Справа № 464/2311/21 Головуючий у 1 інстанції: Теслюк Д.Ю.
Провадження № 22-ц/811/1625/22 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - судді Ніткевича А.В.

суддів - Бойко С.М., Копняк С.М.

секретаря Іванової О.О.

з участю представника позивачки ОСОБА_1 , відповідачки ОСОБА_2 , представника відповідачки ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 27 травня 2022 року в справі за позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до Львівської міської ради, ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_2 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , третя особа ОСББ «Стрийська 99», про визнання права на проживання, -

встановив:

У квітні 2021 року позивачі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 звернулись до суду із позовом до відповідачів Львівської міської ради, ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_2 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , з участю третьої особи ОСББ «Стрийська 99», про визнання права на проживання.

Вимоги обґрунтовували тим, що за останні 18 років постійно проживають у квартирі АДРЕСА_1 . Зазначена квартира отримана ОСОБА_4 у користування в 2003 році згідно із спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету 1120 ЦВКГ Західного оперативного командування, як працівник ЗСУ (фельдшер-лаборант). Починаючи з 2003 року усі позивачі фактично користуються отриманою квартирою, сплачують комунальні послуги, здійснюють ремонтні роботи. 17.02.2021 ОСОБА_4 звернулась до виконавчих органів Львівської міської ради із заявами про реєстрацію місця проживання, однак їй було відмовлено, так як не надано жодного документа, який би підтверджував законність її користування квартирою АДРЕСА_1 . При пред`явленні ордеру №24, отримано відповідь про те, що вказаний ордер є простроченим та не може бути підставою для реєстрації місця проживання. Із покликанням на ст.ст. 9, 58 ЖК УРСР вважають, що у них наявні законні підстави користування спірною квартирою.

Просили суд визнати за ними право на проживання в квартирі АДРЕСА_1 .

Оскаржуваним рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 27 травня 2022 року позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_4 право на проживання у квартирі АДРЕСА_1 .

У задоволенні інших вимог відмовлено.

Стягнуто із Львівської міської ради, ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_2 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 на користь ОСОБА_4 по 33 грн. 63 коп. судового збору з кожного відповідача.

Рішення суду оскаржила відповідачка ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі зазначає, що судом першої інстанції не з`ясовано всіх обставин справи, не взято до уваги пояснення відповідачів та наявні докази, відповідно неправильно застосовано норми матеріального права.

В обгрунтування вимог покликається на те, що будинок по АДРЕСА_2 належав до відомчого житлового фонду Міністерства оборони, перебував у віданні КЕВ м. Львова. Відповідно до ухвали ЛМР №3028 від 29.12.2005 «Про прийняття у власність територіальної громади м. Львова відомчого житлового фонду об`єктів інфраструктури та інженерного забезпечення КЕВ м. Львова» та Директиви МОУ №Д-8 від 20.02.2006 «Про безоплатну передачу військового майна у комунальну власність територіальної громади м. Львова», житловий будинок АДРЕСА_2 згідно акту приймання-передачі від 23.11.2007 переданий у комунальну власність територіальної громади м. Львова.

Єдиною підставою для вселення у надане житлове приміщення, що перебуває у комунальній власності, є ордер.

Судом першої інстанції не надано належної оцінки ордеру № НОМЕР_1 , виданого на ім`я ОСОБА_4 , не взято до уваги те, що ордер №24 є недопустимим доказом у справі, оскільки не містить дати та місця видачі, на такому відсутня печатка установи, що такий видала, а також незрозуміло вказано ім`я особи, якій видано ордер. Крім того, в Ордері №24 зазначено, що ордер видано згідно із ПСМ України від 03.06.1986 р. №203, проте документ Постанова Ради Міністрів з таким номером не відповідає дійсності, адже на той період такі ордери видавались відповідно до Постанови Ради Міністрів від 03.06.1986 р. №208.

Також, судом першої інстанції не взято до уваги пояснення відповідача ОСОБА_2 і не надано належної оцінки тому факту, що ордер №24 підписаний ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , проте їх підписи на ордері не співпадають у її посвідченнях про кваліфікаційну категорію, що є в матеріалах справи. Це в свою чергу викликає сумнів щодо достовірності таких підписів.

Окрім того, вважає, що ордер №24 є недійсним і не породжує ніяких правових наслідків, оскільки згідно вимог Постанови Ради Міністрів УРСР від 11 грудня 1984 р №470 «Про затвердження Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, ордер є дійсним протягом 30 днів.

Звертає увагу на те, що позивачкою не дотримано порядок процедури вселення у жиле приміщення, оскільки остання не зверталась до Львівської міської ради та її виконавчих органів щодо надання згоди на проживання у квартирі.

Також зауважує, що позивачка та її діти забезпечені житлом. В той же час, у квартирі АДРЕСА_1 , яка складається з трьох кімнат, коридору, кухні, туалету та ванни, загальною площею 67,8 кв.м. зареєстровано 8 (вісім) осіб, 4 (четверо) з яких малолітні діти.

Враховуючи наведені обставини, вважає, що у позивачки ОСОБА_4 відсутні законні підстави для користування квартирою АДРЕСА_1 .

Просить скасувати рішення Сихівського районного суду м. Львова від 27 травня 2022 року та прийняти нове, яким у частині задоволення позовних вимог відмовити повністю.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що у відповідності до вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення присутніх учасників справи, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з огляду на таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом свого порушеного права наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань).

При цьому суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси таких осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом.

За вимогами ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 отримала право заселення у гуртожиток по АДРЕСА_3 з представленням ліжка-місця згідно із спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету 1120 ЦВКГ Західного оперативного командування, як працівник ЗСУ (фельдшер-лаборант). Вказане підтверджується ордером №24, виданим на підставі протоколу №14 від 29 жовтня 2003 року (т. 1 а.с. 5).

Відповідно до ухвали Львівської міської ради від 29 грудня 2005 року № 3028 «Про прийняття у власність територіальної громади м. Львова відомчого житлового фонду, об`єктів інфраструктури та інженерного забезпечення квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова» та Директиви Міністра оборони України від 20 березня 2006 року № Д-8 «Про безоплатну передачу військового майна у комунальну власність територіальної громади м. Львова», житловий будинок у АДРЕСА_2 згідно з актом приймання-передачі від 23 листопада 2007 року, переданий у комунальну власність територіальної громади м. Львова (т. 1 а.с. 98-99, 100-105).

Встановлено, що квартира АДРЕСА_1 складається із трьох кімнат, житловою площею 38,33 кв. м, коридору, кухні, туалету та ванни, загальна площа 67,8 кв. м.

У вищевказаній квартирі зареєстровано 8 осіб: ОСОБА_11 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , що підтверджується довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщення/будинку осіб ОСББ «Стрийська 99» (т. 1 а.с. 106).

Із актів ОСББ «Стрийська 99» від 19.01.2020, від 23.02.2020, від 26.03.2020, від 25.04.2020, від 20.05.2020 та від 13.07.20211 вбачається, що у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані, але не проживають: ОСОБА_11 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 та ОСОБА_9 (т. 1 а.с. 87, 108, 109, 110, 111, 112).

Разом з тим, згідно із актом ОСББ «Стрийська 99» від 24.11.2017, з виходом на місце проведено обстеження квартири АДРЕСА_1 та встановлено, що у вказаній квартирі проживають без реєстрації: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 (т. 1 а.с. 3).

Відповідно до акту встановлення місця проживання Яворівської сільської ради Львівської області від 09.03.2021, за адресою: АДРЕСА_4 зареєстрована, але зі слів сусідів не проживає ОСОБА_4 , 1974 р.н. (а.с. 4).

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка ОСОБА_4 зверталась із заявами у Сихівську районну адміністрацію Львівської міської ради про зняття з реєстрації місця проживання та реєстрацію місця проживання за адресою: АДРЕСА_3 , однак їй 18.02.2021 відмовлено у зв`язку з тим, що ордер дійсний протягом 30 днів (п.69 Постанови РМ УРСР № 470 від 11.12.1984). Згідно ухвали ЛМР № 3028 від 29.12.2005 будинок прийнято у власність територіальної громади м. Львова (т. 1 а.с. 9, 10).

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло.

Положеннями Конституції України гарантовано громадянам свободу пересування і вільного вибору місця проживання, а тому сама по собі наявність чи відсутність реєстрації не може бути підставою як для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Статтею 9 ЖК УРСР передбачено, що громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбаченому законом.

Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Виходячи зі змісту норм ст. ст. 1, 6, 9, 61 ЖК УРСР, ст. 29 ЦК України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає.

В силу ч. 1 ст. 58 ЖК УРСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Пунктом 69 Постанови Ради Міністрів Української РСР і Української Республіки Ради професійних спілок від 11 грудня 1984 № 470 (далі Постанова) передбачено, що на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер (додаток № 7), який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Ордер дійсний протягом 30 днів.

