ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/904/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" жовтня 2022 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді КАЛІУШКА Ф.А.

при секретарі ДАНЬКО В.В.

за участю сторін:

представника позивача Пономаренка О.А.;

відповідач 1 не з`явився;

представника відповідача 2 - ТОВ «Кей-колект» Перегудова І.В.;

представника відповідача 3 - ОСОБА_1 ОСОБА_2 ;

відповідач 4 не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-колект», Державного реєстратора Київської філії комунального підприємства Лиманської селищної ради Роздільнянського району Одеської області «Центр реєстрації» Хоменко Ірини Олександрівни, ОСОБА_1 та Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чуловського Володимира Анатолійовича про скасування рішень про державну реєстрацію, визнання недійсним договору, витребування майна та зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2021 року ОСОБА_3 (далі по тексту - ОСОБА_3 , позивач) звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-колект» (далі по тексту - ТОВ «Кей-колект», відповідач 1), Державного реєстратора Київської філії комунального підприємства Лиманської селищної ради Роздільнянського району Одеської області «Центр реєстрації» Хоменко Ірини Олександрівни (далі по тексту - державний реєстратор, Хоменко І.О., відповідач 2), ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , відповідач 3) та Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чуловського Володимира Анатолійовича (далі по тексту - приватний нотаріус Чуловський В.А., відповідач 4), у якому просив:

-скасувати рішення державного реєстратора Київської філії комунального підприємства Лиманської селищної ради Роздільнянського району Одеської області «Центр реєстрації» Хоменко І.О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 43404640 від 08.10.2018 року, а саме: права власності ТОВ «Кей-колект» на квартиру загальною площею 27,3 кв.м., житловою площею 14,7 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , номер запису про право власності 28288226, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 880000;

-визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , укладений 23.10.2018 року між ТОВ «Кей-колект» та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським Володимиром Анатолійовичем, реєстраційний номер 15170;

-скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чуловського Володимира Анатолійовича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 43643075 від 23.10.2018, а саме: права власності ОСОБА_1 на квартиру загальною площею 27,3 кв.м., житловою площею, 14,7 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , номер запису про право власності 28509257, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 880000;

-витребувати з володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 квартиру загальною площею 27,3 кв.м., житловою площею, 14,7 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 шляхом передачі в натурі;

-зобов`язати державного реєстратора Київської філії комунального підприємства Лиманської селищної ради Роздільнянського району Одеської області «Центр реєстрації» Хоменко І.О. поновити запис про право власності ОСОБА_3 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що для забезпечення виконання договору про надання споживчого кредиту №0 від 18 квітня 2007 року, за яким ОСОБА_3 отримано кредит у сумі 10 000.00 (десять тисяч) дол. США, 18 квітня 2007 року між Акціонерним комерційним іноваційним банком «УкрСиббанк» та позивачем укладений іпотечний договір № 52396, за умовами якого в іпотеку банку передано квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . 12 грудня 2011 року між акціонерним комерційним іноваційним банком «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-колект» укладений договір факторингу № 1 відповідно до якого ТОВ «Кей-колект» перейшли права вимоги за кредитним договором. 08 жовтня 2019 року ТОВ «Кей-колект» було звернено стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття у власність квартири за адресою: АДРЕСА_1 , про що державним реєстратором Київської філії комунального підприємства Лиманської селищної ради Роздільнянського району Одеської області «Центр реєстрації» Хоменко Іриною Олександрівною було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яким зареєстровано за ТОВ «Кей-Колект» вищезазначену квартиру. В свою чергу, 23 жовтня 2019 року ТОВ «Кей-колект» відчужило згадану квартиру ОСОБА_1 .

Вказані дії позивач вважає протиправними, оскільки відчуження належного позивачу майна проведено без надіслання вимоги про усунення порушень та повідомлення йому наміру щодо звернення стягнення на предмет іпотеки. Також, на думку позивача, під час звернення стягнення на квартиру було порушено вимоги Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», що стало підставою для звернення до суду за захистом порушених прав, як власника майна.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 30.11.2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 21.07.2022 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивача - адвокат Пономаренко О.А. позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити в повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві.

Представник відповідача ТОВ «Кей-колект» - адвокат Перегудов І.В. проти задоволення позову заперечував. Вказував на необґрунтованість доводів про не направлення позивачу вимоги про усунення порушень іпотечного договору. У письмовому відзиві на позовну заяву також зазначив, що державна реєстрація права власності на квартиру відбувалась на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що не примусовим зверненням стягнення, а тому положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не можуть бути застосовані до правовідносин, що склались між сторонами.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Ганчук Г.В. проти задоволення позову заперечував. У письмовому відзиві на позовну заяву зазначив, що обставини, на які посилається позивач, не підтверджуються належними та допустимим доказами. Матеріалами із реєстраційної справи в електронній формі, по квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , які адвокатом Ганчуком Г.В. отримано шляхом безпосереднього доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, спростовуються доводи позивача про відсутність у державного реєстратора документів необхідних для проведення державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Посилаючись на додані до відзиву докази, адвокат Ганчук Г.В. вказував про невикористання позивачем квартири за адресою: АДРЕСА_1 , як місце постійного проживання та відповідно неможливість застосування до спірних правовідносин положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Також у відзиві ОСОБА_1 зазначено, що остання є добросовісним набувачем, адже проявила розумну обачність перед придбання спірної квартири, а тому конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар.

Державний реєстратор Київської філії комунального підприємства Лиманської селищної ради Роздільнянського району Одеської області «Центр реєстрації» Хоменко Ірина Олександрівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський Володимир Анатолійович в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причин неявки суду не повідомили.

Відповідно до приписів ч. 2 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) суд зобов`язаний відкласти судовий розгляд справи в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; 5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їх представники.

Частиною 3 ст. 223 ЦПК України також визначено, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою.

Суд бере до уваги, що відповідачі, які в судове засідання не з`явились, були належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду справи, будь-яких заяв/клопотань про відкладення розгляду справи або з інших процесуальних питань від них не надходило, а також враховуючи строки розгляду справи, суд визнає за можливе проводити судовий розгляд справи за відсутністю сторін, які були належним чином повідомленими про день та час судового засідання, на підставі наявних у матеріалах справи доказів.

Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 18 квітня 2007 року між Акціонерним комерційним іноваційним банком «УкрСиббанк» та позивачем, як позичальником було укладено договір про надання споживчого кредиту №0.

Згідно пункту 1.1. договору про надання споживчого кредиту №0 від 18 квітня 2007 року, Банк зобов`язується надати позичальнику, а позичальник зобов`язується прийняти належним чином та використовувати і повернути Банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 10 000.00 (десять тисяч доларів США 00 цент.) та сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах визначених цим Договором.

Пунктом 2.1. договору про надання споживчого кредиту №0 від 18 квітня 2007 року встановлено, що у забезпечення виконання зобов`язань Позичальника за цим договором, Банком приймається:

застава нерухомості (будівлі/споруди/приміщення), а саме: однокімнатної квартири, що складається із однієї кімнати, загальною площею 27,3, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та є власністю позивача;

порука, а саме: порука ОСОБА_4 , код за ДРФО НОМЕР_1 .

Того ж дня, 18 квітня 2007 року між Акціонерним комерційним іноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки №52396, за яким позивач передав в іпотеку банку квартиру на дев`ятому поверсі загальною площею 27,30 кв.м., житловою площею, 14,70 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Київсько міського нотаріального округу Морозовою С.В., зареєстрований за №1917.

13 лютого 2012 року, на підставі договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором, до ТОВ «Кей-колект» перейшло право вимоги за договором іпотеки №52396 від 18 квітня 2007 року укладеним між Акціонерним комерційним іноваційним банком «УкрСиббанк» та позивачем.

08 жовтня 2018 року ТОВ «Кей-колект» було звернуто стягнення та набуто право власності на квартиру загальною площею 27,30 кв.м., житловою площею, 14,70 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . шляхом позасудового врегулювання на підставі договору іпотеки № 52396 від 18 квітня 2007 року, що зареєстровано державним реєстратором Київської філії комунального підприємства Лиманської селищної ради Роздільнянського району Одеської області «Центр реєстрації» Хоменко І.О., рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу). індексний номер: 43404640 від 08 жовтня 2018 року, номер запису про право власності: 28288226.

Договором купівлі-продажу квартири від 23 жовтня 2018 року, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. за №15170, ТОВ «Кей-колект» відчужило на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_2 . Право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_2 , зареєстровано 23 жовтня 2018 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень за №28509257.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки, іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з частиною першою статті 3 Закону України «Про іпотеку», в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки, іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом.

Сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частини перша та друга статті 36 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки).

Законом України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» від 25 грудня 2008 року №800-VI внесено зміни до статті 36 Закону України «Про іпотеку», у зв`язку з чим її положеннями передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

У частині першій статті 37 Закону України «Про іпотеку», в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки, зазначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Із внесенням змін до цієї статті положення статті 37 Закону України «Про іпотеку» передбачають, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Дослідивши текст укладеного між сторонами договору іпотеки, судом встановлено, що пунктом 4.2. договору іпотеки №52396 від 18 квітня 2007 року сторони врегулювали, що звернення стягнення здійснюється на підставі: рішення суду; виконавчого напису нотаріуса; застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя. Положеннями розділу 5 договору іпотеки №52396 від 18 квітня 2007 року його сторони врегулювали відносини щодо застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя. Відповідно до пункту 5.1. зазначеного договору іпотеки, у разі настання обставин, зазначених у п. 4.1. цього Договору. Іпотекодержатель надсилає рекомендованим листом Іпотекодавцю повідомлення про застосування застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя. У повідомленні, про яке йдеться в п. 5.1., Іпотекодержатель зазначає, який зі способів задоволення вимог Іпотекодержателя, що передбачені ч. 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку», застосовується Іпотекодержателем для задоволення своїх вимог (п. 5.2). У разі застосування передачі предмету іпотеки у власність Іпотекодержателя, як способу задоволення вимог Іпотекодержателя (абз. 3 ч. 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку») право власності переходить до Іпотекодержателя з моменту отримання повідомлення, про яке йдеться в п. 5.1. цього договору іпотеки (п. 5.3).

Як вбачається із пунктів 4.2., 4.3., 4.4., 4.6., 5.1., 5.2., 5.3, договору іпотеки №52396 від 18 квітня 2007 року, ним передбачено застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя, зокрема шляхом набуття Іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки.

Частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку», в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Отже, за змістом частини першої статті 12, частини першої статті 33 та статті 35 Закону України «Про іпотеку» реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише тоді, якщо останнє невиконане чи неналежно виконане, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звертати стягнення на предмет іпотеки.

Такий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 07 грудня 2020 року по справі № 761/5663/16-ц (номер судового провадження: 61-10741ск19); від 11 вересня 2020 року по справі №127/17399/19-ц (номер судового провадження: 61-3872ск20).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 січня 2022 року в справі № 361/3222/19 (провадження № 61-2788св21) зазначено, що: «умови договору іпотеки та вимоги частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» пов`язують можливість задоволення вимог кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки з дотриманням іпотекодержателем процедури належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання. Належним слід вважати надсилання вимоги з дотриманням встановленого договором порядку на адресу отримувача, яка вказана в договорі або додатково повідомлена відповідно до умов договору. Якщо такий порядок договором не визначений, відповідно до звичаїв ділового обороту належне направлення вимоги може здійснюватися засобами поштового зв`язку чи кур`єрської служби, які дозволяють встановити зміст відправлення та підтвердити його вручення, наприклад, цінним листом з описом вкладеного відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року №270. Належним дотриманням іпотекодержателем процедури повідомлення іпотекодавця та боржника, якщо він є відмінним від іпотекодавця, про вимогу стосовно усунення порушення також слід вважати також таке повідомлення, що було надіслане належним чином, проте не отримане внаслідок недбалості або ухилення від отримання. В разі дотримання іпотекодержателем порядку належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання діє презумпція належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, яка може бути спростована іпотекодавцем в загальному порядку. За відсутності такого належного надсилання вимоги відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець не набуває права звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання.

Таким чином, недотримання вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» щодо належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання унеможливлює застосовування позасудового способу задоволення вимог іпотекодержателя. При цьому, метою повідомлення іпотекодержателем іпотекодавця та інших осіб є доведення до їх відома наміру іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Тому іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання лише за умови належного надсилання вимоги, коли іпотекодавець фактично отримав таку вимогу або мав її отримати, але не отримав внаслідок власної недбалості чи ухилення від такого отримання».

Пунктом 9.16 договору про надання споживчого кредиту №0 від 18 квітня 2007 року, сторони врегулювали, що листування між ними за цим договором здійснюється шляхом направлення або надання однією стороною відповідних повідомлень іншій Стороні на її адресу, зазначену у Розділі 12.1 Договору (до Банку - це адреса для листування). Як вбачається із розділу 12.1 договору про надання споживчого кредиту №0 від 18 квітня 2007 року, АДРЕСА_3 є адресою позивача. Така ж адреса позивача вказана в іпотечному договорі. Доказів того, що адреса позивача змінилася і про таку зміну було повідомлено іпотекодержателя матеріали справи не містять.

Судом встановлено та підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №229 та описом вкладення до нього, що 26.12.2017 року ТОВ «Кей-колект» було направлено рекомендованим листом з описом вкладення позивачу на адресу зазначену в договорі, а саме: АДРЕСА_1 , вимогу про усунення порушень основного зобов`язання вих. №01/11/17/73421 від 01.11.2017 року, в якій повідомило про необхідність сплатити суму боргу станом на 01.11.2017 року в розмірі 13 472,51 доларів США та про намір звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку передбаченому статтею 37 Закону України «Про іпотеку» в разі не виконання вимоги у 30 денний термін.

Отже, вимогу про усунення порушень основного зобов`язання вих. №01/11/17/73421 від 01.11.2017 року ТОВ «Кей-колект» було надіслано належним чином засобами поштового зв`язку, які дозволяють встановити зміст відправлення та підтвердити його вручення відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року №270.

Зазначену вимогу було отримано позивачем 04.01.2018 року, про що свідчить як його підпис на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення №229, так і підпис працівника поштового зв`язку. Доказів, які б підтверджували належність підпису на повідомленні третій особі позивачем до суду не надано.

Напис про одержання поштового відправлення в якому зазначене прізвище отримувача, зроблений працівником поштового зв`язку, зазвичай є переконливим доказом отримання відправлення саме адресатом. Таке переконання ґрунтується на презумпції добросовісного виконання працівниками пошти своїх обов`язків.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верхового Суду від 20 березня 2019 року по справі №222/1402/16-а.

У постанові від 15 квітня 2021 року по справі №655/94/18 Верховний Суд вважав за необхідне зазначити, що перевірка документів, що посвідчують особу, яка одержує поштове відправлення та підтверджують її повноваження, а також належне оформлення повідомлення про вручення поштового відправлення покладено на працівників органу поштового зв`язку. Добросовісне виконання працівниками Акціонерного товариства «Укрпошта» своїх службових обов`язків у цьому випадку презюмується, оскільки в матеріалах справи відсутні належні і допустимі докази протилежного.

Обставина того, що насправді позивач не отримував вказаного повідомлення не була доведеною, що є процесуальним обов`язком позивача відповідно до статей 12, 81 Цивільного процесуального кодексу України. Позивач не надав доказів звернень до правоохоронних органів про підробку його підпису у повідомленні.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 31 березня 2021 року по справі №522/5185/19 (номер судового провадження: 61-14207ск20).

Презумпція належного повідомлення іпотекодавця про необхідність усунення порушень основного зобов`язання позивачем в загальному порядку належними та допустимими доказами не спростована. Тому іпотекодержатель, який з дотриманням пунктів 9.16., 12.1, договору про надання споживчого кредиту №0 від 18 квітня 2007 року та пунктів 4.3., 4.4.,5.1., 5.2., 5.3 іпотечного договору направив вимогу, передбачену частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку» правомірно звернув стягнення на предмет іпотеки.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 12 травня 2022 року по справі №756/15123/18 (номер судового провадження: 61-976ск22).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до вимог частини другої статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом та іншими законами України.

За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», яка діяла на час прийняття оскаржуваного рішення державним реєстратором, перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

У відповідності до пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127, в редакції, яка діяла на час прийняття оскаржуваного рішення державним реєстратором, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

У наведених правових нормах визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і з огляду на закріплені у статтях 10, 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та статті 37 Закону України «Про іпотеку», порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення, ця особа приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верхового Суду від 07 липня 2021 року по справі №206/6537/19 (номер судового провадження: 61-5486ск21).

Отже, на державного реєстратора під час вчинення такої реєстраційної дії законом покладено обов`язок не тільки формально перевірити наявність поданих документів за переліком, передбаченим пунктом 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127, в редакції яка діяла на час прийняття оскаржуваного рішення державним реєстратором, необхідних для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, а й, передусім, встановити відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства. Такий обов`язок покладено на державного реєстратора згідно з правилом частини третьої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Аналогічний висновок викладено у постановах Верхового Суду від 02 вересня 2022 року по справі № 204/7062/19 (провадження № 61-4604св22); від 28 вересня 2022 року по справі №753/19971/18 (провадження № 61-1023св22).

Пунктом 3.2. наявного у матеріалах справи договору іпотеки 52396 від 18 квітня 2007 року, що був підставою для задоволення вимог ТОВ «Кей-колект» та прийняття оскаржуваного рішення про державну реєстрацію прав, заставна на день підписання договору не випускалася.

Оскаржуване рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 43404640 було прийнято державним реєстратором Хоменко Іриною Олександрівною 08 жовтня 2018 року. Письмова вимога про усунення порушень була отримана позивачем 04 січня 2018 року, тобто строк що минув між датою отримання позивачем письмової вимоги та датою прийняття рішення державним реєстратором перевищує 30 днів.

Встановивши, що договір іпотеки містить відповідне застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, ТОВ «Кей-колект» надано державному реєстратору всі необхідні документи, підтверджено належне направлення та отримання іпотекодавцем письмової вимоги про усунення порушень кредитного договору та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки, надано документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині скасування рішення державного реєстратора Київської філії комунального підприємства Лиманської селищної ради Роздільнянського району Одеської області «Центр реєстрації» Хоменко Ірини Олександрівни, оскільки при проведенні реєстраційних дій щодо реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем ТОВ «Кей-колект» не було порушено вимог чинного законодавства.

Подібні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 02 грудня 2020 року в справі № 607/3282/17 (провадження № 61-43744св18).

Відповідно до пункту 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», в редакції чинній на дату прийняття державним реєстратором оскаржуваного рішення, протягом дії цього Закону:

1) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку;

Мораторій (заборона) на примусове відчуження майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, який встановлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», має цільовий характер і є державною гарантією захисту конституційних прав та інтересів громадян, які отримали кредити саме в іноземній валюті.

Для застосування цієї державної гарантії захисту конституційних прав та інтересів громадян, які отримали кредити саме в іноземній валюті, обов`язковою є сукупність зазначених вище обставин, оскільки вказаний закон не підлягає застосуванню до будь-яких правовідносин, що випливають із договору іпотеки.

Тимчасовий мораторій на примусове звернення стягнення нерухомого майна не застосовується у випадках, якщо таке нерухоме житлове майно не використовується як місце постійного проживання позивача.

Подібні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 761/24810/14 (провадження № 61-3647св19); від 08 квітня 2020 року у справі № 334/3320/15 (провадження № 61-18374св19).

Відповідно до статті 379 Цивільного кодексу України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

На підтвердження факту постійного проживання у квартирі АДРЕСА_2 позивачем було надано копію довідки від 18.09.2019 року із якої вбачається, що зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_3 є АДРЕСА_1 .

Відповідно до статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Частинами другою та шостою статті 29 Цивільного кодексу України, передбачено, що фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Житлова нерухомість, в якому зареєстровано місце проживання особи, не завжди є місцем її фактичного проживання.

Відповідно до частини першої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 Цивільного процесуального кодексу України).

Згідно з частиною першою статті 80 Цивільного процесуального кодексу України, достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Як вбачається із акту вселення ОСОБА_1 від 24 жовтня 2018 року, на момент вселення у квартирі АДРЕСА_2 відсутні будь-які особисті речі, меблі, побутова техніка. Стан квартири на момент вселення та відсутність будь-яких особистих речей, меблів, побутової техніки зафіксовано фотозйомкою.

