ОСОБА_1 отримала платіжну картку з терміном дії до жовтня 2017 року, за допомогою якої розпоряджалася кредитними коштами.

Як вбачається з виписки з особового рахунку ОСОБА_1 користуючись кредитними коштами відповідачка в порушення взятих на себе зобов`язань несвоєчасно та не в повному обсязі погашала кредитну заборгованість, останнє надходження коштів на її поточний платіж було 07 листопада 2014 року.

Згідно з наданого позивачем до суду першої інстанції розрахунку, заборгованість відповідачки за вказаним кредитним договором станом на на 26 березня 2020 року складає 46436грн 89 коп. з яких: 13 996 грн 67 коп. - заборгованість за кредитом; 15503грн16 коп. - заборгованість за процентами; 6грн41 коп. заборгованість за комісією, 11 752 грн 51 коп. заборгованість за пенею, 163 грн 36 коп. - 3% річних за несвоєчасне погашення боргу, 1235грн00коп. 3% річних за несвоєчасне повернення процентів, 3799 грн 78 коп. втрати від інфляції за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом.

Розмір заявленої Банком до стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 13 996 грн 67 коп., заборгованості за комісією в розмірі 6грн.41коп. та 3% річних за несвоєчасне погашення боргув розмірі 163 грн 36 коп. відповідачем визнавався та вказані суми були стягнуті судом першої інстанції з ОСОБА_1 на користь позивача.

Рішення суду в цій частині АТ «Ощадбанк» не оскаржувало, а тому відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України законність і обґрунтованість таких висновків суду апеляційним судом не перевірялась.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із незаконності нарахування Банком процентів за кредитом після спливу строку кредитування та застосував позовну давність, про що просила відповідачка.

Згідно умов укладеного АТ «Ощадбанк» із ОСОБА_1 кредитного договору відповідачці було відкрито картковий рахунок зі строком дії кредиту (користування ним) на період дії платіжної картки. Отже, враховуючи умови кредитного договору у межах строку кредитування, ОСОБА_1 до жовтня 2017 року мала повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами у передбаченому договором розмірі, після чого відповідачка мала обов`язок повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами.

За такого, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Так, відповідно до правової позиції, викладеної у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Таким чином, позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_1 процентів за користування кредитними коштами, нарахованих Банком за період поза межами погодженого сторонами строку кредитування, є безпідставними.

Не спростовують такий висновок і посилання апеляційної скарги на погодження умовами укладеного сторонами кредитного договору його дію до повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань, з огляду на вищевикладену правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

Щодо посилань апеляційної скарги на постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16, то вона містить аналогічні висновки.

Разом із тим у пункті 6.32. вказаної постанови Велика Палата Верховного Суду зазначала, що водночас у постанові від 13 грудня 2018 року у справі № 913/11/18 за позовом ПАТ "Ощадбанк" про стягнення процентів за кредитом, нарахованих поза межами строку кредитування на підставі частини першої статті 1048 ЦК України, Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду вказав про те, що сторонами у пункті 2.7.2 кредитного договору з урахуванням принципу свободи договору (статей 6, 627 ЦК України) передбачено іншу домовленість, яка, на відміну від загального правила щомісячної виплати процентів лише у межах погодженого сторонами строку кредитування, встановленого абзацом другим частини першої статті 1048 ЦК України, допускає нарахування банком процентів за користування кредитом по день повного погашення заборгованості.

Проте колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо ухвалення оскаржуваного рішення без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду, оскільки висновки у цій справі і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

У справі № 913/11/18 Верховний Суд, скасовуючи рішення суду апеляційної інстанції та залишаючи у силі рішення суду першої інстанції зазначив, що зважаючи на правову позицію, викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, та виходячи з системного аналізу наведених вище статей ЦК України і умов кредитного договору, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін за цим договором та не позбавляє банк права на отримання належних йому відсотків за користування кредитом до повного погашення заборгованості.

Таким чином у справі, що є предметом перегляду, відмінними є, зокрема, встановлені фактичні обставини у порівнянні з обставинами справи № 913/11/18.

За такого, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в задоволенні таких вимог позивача.

З огляду на викладене посилання апеляційної скарги на те, що умовами укладеного сторонами договору було передбачено нарахування процентів та дію договору до повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань, не можуть бути прийняті до уваги.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені)- тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).

Так, судом встановлено, що умовами укладеного сторонами договору була передбачена щомісячна сплата платежів за кредитом не пізніше 25 числа місяця наступного за звітним або на початку операційного дня наступного за вихідним, святковим днем чи неробочим.

Згідно наданого Банком розрахунку заборгованість зі сплати процентів почала формуватися з 26 листопада 2014 року.

Таким чином, враховуючи дату звернення АТ «Ощадбанк» з даним позовом 12 травня 2020 року, суд першої інстанції правильно встановив, що позивачем пропущено строк позовної давності щодо частини заявлених до стягнення сум, зокрема щодо процентів, нарахованих у межах строку кредитування, проте за період за межами трирічного строку позовної давності.

