Справа № 713/786/22
Провадження №2/713/217/22
РІШЕННЯ

іменем України

16.11.2022 м. Вижниця

Вижницький районний суд Чернівецької області в складі головуючого судді Кириляк А.Ю., за участі секретаря Паучек Є.В., за участі позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 відповідача ОСОБА_3 її представника ОСОБА_4 третьої особи : ОСОБА_5 розглянувши у судовому засіданні в залі суду м. Вижниця цивільну справу за позовом ОСОБА_1 інтереси, якого представляє адвокат Шалар Іоан Васильович до ОСОБА_3 , про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення та зняття з реєстрації та зустрічним позовом ОСОБА_3 , інтереси якої представляє ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , треті особи без самостійних вимог: Приватний нотаріус Вижницького районного нотаріального округу Чернівецької області Олійник Ю.М., ОСОБА_5 про визнання права власності на майно колишнього колгоспного двору ,визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом ,-

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 , про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення та зняття з реєстрації .

08.08.2022 року ухвалою суду прийнято зустрічний позов ОСОБА_3 інтереси якої представляє ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , треті особи без самостійних вимог: Приватний нотаріус Вижницького районного нотаріального округу Чернівецької області Олійник Ю.М., ОСОБА_5 про визнання права власності на майно колишнього колгоспного двору , визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Вимоги за зустрічним позовом об`єднано в одне провадження з первісним позовом .

В первісному позові позивач вказує, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

За вказаною адресою також зареєстрована його колишня дружина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та мати ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

18.12.2021 року рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано.

Протягом тривалого періоду часу ОСОБА_3 здійснювала неодноразові порушення правил співжиття.

У зв`язку з цим, ОСОБА_1 звертався до Вижницького районного відділу поліції ГУНП в Чернівецькій області з заявою про притягнення ОСОБА_3 до відповідальності, оскільки остання здійснювала йому перешкоди та не впускала до будинку.

Крім того, ОСОБА_5 неодноразово зверталася до правоохоронних органів з заявами про те, що її невістка ОСОБА_3 вчиняє відносно неї домашнє насильство, що унеможливлює подальше проживання з нею в одному будинку.

Права ОСОБА_1 , як власника житлового будинку захищені ст. 1 Першого протоколу по Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

ОСОБА_3 вселилась у житло в якості члена сім`ї власника житлового будинку і набула право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом.

Вважає, що після розірвання шлюбу відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язана, тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна.

Крім того, 02.02.2022 року між ОСОБА_1 та Адвокатом Шалар І.В. укладено договір про надання правової допомоги №381, на підставі якого Адвокатом здійснено підготовку справи до розгляду: юридична консультація, написання даної позовної заяви, участь у судових засіданнях, пересування адвоката на власному транспорті та інше, у зв`язку з чим позивачем понесено витрати на професійну правову допомогу в сумі 10000 грн.

Просить усунути ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , перешкоди у здійсненні ним права власності житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення з нього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та зняти її з реєстрації місця проживання за вказаною адресою. Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , судові витрати у розмірі 992,40 грн. судового збору та 10000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідач у зустрічному позові вказує, що судовим рішенням у цивільній справі про розірвання шлюбу між сторонами встановлено, що з 29.07.1989 року перебували в зареєстрованому шлюбі. Після укладення шлюбу 29.07.1989 року ОСОБА_3 почала проживати в господарстві відповідача, який станом на 15.04.1991 року належав до суспільної категорії - колгоспний двір, головою якого був батько відповідача ОСОБА_6 .

Відповідно до частини 4 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» -України цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли до набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання чинності.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до пункту б постанови Пленуму Верховного Суду України 11 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами захист права приватної власності» спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають відноситься за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберіглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба).

Згідно записів погосподарських книг за 1986-1990 року та 1991-1995 житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , відносився до суспільної групи - колгоспний двір, головою якого був ОСОБА_7 .

Станом на 15.04.1991 р., на момент припинення колгоспного двору, четверо членів колгоспного двору: ОСОБА_6 головою колгоспного двору, ОСОБА_5 - член колгоспного двору, ОСОБА_8 - член колгоспного двору, та позивач за первісним позовом - ОСОБА_3 - член колгоспного двору, кожному із його належало право власності по 1/4 частині. А отже, позивачу за зустрічним позовом ОСОБА_3 належить 1/4 частка ного майна, як майно колишнього колгоспного двору, а так само позивачу за первісним позовом - ОСОБА_1 належить 1/4 частка спірного майна.

Вважає, що свідоцтво про право на спадщину за заповітом видано з порушенням вчинення нотаріальних дій нотаріусами, оскільки на момент смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 спадкодавцю ОСОБА_6 належало 1/4 частка в спадковому майні, а не весь будинок із належними до нього господарськими будівлями та спорудами.

Після смерті ОСОБА_6 на протязі шести місяців ніхто із спадкодавців, як по заповіту - ОСОБА_9 , так і по закону дружина спадкодавця ОСОБА_6 - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до нотаріуса про прийняття спадщини чи про відмову від прийняття спадщини не зверталися.

Спадкова справа була заведена тільки в 2021 році, після звернення відповідача за первісним позовом ОСОБА_1 про отримання Свідоцтва про на спадщину за заповітом.

Відповідно 04.08.2021 року приватний нотаріус Вижницького районного нотаріального округу Чернівецької області Олійник Ю.М. порушила п.4,9, 4.10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами, позбавила права власності ОСОБА_5 на обов`язкову частку, оскільки на час смерті ОСОБА_7 його дружині ОСОБА_5 було 66 років, і вона мала та має право на обов`язкову частку в спадщині, оскільки була зареєстрована та проживала із спадкодавцем на день смерті, та на протязі шести місяців не подавала заяву до нотаріальної контори що відмовляється від спадщини, яка відкрилася після смерті її чоловіка ОСОБА_6 ..

Видавши спадкоємцю ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за заповітом приватний нотаріус Вижницького районного нотаріального округу -Чернівецької області Олійник Ю.М. порушила законні права та інтереси позивача за первісним позовом ОСОБА_3 , як співвласника 1/4 частини житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, та порушила законні права та інтереси ОСОБА_5 , яка має право на обов`язкову частку.

Підставою для визнання недійсним Свідоцтва про право на спадщину за заповітом є також та обставина, що після 15.04.1991 року, а особливо після смерті ОСОБА_6 , позивач ОСОБА_3 , разом із відповідачем ОСОБА_1 в спірному господарстві значно покращили будинок, внаслідок чого будинок набув нової якості, значно збільшилась його вартість а саме: побудували кочегарку та баню (парна), в 1992 році до котельні добудували велику житлову кімнату, в 1994 році побудували велику нову житлову кімнату, в 1994 році побудували нову велику стайню, в 1998 році поклали нові бетонні паркани, в 2005 році поклали вхідні ворота (браму), 2007 році побудували новий гараж, три під навіси для дров, влітку 2008 року в будинку дерев`яні вікна замінили на пластикові, а пізно восени цього року в будинку замінили двоє дерев`яних дверей на пластикові, зробили капітальний ремонт у двох кімнатах в будинку.

Вважає, що слід визнати недійсним Свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 04.08.2021 року, оскільки порушено законні права та інтереси позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3 .

Крім того вказує, що 08.07.2022 року між ОСОБА_3 та адвокатом Краснюком В.В. укладено договір про надання правничої (юридичної) допомоги, на підставі якого адвокатом Краснюком В.В. здійснено підготовку до розгляду по цивільній раві № 713/786/22: складення угоди про надання юридичної допомоги, юридична консультація, написання зустрічного позову, написання відзиву на первісний позов, участь у судових засіданнях, у зв`язку з чим позивачем понесено витрати на професійну правову допомогу в сумі 10200 грн.

Також згідно даної угоди ОСОБА_3 зобов`язалась сплатити адвокату гонорар успіху в сумі 5000 грн. в разі задоволення зустрічного позову та в разі відмови в задоволенні первісного позову.

Просить в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення та зняття з реєстрації відмовити за безпідставністю та необґрунтованістю.

Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, бланк НРК 874022, серія та номер 690, видане 04.08.2021 року приватним нотаріусом Вижницького районного нотаріального округу Чернівецької області Олійник О.М..

Визнати за позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_3 право власності на 1/4 частину житлового будинку, з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, в АДРЕСА_1 , як на майно, яке належало колгоспного двору.

Стягнути із відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 на користь позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3 - 10200 грн. витрат на професійну правничу допомогу та 5000 грн. гонору успіху.

У відзиві на зустрічний позов представник позивача за первісним вважає, позов безпідставним вказує, ОСОБА_3 не має частки у спірному будинку ,як член колгоспного двору, оскільки її не набула, крім того пропустили строки позовної давності звернення з позовом до суду .

Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просив їх задовольнити . В зустрічному позові просили відмовити.