Актом обстеження житлово-побутових умов проживання від 25 жовтня 2018 року було встановлено відсутність осіб, які проживають у квартирі АДРЕСА_2 . Будь-які особисті речі (одяг, взуття, речі індивідуального користування тощо), меблі, побутова техніка у квартирі відсутні. Стан квартири - незадовільний, потребує ремонту. Квартира не придатна для постійного проживання.

Обставина непридатності квартири АДРЕСА_2 для проживання та достовірність зазначених вище актів та фотознімків до них було визнано представником позивача у судовому засіданні.

В судовому засіданні представник позивача визнав, що виселення позивача із квартири АДРЕСА_2 та звільнення квартири від речей позивача не відбувалося. Доказів звернення до правоохоронних органів за фактом порушення недоторканності житла не надав.

Відповідно до частини першої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

За змістом статті 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Сам лише факт реєстрації позивача у спірній квартирі не може беззаперечно свідчити про те, що це житло використовується позивачем як місце постійного проживання.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 17 листопада 2021 року по справі №127/19638/20 (справа № 127/19638/20).

Із матеріалів справи також вбачається, що позивач тривалий час не сплачував вартість житлово-комунальних послуг.

Відтак, суд вважає, що обставина про використання позивачем квартири АДРЕСА_2 як місце постійного проживання є недоведеною.

Вирішуючи спір, встановивши фактичні обставин справи, надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у заявленій частині про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та обтяжень, оскільки спірна квартира не використовувалась позивачем як місце постійного проживання, а тому це нерухоме житлове майно не підпадало під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Судом враховано, що факт реєстрації позивача у спірній квартирі не може беззаперечно свідчити про те, що це житло використовується позивачем як місце постійного проживання, а наявні в матеріалах справи докази (акт вселення, акт обстеження житлово-побутових умов, довідки про несплату комунальних послуг) та визнані представником позивача обставини підтверджують те, що позивач не використовував спірну квартиру як місце постійного проживання.

Оскільки підстав для скасування рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень квартири АДРЕСА_2 судом встановлено не було, а вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 23.10.2018 року, скасування рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію від 23.10.2018 року, витребування майна з володіння ОСОБА_1 та зобов`язання державного реєстратора на поновлення запису, є похідними від заявленої вимоги, суд відмовляє у їх задоволенні.

Окрім того, сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду 01 квітня 2020 року в справі № 520/13067/17 (провадження № 14-397цс19) зроблено висновок, що «зміст і характер відносин між учасниками справи, встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи підтверджують, що спір у позивачки є саме з ТзОВ «Кей-Колект» з приводу порушення ним права власності позивачки на квартиру внаслідок дій ТзОВ «Кей-Колект» щодо реєстрації за ним такого права. Фізична особа, яка досягла повноліття, у цивільному процесі може бути стороною саме як така особа, а не як нотаріус, державний реєстратор тощо. Отже позовна вимога про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності на квартиру не може бути звернена до приватного нотаріуса, яку позивачка визначила співвідповідачем. Державний реєстратор, зокрема і приватний нотаріус, зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений. Встановивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 40), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункт 37, 54), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.10), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 39)».

У зв`язку з наведеним також не підлягають задоволенню вимоги до Державного реєстратора Київської філії комунального підприємства Лиманської селищної ради Роздільнянського району Одеської області «Центр реєстрації» Хоменко І.О. та Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чуловського Володимира Анатолійовича, оскільки позов в цій частині заявлений до неналежних відповідачів та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача

На підставі викладеного та керуючись статтями 316, 317, 319, 391 Цивільного кодексу України, статтями 141, 274-279, 263-265, 352, 354-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-колект», Державного реєстратора Київської філії комунального підприємства Лиманської селищної ради Роздільнянського району Одеської області «Центр реєстрації» Хоменко Ірини Олександрівни, ОСОБА_1 та Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чуловського Володимира Анатолійовича про скасування рішень про державну реєстрацію, визнання недійсним договору, витребування майна та зобов`язання вчинити дії - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

СУДДЯ: КАЛІУШКО Ф.А.