Згідно із положеннями ч. 1 ст. 118 ЖК УРСР службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

Статтею 119 ЖК УРСР визначено, що Перелік категорій робітників, яким може бути надано службові жилі приміщення, встановлюється законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 61 ЖК УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Таким чином, житлове законодавство України пов`язує виникнення права на користування жилим приміщенням в гуртожитках з отриманням ордеру.

Згідно із ст. 63 ЖК УРСР предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок.

Згідно із рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради № 120 від 09.02.2018 року «Про затвердження інформаційних карток адміністративних послуг, суб`єктами надання яких є районні адміністрації», наведено перелік документів, необхідних для укладення договору найму. Зокрема, вказано про необхідність подання завіреної копії ордера або рішення, на підставі якого зайнята квартира.

Таким чином, обов`язковою умовою для укладення договору найму державного і громадського житлового фонду є наявність у потенційного наймача ордера чи рішення, на підставі якого відбулося вселення в квартиру. Відсутність в особи зазначених документів є підставою для відмови в укладенні з нею договору найму жилого приміщення.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, позивач, маючи оригінал ордеру №24, виданого на підставі протоколу № 14 від 29 жовтня 2003 року, до Сихівської районної адміністрації, із заявою про укладення договору найму житлового приміщення за адресою АДРЕСА_3 не зверталась.

В той же час, ордер не визнавався недійсним, і з часу вселення по даний час ніхто не ставив під сумнів законність проживання ОСОБА_4 в даній квартирі.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не надано належної оцінки ордеру №24, виданого на ім`я ОСОБА_4 , зокрема тому факту, що ордер №24 є недопустимим доказом у справі, оскільки не містить дати та місця видачі, на такому відсутня печатка установи, що такий видала, а також незрозуміло вказано ім`я особи, якій видано ордер, правильності висновків не спростовує, оскільки такий діяв протягом 30 днів, крім цього, такий не визнавався з цих підстав судом недійсним.

Суд першої інстанції правильно зауважив, що дійсність виданого ордеру презюмується законодавством, а тому такий є дійсним, за виключенням випадку, коли його недійсність встановлена рішенням суду, яке набрало законної сили.

В свою чергу, твердження апелянта про те, що позивачка та її діти забезпечені житлом, в той час як у квартирі АДРЕСА_1 , яка складається з трьох кімнат, коридору, кухні, туалету та ванни, загальною площею 67,8 кв.м. зареєстровано 8 осіб, 4 з яких малолітні діти, які не є родичами позивачки, а тому у позивачки ОСОБА_4 відсутні законні підстави для користування квартирою АДРЕСА_1 , колегією суддів відхиляються, з огляду на те, що правомірність вселення ОСОБА_4 не спростовано.

Колегія суддів звертає увагу, що позивачка просила суд відновити її права шляхом визнання права користування квартирою.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа, яка звернулася до суду, має право на захист її майнового права чи інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення.

Ці право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким,

що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права, примусове виконання обов`язку (пункти 1, 5 частини другої статті 16 ЦК України).

Невизнання цивільного права полягає в пасивному запереченні наявності

у особи суб`єктивного цивільного права, зокрема, на право користування майном, яке безпосередньо не спричиняє шкоду суб`єктивному праву, але створює невпевненість у правовому статусі носія суб`єктивного права. Водночас тут відсутнє звернення інших осіб до юрисдикційних органів про відсутність у особи цивільного права.

Оскільки судом першої інстанції на підставі належних доказів встановлено, що позивачка на підставі ордеру правомірно вселилася у спірне приміщення, однак право користування заперечується, як відповідачем Львівською міською радою, виконавчим органом якої Сихівською районною адміністрацією відмовлено у реєстрації за фактичним місцем проживання, так і іншими відповідачами по справі, відтак суд попередньої інстанції зробив правильний висновок про визнання в судовому порядку за ОСОБА_4 право на проживання у квартирі АДРЕСА_1 .

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

В свою чергу, в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про визнання права на проживання в квартирі АДРЕСА_1 , рішення суду першої інстанції учасниками справи не оскаржується, відтак за правилами ст. 367 ЦПК України апеляційним судом не перевіряється.

Колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, відтак апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383 ЦПК України суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 27 травня 2022 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 09 листопада 2022 року.

Головуючий А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк