РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 293/2583/21

Провадження № 2/293/221/2022

27 жовтня 2022 рокусмт Черняхів

Черняхівський районний суд Житомирської області у складі:

головуючого судді Збаражського О.М.,

за участю секретаря судового засідання Крисюк О.О.,

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт Черняхів в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів їх виплати, -

В С Т А Н О В И В:

І. СУТЬ ПОЗОВНОЇ ЗАЯВИ

21.12.2021 ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ФОП ОСОБА_2 в якому просив стягнути заборгованість із заробітної плати, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, компенсацію втрати частини грошових доходів за затримку виплати заробітної плати та провести перерахунок середнього заробітку та компенсації втрати частини грошових доходів.

Позов обґрунтований тим, що позивач у період з 14 листопада 2019року по 31 липня 2020року перебував у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_2 . Однак, за час перебування у трудових відносинах відповідач в порушення трудового законодавства про оплату праці, не виплатив нараховану заробітну плату позивачу за вказаний період роботи, що становить 37248,65 грн. 31 липня 2020 року позивач був звільнений із займаної посади за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. При звільненні відповідач не провів з позивачем повний розрахунок, не виплатив заборговану заробітну плату, в тому числі і не виплатив компенсацію за невикористану відпустку тривалістю 17 календарних днів.

ІІ. ПРОЦЕДУРА та ПОЗИЦІЇ СТОРІН

23.12.2021 ухвалою Черняхівського районного суду Житомирської області відкрито провадження у справі, вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 18.01.2022. 18.01.2022 ухвалою суду розгляд справи відкладено на 10.02.2022.

08.02.2022 відповідач подав до суду відзив на позов, в якому зазначив, що він повністю заперечує вимоги позивача щодо невиплати йому нарахованої заробітної плати та щодо не проведення з ним остаточного розрахунки при звільненні. Вказав, що всі належні позивачу виплати при звільненні були йому виплачені, що стверджується відомостями на виплату готівки.

10.02.2022 позивачем подана відповідь на відзив, ухвалою суду розгляд справи відкладено на 09.03.2022.

Ухвалою суду від 09.03.2022 постановлено витребувати у відповідача оригінали документів про виплату позивачу заробітної плати, розгляд справи відкладено на 30.03.2022.

30.03.2022 в судове засідання не з`явився відповідач, ухвалою суду розгляд справи відкладено на 20.04.2022.

20.04.2022 ухвалою суду розгляд справи відкладено на 18.05.2022 в зв`язку із витребуванням оригіналів документів про виплату позивачу заробітної плати.

18.05.2022 ухвалою суду розгляд справи відкладено на 06.07.2022 в зв`язку із витребування доказів у справі.

06.07.2022 ухвалою суду розгляд справи відкладено на 20.07.2022 за клопотанням представника відповідача.

20.07.2022 ухвалою суду розгляд справи відкладено на 25.08.2022.

25.08.2022 ухвалою суду розгляд справи відкладено на 13.09.2022 за клопотанням сторони відповідача.

13.09.2022 ухвалою суду судове засідання відкладено на 06.10.2022 в зв`язку із витребуванням оригіналів відомостей про виплату заробітної плати.

06.10.2022 ухвалою суду судове засідання відкладено за клопотанням представника відповідача на 27.10.2022.

27.10.2022 позивач в судовому засіданні позов підтримав з підстав викладених в позовні заяві. Крім того, зазначив, що подані відповідачем копії відомостей про виплату йому заробітної плати ніколи раніше не бачив та власноруч не підписував. Зазначив, що надані відповідачем копії відомостей в підтвердження виплати йому заробітної плати є неналежними доказами в розумінні статті 95 ЦПК України.

27.10.2022 в судовому засіданні відповідач позов не визнав, вказав, що виплата нарахованої заробітної плати ОСОБА_1 проводилась у повному обсязі у порядку та строки передбачені чинним трудовим законодавством. На підтвердження вказаних обставин надав суду копії довідок про доходи ОСОБА_1 за період роботи, копію відомостей про виплату готівки, копію розрахункових відомостей та ряд інших документів.

ІІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ та ДОКАЗИ НА ЇХ ПІДТВЕРДЖЕННЯ

Встановлено, що згідно з записами у трудовій книжці серії НОМЕР_1 позивач ОСОБА_1 у період з 14 листопада 2019 року по 31 липня 2020 року перебував у трудових відносинах з відповідачем ФОП « ОСОБА_2 ». (а.с.6, 44-50).

Згідно з довідкою від 07.09.2020, виданої ФОП « ОСОБА_2 », позивачу нараховано заробітну плату за період з листопада 2019 року по липень 2020 року у розмірі 37248 грн. 65 коп. (а.с. 7).