Відповідач та її представник судовому засіданні первісний позов не визнали, вважали його необґрунтованим та просили в його задоволенні відмовити. Зустрічний позов просили задовольнити.

Представник третьої особи, Приватний нотаріус Вижницького районного нотаріального округу Чернівецької області Олійник Ю.М., в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи.

Третя особа: ОСОБА_5 в судовому засіданні просила в зустрічному позові відмовити. Вказувала, що житловий будинок будувала з чоловіком. Син з невісткою тільки провели газ , побудували стодолу та гараж на що вона давала гроші. Невістка вигнала її з будинку та зараз вона проживає у літній кухні. ОСОБА_3 обробляє земельну ділянку ,саджає город не дає їй ніякої городнини, знущається над нею. Син проживає з іншою жінкою та орендує квартиру.

Підстав для відкладення розгляду справи, передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України, судом не встановлено.

За змістом ст. ст. 3-4, 213-215 ЦПК України судовому захисту шляхом задоволення позову підлягають наявні в особи, яка звернулася до суду, права, свободи чи інтереси, що порушуються, не визнаються або оспорюються іншими особами.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами 5,6 вказаної норми Закону визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Судом встановлено, що згідно рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 28.12.2021 року розірвано шлюб між сторонами .

У витязі з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 268928861 від 04.08.2021 року власником житлового будинку з господарськими спорудами та побудовами будівлями розташованими за адресою АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 .

Згідно відповіді наданої начальником Вижницького РВП від 17.02.2022 року вбачається, що 25 червня 2021 року до відділу поліції надходило повідомлення від ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 жителя с. Чорногузи , Вижницького району , Чернівецької області , що 25.06.2021 року біля 10.00 год. не впускала до будинку його колишня дружина ОСОБА_3 відносно останньої складено протокол про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.173-2 КУпАП , який переданий на розгляд до Вижницького районного суду.

Крім того у відповіді наданої начальником Вижницького РВП від 09.12.2021 року вбачається ОСОБА_10 , що відносно її невістки складено протокол за ст.173-2 ч.1 КУпАП , який для розгляду буде направлено до Вижницького районного суду.

Згідно довідки про склад сім`ї ОСОБА_5 за №4-291 від 16.02.2022 року , що вона зареєстрована в АДРЕСА_1 у даному будинку також зареєстровані ОСОБА_1 син та ОСОБА_3 - невістка.

Згідно копії витягу з погосподарської книги за 1986-1990 роки вбачається , що головою колгоспного двору розташованого в с. Мілієве був ОСОБА_6 .

Список членів сім`ї є ОСОБА_5 1937 р.н., син ОСОБА_1 ,1961 р.н. та невістка ОСОБА_3 ,1961 року народження.

Згідно посвідчення про інвалідність серії НОМЕР_1 від 11.05.2006 року ОСОБА_3 є інвалідом 2- гої групи.

Згідно довідки виданої Вижницьким РБТІ від 30.06.2021 року право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, які знаходяться за адресою АДРЕСА_1 в книгах державної реєстрації не зареєстровано.

Що стосується первісного позову ОСОБА_1 інтереси, якого представляє адвокат Шалар Іоан Васильович до ОСОБА_3 , про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення та зняття з реєстрації, суд приходить до висновку що позов не підлягає задоволенню з наступних питань.

Пунктом 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Стаття 41 Конституції України закріпила, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Частинами 1, 2 ст. 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Таке право визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, немає значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно зі ст. 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Заява позивача та його матері ОСОБА_5 на ім`я начальника Вижницького РВП ГУНП у Чернівецькій області з приводу перешкод, які чинить позивачу та членам його сім`ї відповідач та відповідь на це звернення, не дають підстав суду прийти до висновку, що обставини викладені у заяві, мали місце.

Будь-яких інших належних, допустимих та беззаперечних доказів на підтвердження того, що позивачу відповідачем чиняться перешкоди у користуванні житловим будинком та проживанні в ньому, в матеріалах справи немає та в ході судового розгляду даної справи таких фактів встановлено не було.

Доказів того, що в позивача дійсно існують перешкоди в доступі, користуванні чи розпорядженні своєю власністю суду не надано. Також не встановлено в ході розгляду справи, що відповідач будь-яким шляхом чинить перешкоди позивачу у користуванні чи розпорядженні її власністю.

Надані позивачем та його представником докази що у власності ОСОБА_11 перебуває житловий будинок не спростовують факту, що відповідачка має можливість проживати в даному будинку. Доказів того , що у відповідачки є інше житло , де б вона могла проживати , відсутні .

З врахуванням наведеного, суд не вбачає існування сукупності передбачених законодавством підстав, за яких можливо дійти висновку про перешкоджання відповідачем позивачу користуватися та розпоряджатися її власністю, що може бути підставою для застосування положень ст. 391 ЦК України та задоволення позову.

Окрім вимоги про виселення відповідача, позивач заявив також вимогу про зняття його з реєстрації, яка також не підлягає до задоволення.

Підстави виселення членів сім`ї (колишніх членів сім`ї) власника будинку передбачені ст. 157 ЖК України та ч. 1 ст. 116 ЖК України.

За ст. 157 ЖК України членів сім`ї власника житлового будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 ЖК України.

Виселення проводиться у судовому порядку без надання іншого житлового приміщення.

Частиною 1 ст. 116 ЖК України встановлено: якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують житлове приміщення або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб проводиться без надання іншого житлового приміщення.

Крім того, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 17 постанови "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" N 2 від 12 квітня 1985 року, при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів (заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, а також заходи громадського впливу).

Тобто, для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів.

Подібний правовий висновок висловлений Верховним Судом у постанові від 25.04.2018 р. по справі № 295/16994/15-ц, у якої Верховний Суд роз`яснив, що при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК Української РСР мають враховуватися порушення правил співжиття у сфері даних житлових відносин, а не такі правопорушення, що допущені відповідачем в інших правовідносинах та не мають відношення до користування сторонами жилим приміщенням.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Аналогічну норму містить п. 26 Постанови КМУ № 207 від 02.03.2016 «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру».

Таким чином, вимога позивача про зняття відповідача з реєстраційного обліку задоволенню не підлягає.

Що стосується вимог ОСОБА_3 , інтереси якої представляє ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , треті особи без самостійних вимог: Приватний нотаріус Вижницького районного нотаріального округу Чернівецької області Олійник Ю.М., ОСОБА_5 про визнання права власності на майно колишнього колгоспного двору ,визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом суд приходить до наступного висновку.

Колгоспний двір визначався як сімейно-трудове об`єднання осіб, всі або частина яких є членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство на присадибній ділянці. Він міг складатися і з однієї особи. Головою колгоспного двору був його засновник, як правило глава сім`ї, члени всі особи, котрі спільно проживали, вели господарство і перебували у сімейно-родинному зв`язку (подружжя, їхні батьки, діти, дід, баба, онуки та ін.), особи котрі тимчасово були відсутніми, перебували на дійсній військовій службі, виїхали на навчання чи займали виборчу посаду. Громадяни члени родини колгоспника, які не були членами колгоспу, вчителі та інші, а також громадяни, які не перебували в родинних зв`язках, але спільно вели підсобне господарство колгоспного двору, також користувалися правами колгоспного двору.

У разі смерті одного з членів колгоспного двору, спадщина на спільне майно господарства за наявності інших його членів, не відкривалася. Це було можливим лише після смерті останнього члена двору.

Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів (далі Вказівки), затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР (далі Держкомстат СРСР) від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69. Згідно п. 9 зазначених Вказівок, окремим господарством є особи, що проживають разом та ведуть спільне домашнє господарство.

За загальним правилом, працездатний член колгоспного двору втрачав право на частку у майні двору у тому випадку, якщо він не менш, ніж три роки поспіль не брав участі своєю працею і засобами у веденні загального господарства двору. Це правило не поширюється за умови призову такого члена двору на військову службу, його навчання в навчальному закладі чи хвороби (положення статей 120-126 ЦК УРСР).

У відповідності до постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 р. №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року мають вирішуватись за нормами, що регулюють власність цього двору.

Право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберігалося після припинення його існування мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні.

В п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 р. №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права власності», судам роз`яснюється, що положення статей 17, 18 Закону України Про власність щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року).

До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме:

а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба);

б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося;

в) у випадках, коли за рахунок майна колгоспного двору було внесено вклад у кредитну установу на ім`я члена двору, його частка має бути зменшена на суму вкладу, а якщо вклад перевищує належну цьому члену частку, з нього стягуються відповідні грошові суми на користь інших членів колгоспного двору;

г) згідно зі ст.4 Постанови Верховної Ради України Про введення в дію Закону Про власність, загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 1 липня 1990 року. При спадкуванні після смерті останнього члена колгоспного двору, що мала місце до цієї дати, частка в майні двору, належна особі, яка вибула з членів двору, але не втратила на неї права на час смерті останнього члена двору, не входить до спадкового майна.

На витребування частки з майна колишнього колгоспного двору, що збереглося на 15 квітня 1991 року, поширюється загальний трирічний строк позовної давності. Розгляд позову про право на майно колишнього колгоспного двору не залежить від вирішення питань землекористування.

Право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберігалося після припинення його існування мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні.

За приписами ст. 120, ст. 121, ст. 123 ЦК Української РСР, майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності. При цьому розмір часток учасників у праві спільної сумісної власності залежить від участі кожного із членів у його створенні.

Відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (1217 ЦК України). Статтею 1226 ЦК України встановлено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі.

Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна (частина друга статті 1299 ЦК України).

Як встановлено в рішенні суду про розірвання шлюбу від 28.12.2021 року між сторонами укладено шлюб 29.07.1989 року з того часу ОСОБА_3 почала проживати у даному спірному будинку. Даний факт не заперечується сторонами.

За загальним правилом, працездатний член колгоспного двору втрачав право на частку у майні двору у тому випадку, якщо він не менш, ніж три роки поспіль не брав участі своєю працею і засобами у веденні загального господарства двору. Це правило не поширюється за умови призову такого члена двору на військову службу, його навчання в навчальному закладі чи хвороби (положення статей 120-126 ЦК УРСР).

При вирішення спорів щодо майна колишнього колгоспного двору, яке придбане до 15 квітня 1991 року, належить застосовувати норми, що регулювали власність цього двору до вказаної дати, зокрема, право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Розмір таких часток визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних.

Оскільки ОСОБА_12 проживала в житловому будинку в АДРЕСА_1 , який відноситься до суспільної групи колгоспний двір з 29.07.1989 року, тож вона не набула права на частку у даному майні. Інших належних та допустимих доказів суду не надано про те, що вона більше ніж три роки поспіль проживала у будинку до 15 квітня 1991 року та вела спільне господарство з членами даного двору.

Крім того в зустрічній позовній заяві ОСОБА_3 вказує, що приватний нотаріус Вижницького нотаріального округу Олійник Ю.М. при видачі свідоцтва про право на спадщину порушила п.4.9..4.10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами,позбавила права власності ОСОБА_5 на обов`язкову частку в спадщині після сметрі чоловіка ОСОБА_6 , оскільки вона не подала до шести місяців заяву до нотаріальної контори про відмову у спадщині . Однак дане посилання спростовується заявою наданою ОСОБА_5 приватному нотаріусу Олійник Ю.М.. оригінал якої знаходиться в спадковій справі №120/2021.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Також представник ОСОБА_1 в своєму запереченні вказує, що позивачем пропущено строки позовної давності щодо предявлення позову.

На витребування частки з майна колишнього колгоспного двору, що збереглося на 15 квітня 1991 року, поширюється загальний трирічний строк позовної давності. З вимогою про поновлення процесуальних строків ОСОБА_3 до суду не зверталяся.

Враховуючи вищевикладене, оцінюючи належність та допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, а також враховуючи те, що обставини, на які позивач за зустрічним позовом посилалася в своєму позові, не знайшли свого підтвердження, суд вважає, що в зустрічному позові необхідно відмовити.

За змістом ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений ст. 141 ЦПК України, у відповідності до ч. ч. 1, 2 якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки сторонам у задоволенні позовних вимог відмовлено то судові витрати стягненню не підлягають.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 5, 12, 42, 77-80, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

В первісному позові ОСОБА_1 інтереси, якого представляє адвокат Шалар Іоан Васильович до ОСОБА_3 , про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення та зняття з реєстрації,- відмовити.

В зустрічному позові ОСОБА_3 , інтереси якої представляє ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , треті особи без самостійних вимог: Приватний нотаріус Вижницького районного нотаріального округу Чернівецької області Олійник Ю.М., ОСОБА_5 про визнання права власності на майно колишнього колгоспного двору ,визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом , відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Чернівецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Чернівецького апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , житель АДРЕСА_1 .

Відповідачка : ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителька АДРЕСА_1 .

Треті особи , які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору :

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , жителька АДРЕСА_1 .

Приватний нотаріус Вижницького районного нотаріального округу Чернівецької області Олійник Ю.М. юридична адреса: 59200 вул.Українська,95 м. Вижниця Чернівецька область.

Суддя Антоніна КИРИЛЯК