КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження 22-ц/824/8011/2022 Доповідач - Рубан С.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 жовтня 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Заришняк Г.М., Кулікова С.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 04 лютого 2022 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів,-

В С Т А Н О В И В :

В липні 2021 року ОСОБА_3 звернулась до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 в якому просила стягнути з ОСОБА_1 на свою користь пеню за прострочення сплати аліментів у розмірі 64 871 грн 07 к.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2020 року та судовим наказом від 14 грудня 2020 року з відповідача стягнуто на користь позивача аліменти на її утримання та утримання двох спільних дітей.

На виконанні у Радомишльському РВ ДВС м. Хмельницький Центрально-Західного МУ МЮ перебувають виконавчі листи щодо примусового виконання вказаних судових рішень. Починаючи з 31 березня 2020 року відповідачем сплата аліментів проводилась у неповному обсязі, у зв`язку з чим виникла заборгованість зі сплати аліментів у сумі 66 563 грн 54 к., розмір якої відповідачем в судовому порядку не оскаржувався.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 04 лютого 2022 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення пені за прострочення аліментів - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів за період з березня 2020 року по травень 2021 року у сумі 63 375 грн 27 к.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 898 грн 92 к.

В задоволенні інших позовних вимогах - відмолено.

Не погоджуючись з рішенням суду представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов залишити без задоволення.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги вказує, що в порушенні вимог закону відповідача належним чином не повідомлено про розгляд даної справи, а наявне в матеріалах справи рекомендоване повідомлення не є належним доказом повідомлення про розгляд справи, оскільки не містить підпису відповідача.

На підтвердження не отримання листа від суду посилається на те, що на той час будучи працевлаштованою особою, проживав за іншою адресою, про що свідчить довідка від 06 травня 2022 року №060501, а тому відповідач не міг скористатися своїм правом для подачі своїх заперечень щодо позовних вимог.

Тому вважає, що висновок суду першої інстанції, про обізнаність відповідача про наявність судового провадження та про те, що заборгованість з аліментів виникла саме з вини відповідача є помилковим та таким, що не відповідає дійсним обставинам справи.

Також представник скаржника зазначає, що на дату постановлення рішення у відповідача була відсутня заборгованість по сплаті аліментів, що підтверджується даними банківської квитанції від 11 листопада 2021 року №10 про добровільну сплату ним аліментів у виконавчих провадженнях № 64629103 та № 64628778 у загальному розмірі 72 000 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Посилається на те, що аліменти у період з березня 2020 року по травень 2021 року позивач не отримувала, хоча у цей період ОСОБА_1 був офіційно працевлаштований та отримував заробітну плату, проте утримувати дітей категорично відмовлявся, як і спілкуватися з ними.

Також у Солом`янському районному суді м. Києва знаходиться позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_3 у справі №760/12568/21, де відповідач зазначає ту ж саму адресу, на котру відправлялось поштове повідомлення, тому оскільки в матеріалах справи знаходиться зворотне повідомлення про вручення відповідачу ухвали про відкриття провадження та позовної заяви 03 листопада 2021року, а борг по аліментах ОСОБА_1 сплатив 11 листопада 2021 року, це підтверджує те, що він був повідомлений про розгляд судового провадження, та весь цей час мав змогу сплачувати аліменти.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог суд першої інстанції здійснивши розрахунок пені дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня від суми не сплачених аліментів у сумі 64 375 грн 27 коп.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Виходячи з положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 264 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено та апеляційним судом перевірено, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 13 вересня 2018 року зареєстровано шлюб, який рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 06 квітня 2021 року розірвано (а.с. 23-24).

Під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі у них народилось двоє дітей: син - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дочка - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що діти проживають разом з матір`ю ОСОБА_3 та знаходяться на її утриманні.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2020 року стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти на її утримання до досягнення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , трьох років у розмірі ј частини заробітку (доходу) платника аліментів (а.с. 10-11).

На виконання вказаного рішення 30 жовтня 2020 року видано виконавчий лист (а.с. 14).

14 грудня 2020 року Солом`янським районним судом міста Києва видано судовий наказ про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/3 частини від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку та не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 31 травня 2020 року і до досягнення старшою дитиною повноліття (а.с. 16).

На підставі виконавчого листа № 760/8225/20 Радомишльським районним відділом державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) відкрито виконавче провадження № 64629103, та на підставі судового наказу від 14 грудня 2020 року відкрито виконавче провадження № 64628778 (а.с. 14-15).

Відповідно до розрахунку державного виконавця у виконавчому провадженні № 64629103 за виконавчим листом № 760/8225/20 заборгованість зі сплати аліментів станом на 01 червня 2021 року становить 27 044 грн 11 к. (а.с. 19).

Згідно з розрахунком державного виконавця у виконавчому провадженні № 64628778 відкритого на підставі судового наказу від 14 грудня 2020 року заборгованість зі сплати аліментів станом на 01 червня 2021 року становить 39 519 грн 43 к. (а.с. 20).

Вказані розрахунки на момент вирішення даного спору не оскаржені та не визнані необґрунтованими.

Відповідно до статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частинами першою-другою статті 196 СК України визначено, що у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

Стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів.