Відповідно до наказу № 8-к від 31 липня 2020 року позивач звільнений з займаної посади за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с. 41,42).

Згідно копій відомостей про виплату готівки з листопада 2019 року по липень 2020 року, копій табелів робочого часу за вказаний період, засвідчено виплату заробітної плати та облік робочого часу по ФОП « ОСОБА_2 » (а.с.105-141).

Відповідно витягу з інформаційної системи органів ДПС щодо стану розрахунків платника з бюджетом та цільовими фондами станом на 03.08.2022 заборгованість ОСОБА_2 з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується податковими агентами із доходів платника податку у вигляді заробітної плати відсутня (а.с. 96).

На підставі ухвали слідчого судді Черняхівського районного суду Житомирської області від 23.12.2020 Черняхівським ВП Коростишівського ВП ГУ НП в Житомирській області 31.12.2020 розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000077 за ч. 1 ст. 175 КК України за фактом невиплати ОСОБА_1 заробітної плати більше одного місяця (а.с.11-13).

ІV. НАЦІОНАЛЬНЕ ЗАКОНОДАВСТВО, ЩО ПІДЛЯГАЄ ЗАСТОСУВАННЮ.

Як передбачено ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У відповідності з ч.1 ст.16 ЦК України та ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Предметом даного спору є матеріально-правова вимога позивача до відповідача про стягнення нарахованої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації втрати частини грошових доходів, здійснення перерахунку середньго заробітку та компенсації втрати частини грошових доходів.

Згідно зі ст. 43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 94 КЗпП України встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі ст. 115 КЗпП України, ст. 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно зі ст. 22 цього Закону та ст. 97 КЗпП України суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку ( ст. 15 Закону України «Про оплату праці»).

Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України (в редакції, яка діяла станом на день звільнення позивача) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Згідно з ч. 1 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 84 КЗпП України, у випадках передбачених ст. 25 Закону України «Про відпустки» працівнику за його бажанням надається в обов`язковому порядку відпустка без збереження заробітної плати, але не більше ніж 15 календарних днів на рік.

Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати суд зазначає наступне.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Середня заробітна плата обраховується згідно з нормами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Щодо нарахування компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку, із порушенням строків її виплати.

Положеннями статті 34 Закону України «Про оплату праці» передбачена компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати, яка провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

У відповідності до статті 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, серед яких, крім іншого, є заробітна плата (грошове забезпечення).

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (статті 3, 4 Закону «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати»).

Порядок проведення компенсацій громадянам встановлений та затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 «Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати». Згідно з указаним Порядком, у разі затримки виплати компенсації підлягають щомісячні суми відшкодування шкоди, нараховані за період, починаючи з 1 січня 2001 року.

V. ОЦІНКА та МОТИВИ СУДУ

Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України, Законами України «Про оплату праці», Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою КМУ від 20.12.1997 № 1427, Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Нормами ч. 1 ст. 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Згідно з ч. 1 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Згідно правового висновку, який викладено у постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2912цс16, всі суми (заробітна плата, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.

Крім того, необхідно зазначити, що у частині другій статті 233 КЗпП України (у редакції чинній на день звернення з позовом до суду) передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Враховуючи вказане, суд дійшов висновку, що позивач має право на стягнення в судовому порядку заборгованості по розрахунковим коштам та в порядку ст. 117 КЗпП України компенсацію за несвоєчасний розрахунок.

Встановлено, що ОСОБА_1 у період з 14 листопада 2019 року по 30 липня 2020 року знаходився у трудових відносинах з ФОП « ОСОБА_2 ». За вказаний період позивачу була нарахована заробітна плата в розмірі 37248,65грн, про що свідчать надані позивачем довідки про доходи 2019-2020 р.р. видані ФОП « ОСОБА_2 » від 07 вересня 2020року.

Відповідно до наказу № 8-к від 31 липня 2020року позивач звільнений з займаної посади за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Відповідно до ст. 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець.

Відповідно до частини другої ст. 30 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Правила нарахування заробітної плати трудовим законодавством не регламентовано. У cт. 115 КЗпП України визначено лише порядок її виплати, - не рідше двох разів на місяць.

Водночас, організація обліку нарахування та виплати заробітної плати відображається в документах бухгалтерського обліку та податкової звітності.

Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Окрім того, підприємства зобов`язані складати фінансову звітність на підставі даних бухгалтерського обліку. Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 11 вказаного Закону документи фінансової звітності підписують керівник і бухгалтер підприємства. Жодних винятків для випадку, коли обидві ці функції поєднує один працівник, закон не передбачає.

Згідно з ч. 3 ст. 8 зазначеного Закону відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, збереження оброблених документів, регістрів і звітності протягом встановленого терміну, але не менше трьох років, несе уповноважений орган (посадова особа), який здійснює керівництво підприємством, або власник відповідно до законодавства та установчих документів.

Відповідно до ст. 8 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" бухгалтерський облік на підприємстві ведеться безперервно з дня реєстрації підприємства до його ліквідації. Питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належать до компетенції його власника (власників) або уповноваженого органу (посадової особи) відповідно до законодавства та установчих документів. Керівник підприємства зобов`язаний створити необхідні умови для правильного ведення бухгалтерського обліку, забезпечити неухильне виконання всіма підрозділами, службами та працівниками, причетними до бухгалтерського обліку, правомірних вимог бухгалтера щодо дотримання порядку оформлення та подання до обліку первинних документів.

Статтею 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку. Підприємство вживає всіх необхідних заходів для запобігання несанкціонованому та непомітному виправленню записів у первинних документах і регістрах бухгалтерського обліку та забезпечує їх належне зберігання протягом встановленого строку. Відповідальність за несвоєчасне складання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку та недостовірність відображених у них даних несуть особи, які склали та підписали ці документи.

Згідно п. 6 "Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку", затверджене наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року № 88 первинна документація повинна знаходитись у спеціалізованих приміщеннях або у закритих шафах, бланки сурової звітності в металевих шафах або сейфах. За збереження фінансових документів відповідальність несе власних або уповноважена особа.

Отже обов`язок з ведення бухгалтерського та фінансового обліку, в тому числі щодо збереження первинних документів на підтвердження вчинених підприємством господарських операції покладається на керівника та/або бухгалтера підприємства.

Своєю ухвалою від 09 березня 2022 року суд постановив витребувати у відповідача ФОП « ОСОБА_2 » оригінали відомостей про виплату заробітної плати ОСОБА_1 та оригінали інших документів з додатку до відзиву відповідача, які містять підписи позивача.

Незважаючи на те, що військовий стан віднесений до переліку форс-мажорних обставин, це не означає автоматичне звільнення суб`єкта господарювання від виконання ухвали суду. Посилаючись на форс-мажор як на підставу, зацікавленій стороні обов`язково потрібно довести, як саме проявився форс-мажор у конкретному випадку. Одного лише абстрактного посилання на наявність форс-мажору буде однозначно недостатньо.

Зокрема, з цього приводу в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25 січня 2022 року у справі №904/3886/21 зазначено: «... Форс-мажорні обставини не мають преюдиціального (заздалегідь встановленого) характеру. При їх виникненні сторона, яка посилається на дію форс-мажорних обставин, повинна це довести. Сторона, яка посилається на конкретні обставини, повинна довести те, що вони є форс-мажорними, в тому числі саме для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність. Те, що форс-мажорні обставини необхідно довести, не виключає того, що наявність форс-мажорних обставин може бути засвідчено відповідним компетентним органом ...».

Тягар доказування впливу форс-мажорних обставин покладається на сторону, яка про них заявляє.

Таким чином, суд не приймає до уваги доводи відповідача про неможливість надати оригінали документів, що містять відомості про виплачену позивачу заробітну плату.

Відповідно до статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 12, частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.

Відповідно до статей 77,78 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування та докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Посилання відповідача на те, що оригінали бухгалтерських документів втрачені його бухгалтером на початку березня 2022 року при виїзді за межі України у зв`язку введенням військового стану в Україні, що підтверджується актом від 04.10.2022, суд оцінює критично, оскільки таке не підтверджено доказами.

У разі коли, втрата документа виявляється працівниками організації, негайно має бути складене відповідне письмове повідомлення, в якому зазначаються обставини, за яких була виявлена відсутність оригіналу документа чи документів. Після отримання такого повідомлення керівник створює відповідну комісію з метою проведення внутрішнього розслідування на підприємстві, ціллю якого є виявлення причин такої втрати. За результатами завершення такого розслідування складається акт, в якому обов`язково зазначаються: інформація щодо втрачених документів (назва, кількість аркушів, ймовірні причини втрати); та дії, які мають бути вчинені для відновлення втрачених оригіналів (наприклад, отримання дублікатів документів в державних органах тощо). Акт викладається на офіційному бланку організації (за наявності) і набуває юридичної сили з моменту його підписання. Якщо втрата документа відбулася з вини працівника (посадова недбалість), у цьому випадку до тексту акту додається письмове пояснення такого працівника. Крім того, акт про втрату первинних бухгалтерських документів є офіційним документом та має відповідати загальним вимогам до складання документів встановлених ДСТУ 4163:2020.

Суд звертає увагу, що обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік тощо, лежить на працедавцеві, а не на працівникові. За цих обставин, втрата підприємством первинних документів не позбавляє його обов`язку здійснювати нарахування та виплату заробітної плати. За висновком Верховного Суду, який викладений у постанові від 28.03.2018 у справі № 243/5469/17, вбачається, що відомості щодо виплати заробітної плати не обмежуються лише первинною документацією.

Враховуючи те, що позивач заперечує відповідність поданих відповідачем копій відомостей про виплату йому заробітної плати оригіналу, а саме заперечує справжність його підпису у зазначених копіях документів, суд в силу вимог ч. 6 статті 95 ЦПК України, такі докази не приймає до уваги.

Будь-яких інших доказів про виплату ОСОБА_1 заробітної плати та її розміри відповідачем до суду не надано.

Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідачем не доведено відсутності заборгованості з виплати позивачу заробітної плати та усіх сум, що підлягають виплаті у день звільнення.

Враховуючи викладене, позовні вимоги про стягнення з відповідача нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в розмірі 37248,65 грн. підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Встановлено, що повний розрахунок по заробітній платі відповідачем з позивачем при звільненні не проведено. Таким чином, визначений ч. 2 ст. 233 КЗпП України строк звернення до суду ОСОБА_1 з позовною вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку по заробітній платі не сплив.

Відповідальність за порушення вимог ст.ст. 116-117 КЗпП України у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки виплат, настає за наявності вини підприємства.

Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі не проведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Пункт 21 зазначеної постанови передбачає, що при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року.

Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Час, протягом якого працівник згідно із законодавством не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду.

Згідно з п. 8 вказаного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Таким чином, під час проведення розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки розрахунку при звільненні з використанням даних про середній заробіток позивача.

Враховуючи те, що позивач у квітні 2020 року не працював, а в травні 2020 року працював не повний місяць, оскільки перебував у відпустці без збереження заробітної плати, відповідно до наказів №4-к від 31.03.2020 та №6-к від 24.04.2020 (а.с.44,45), розрахунок середньомісячної заробітної плати слід обчислювати виходячи із виплат отриманих позивачем у березні та червні 2020 року, як повних відпрацьованих місяців.

Відповідно до довідки про доходи виданої ФОП « ОСОБА_4 » за вих. №4 від 07.09.2020, позивачу у березні 2020 року нараховано 4823,00грн. та у червні 2020 року також нараховано 4823,00грн.

Відповідно до листа Міністерства соціальної політики України від 29.07.2019 року №1133/0/206-19 Про розрахунок норм тривалості робочого часу на 2020 рік, березень має 21 робочий день, червень 20 робочих днів.

Отже, середньоденний заробіток позивача складає 235,26грн. (4823,00+4823,00 = 9646:41р.д. = 235,26грн., тобто сума заробітної плати за два останніх повних відпрацьованих місяців поділених на кількість робочих днів за вказані два місяці).

Позивача було звільнено 31 липня 2020року, тобто затримка виплати заробітної плати після звільнення настає з 01 серпня 2020 року.

Отже, за період з 01 серпня 2020 року по 27 жовтня 2022 року з урахуванням норм тривалості робочого часу на 2020, 2021, 2022 роки затримка виплати заробітної плати складає 560 робочих (106 р.д. за період з серпня по грудень 2020 р. + 250р.д. за 2021 рік + 204 р.д. за період з січня 2022р. по 27 жовтня 2022р.).

Таким чином, розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 серпня 2020 року по 27 жовтня 2022 року за 560 робочих днів складає 131745,60грн. (235,26грн. х 560р.д.).

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнав внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Разом з тим, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України.

Критерії оцінки розумності, справедливості та пропорційності сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. У трудових відносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи права відповідно до частини третьої статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, за обставин цієї справи суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 30000,00грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 № 13, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Таким чином, суд зазначає у резолютивній частині рішення присудженні до стягнення кошти без утримання податків й інших обов`язкових платежів, передбачених законодавством, оскільки такі відрахування є обов`язком роботодавця.

Щодо позовних вимог про стягнення компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку із порушенням термінів виплати заробітної плати по день ухвалення рішення суд зазначає наступне.

Компенсація провадиться відповідно до Закону України «Про оплату праці», Закону України від 19.10.2000 № 2050 «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159.

Згідно зі статтею 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати", - підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Статтею 2 вказаного Закону України встановлено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадяться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата (грошове забезпечення) тощо. Згідно зі ст.4 вказаного Закону України виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Системний аналіз зазначених вище норм дає підстави для висновку, що індексація є складовою заробітної плати та у разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян провадиться їх компенсація відповідно до діючого законодавства.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 22 постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», у справах, пов`язаних із вирішенням спорів про індексацію заробітної плати або компенсацію працівникам втрати її частини у зв`язку із затримкою її виплати, суди мають враховувати, що: 1) індексація заробітної плати провадиться в період між переглядами Верховною Радою України розміру мінімальної заробітної плати і здійснюється відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» і тих положень Порядку проведення індексації грошових доходів громадян, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 травня 1998 року № 663 (з внесеними змінами та доповненнями), котрі йому відповідають, підприємством, установою чи організацією, які виплачують заробітну плату, при її нарахуванні починаючи з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін, який перевищив 105 відсотків (величину порога індексації). За наявності зазначених умов у тому ж порядку індексації підлягає присуджена за рішенням суду сума заробітної плати, якщо ці умови настали у зв`язку з несвоєчасним виконанням рішення; 2) компенсація втрати частини заробітної плати провадиться згідно зі статтею 34 Закону України «Про оплату праці» і Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427, підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати (проіндексованої за наявності необхідних для цього умов) на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифи на послуги зріс більше ніж на один відсоток.

З наведеного випливає, що обов`язок компенсації громадянам втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків їх виплати покладено на роботодавця під час нарахування заробітної плати, яка є щомісячним платежем, за наявності зазначених умов, а не разової виплати.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним в постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 487/763/17 (провадження №61-26024св18).

Конституційний Суд України у Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 дійшов висновку, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги (пункт 2.2), працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Це право працівника відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим конституційного принципу верховенства права та не порушує балансу прав і законних інтересів працівників і роботодавців (пункт 2.3).

Відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159 сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але не виплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін у відсотках для визначення суми компенсації.

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції а період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. Індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається.

Отже, основними умовами для виплати громадянину компенсації, передбаченої Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплат» та Порядком № 159, є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендія, заробітна плата). Таким чином, компенсації не підлягають нарахована на момент звільнення сума компенсації за невикористану відпустку, оскільки вона має разовий характер.

З огляду на викладене, позивач має право на одержання від відповідача вказаної компенсації, нарахованої з виплаченої суми заборгованої заробітної плати за відповідний місяць.

Під час виплати заборгованої заробітної плати відповідач зобов`язаний відповідно до положень ст.4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та п.5 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, нарахувати та виплатити позивачу вказану компенсацію виходячи з індексу інфляції на час проведення таких виплат.

Враховуючи, що після ухвалення рішення про стягнення заборгованої заробітної плати та звернення його до виконання відносини щодо виплати присудженої судом суми регулюється Законом України «Про виконавче провадження» та вимогами ст. 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» щодо виплати компенсації у тому ж місяці у якому здійснюється виплата заборгованості, суд дійшов висновку, що звернення позивача з даними вимогами є безпідставними. До часу виплати заборгованості із заробітної плати позовні вимоги позивача про стягнення суми компенсації з всієї невиплаченої заборгованої заробітної плати є передчасними, оскільки їх розмір повинен визначатися у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць, а тому в їх задоволенні слід відмовити.

Приймаючи рішення Суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29).

Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі Гірвісаарі проти Фінляндії (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

VI. РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Відповідно до частини 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно частини 2 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір за вимоги про стягнення заборгованості із заробітної плати та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 908,00 грн., оскільки позивач у силу п. г ч.1 та ч.2 статті 8 Закону України "Про судовий збір" звільнений від його сплати при зверненні до суду з вказаними позовними вимогами..

Керуючись ст.ст. 89, 259, 265, 268, 273, 354, 355, 430 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ФОП « ОСОБА_2 » на користь ОСОБА_1 :

заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі за період з 14.11.2019 по 31.07.2020 у розмірі 37248,65 (тридцять сім тисяч двісті сорок вісім) грн. 65 коп., а також середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати при звільненні за період з 01.08.2020 по 27.10.2022 у розмірі 30000 (тридцять тисяч) грн., а всього 67248 (шістдесят сім тисяч двісті сорок вісім) грн. 65 коп.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ФОП « ОСОБА_2 » на користь держави судовий збір у розмірі 908 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач:

ОСОБА_1 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1

адреса проживання:

АДРЕСА_1 ,

РНОКПП НОМЕР_2

Відповідач:

ФОП « ОСОБА_2 »

Адреса місцезнаходження:

АДРЕСА_2

код ЄДРПОУ НОМЕР_3

Повне рішення складено та підписано 01.11.2022.

Суддя Олег ЗБАРАЖСЬКИЙ