Позивачем заявлено вимоги про стягнення пені за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом, розрахованої за період з 26 грудня 2014 року до 27 жовтня 2019 року.

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги, зокрема, про стягнення неустойки.

Відтак, не може бути стягнута неустойка, нарахована на суму заборгованості за вимогами, щодо яких позовна давність була пропущена.

Перебіг позовної давності для стягнення неустойки (пені, штрафу) за кожним з прострочених щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну їх сплати.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Відтак, стягнути неустойку (зокрема і пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише у межах спеціальної позовної давності.

Отже, судом вірно відмовлено у позові про стягнення пені, нарахованої на проценти щодо яких позивачем пропущено позовну давність.

Крім того, оскільки після спливу визначеного договором строку кредитування право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося, то відсутні підстави для стягнення з ОСОБА_1 нарахованої позивачем пені на проценти, розраховані Банком за період поза межами строку кредитування.

За такого основний висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні вимог про стягнення пені також є вірним.

Колегія суддів погоджується з висновком першої інстанції про те, що відповідачкою не вчинялась дії, передбачені ч. 1 ст. 264 ЦК України, які б свідчили про переривання позовної давності.

Так, відповідно до частин першої, третьої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку; після переривання перебіг позовної давності починається заново.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

При цьому якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою.

Не можуть вважатися добровільним погашенням боргу, що перериває перебіг позовної давності, будь-які дії кредитора, спрямовані на погашення заборгованості, зокрема списання коштів з рахунків боржника без волевиявлення останнього, або без його схвалення.

Платіж у розмірі 226 грн. 69 коп., який позивач вважає здійсненим 19 вересня 2018 року, є автоматичним примусовим списанням коштів, який здійснив позивач в односторонньому порядку без згоди відповідача та за рахунок збільшення заборгованості. Крім того, вказаний платіж відповідно до Розрахунку був зарахований на погашення заборгованості за процентами, які були безпідставно нараховані Банком за період поза межами строку кредитування. Доказів волевиявлення відповідачки на таке погашення заборгованості за процентами за визначений позивачем період та схвалення нею таких дій - позивачем не надано, тоді як відповідачка свою згоду на такі дії Банку заперечує, про що нею було зазначено у відзиві на позов.

За такого посилання апеляційної скарги на п. 1.7 Додаткового договору не можуть бути прийняті до уваги, оскільки передбачені ним умови не доводить наявність підстав для застосування ст. 264 ЦК України.

Щодо вирішення судом позовних вимог про стягнення на підставі ст. 625 ЦК України 3% річних за несвоєчасне погашення боргу за тілом кредиту і процентами, а також втрат від інфляції за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом, то слід зазначити наступне.

Так, частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом ст. 625 ЦК України нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Разом з тим до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення й обмежується останніми трьома роками, які передували подачі позову.

Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц.

З огляду на викладене з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню втрати від інфляції та 3% річних, нараховані на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України в межах строку позовної давності, тобто за період починаючи з 12 травня 2017 року.

Отже, за період з 12 травня 2017 року по 26 березня 2020 року (тобто в межах позовних вимог) з ОСОБА_1 на користь АТ «Ощадбанк» підлягають стягненню: 3% річних за прострочення сплати процентів в розмірі 1003грн.65коп. та інфляційні втрати за прострочення сплати процентів в розмірі 620грн12коп.

Між тим суд першої інстанції не звернув належної уваги на те, що внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення (з урахуванням позовної давності), та стягнув з ОСОБА_1 на користь АТ «Ощадбанк» стягнуто 3% річних за прострочення сплати процентів в розмірі 137грн.17коп. та інфляційні втрати за прострочення сплати процентів в розмірі 347грн.13коп.

За таких обставин, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України рішення суду підлягає зміні шляхом збільшення розміру стягнутої заборгованості з 16620 грн 24 коп. до 17759грн71коп.

Відповідно до ч.ч. 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на викладене, виходячи із принципу пропорційності відшкодування судового збору до задоволених вимог також підлягає зміні судове рішення і в частині розміру стягнутого судового збору за позовну заяву: з 752 грн 33 коп. до 803 грн 80 коп.

Крім того, у зв`язку із частковим задоволенням апеляційної скарги з відповідача на користь АТ «Ощадбанк» підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги пропорційно до задоволених вимог скарги в розмірі 120 грн 44 коп.

За такого апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» - задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 13 жовтня 2021 року змінити, збільшивши розмір стягнутої заборгованості з 16620 грн 24 коп. до 17759грн (сімнадцять тисяч сімсот п`ятдесят дев`ять) грн 71коп., а також збільшивши розмір стягнутого судового збору за позовну заяву з 752 грн 33 коп. до 803 (вісімсот три) грн 80 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» - відшкодування судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 120 (сто двадцять) грн 44 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий В.В. Коломієць

Судді О.О. Данилова

Н.О. Шаманська

Повний текст судового рішення складено 05 жовтня 2022 року