Ухиленням від сплати аліментів слід вважати дії або бездіяльність винної особи, спрямовані на невиконання рішення суду про стягнення з неї на користь стягувача визначеної суми аліментів. Вони можуть виразитись як у прямій відмові від сплати встановлених судом аліментів, так і в інших діях (бездіяльності), які фактично унеможливлюють виконання вказаного обов`язку (приховуванні заробітку (доходу), що підлягає обліку при відрахуванні аліментів, зміні місця роботи чи місця проживання з неподанням відповідної заяви про необхідність стягування аліментів тощо).

Тлумачення статті 196 СК України свідчить про те, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи.

На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин.

Згідно зі статтею 8 СК України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами ЦК України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.

Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Тлумачення статті 8 СК України та частини першої статті 9 ЦК України дозволяє зробити висновок, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин.

Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (частини перша та друга статті 614 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що стягнення пені, передбаченої абзацом 1 частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти.

Сімейним законодавством України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. Очевидно, що в такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем не доведено відсутність заборгованості по сплаті аліментів на момент звернення позивача із даним позовом до суду, або що така заборгованість виникла з незалежним від нього причин.

Отже, суд дійшов до обґрунтованого висновку про доведеність того факту, що заборгованість по сплаті аліментів виникла з вини відповідача, у зв`язку з чим позивач набула права на стягнення неустойки (пені).

Суд, здійснивши розрахунок пені, дійшов правильного висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня від суми несплачених аліментів у сумі 64 375 грн 27 к.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доводи апеляційної скарги щодо не поінформованості відповідача про розгляд справи відхиляються апеляційним судом як безпідставні виходячи з наступного.

Пунктом 106 Правил надання послуг поштового зв`язку передбачено, що під час вручення фізичній особі реєстрованого поштового відправлення, виплати коштів за поштовим переказом з повідомленням про вручення працівник поштового зв`язку на підставі пред`явленого одержувачем документа, що посвідчує особу, зазначає на бланку повідомлення про вручення його прізвище.

На бланку повідомлення про вручення поштового відправлення з позначкою «Вручити особисто», внутрішнього рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка» одержувач розписується та зазначає прізвище.

Відповідні дані на бланку повідомлення про вручення також зазначаються про особу, уповноважену на одержання внутрішнього рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка», адресованого юридичній особі або фізичній особі за місцем роботи.

Бланк повідомлення про вручення рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка» повертається за зворотною адресою у першочерговому порядку.

З наведених норм можна дійти висновку, що загальний порядок фіксації та оформлення вручення рекомендованого поштового відправлення передбачає встановлення особи одержувача та зазначення на бланку повідомлення про вручення його прізвища. Цей запис вносить працівник поштового зв`язку.

Натомість для вручення поштового відправлення з позначкою «Вручити особисто» або «Судова повістка» на бланку повідомлення розписується та зазначає прізвище одержувач (а не працівник поштового зв`язку).

Суд відзначає, що повідомлення про вручення ухвали від 07 жовтня 2021 року не містить позначки «Судова повістка» або «вручити особисто» (а.с. 33), а тому особистого підпису та прізвища одержувача на бланку повідомлення про вручення поштового відправлення не вимагалось.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 222/1402/16-а.

Таким чином, перевірка документів, що посвідчують особу адресата (фізичну особу), особу, яка одержує поштове відправлення замість такого адресата, родинні зв`язки з адресатом, а також належне оформлення повідомлення про вручення поштового відправлення покладено на працівників поштового зв`язку. Добросовісне виконання працівниками «Укрпошти» своїх службових обов`язків у даному випадку презюмується, а в матеріалах справи відсутні належні і допустимі докази протилежного (наприклад, такі, як квитки про виїзд з території міста чи країни або інші докази, які свідчать про відсутність отримувача за адресою, вказаною в повідомленні про вручення поштового повідомлення).

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 639/4278/16-а.

Щодо посилань скаржника на довідку №060501 від 06 травня 2022 року видану ТОВ «ТД «Партнер-Інвест», колегія суддів вважає її неналежним підтвердженням того що відповідач не проживає за своїм місцем реєстрації, оскільки у вказаній довідці вказано лише що відповідач дійсно працює в ТОВ «ТД «Партнер-Інвест» за основним місцем роботи на посаді комірник з 26 листопада 2018 року (а.с. 52).

За таких обставин наявне в матеріалах справи рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення відповідачу є достовірним доказом отримання ним копії ухвали суду про відкриття провадження у справі та копії позову з додатками від 07 жовтня 2021 року саме 03 листопада 2021 року.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності заборгованості по сплаті аліментів на момент ухвалення судового рішення не приймаються до уваги апеляційним судом, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення.

Позивач звернулась з даним позовом до суду в липні 2021 року та просила стягнути неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів за період з 31 березня 2020 року по 30 квітня 2021 року, а відповідач сплатив заборгованість по аліментах лише в листопаді 2022 року після відкриття позовного провадження, тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв обґрунтоване рішення в межах позовних вимог.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За встановлених обставин, доводи апеляційноїскарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи та порушення прав скаржника.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Оскільки рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для скасування.

Керуючись ст. ст. 367-368, 374-375, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 04 лютого 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді