Провадження № 2/752/348/22
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

20 вересня 2022 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Плахотнюк К.Г.,

за участі секретаря судового засідання Григорової Д.С.,

розглянувши у місті Києві в приміщенні суду у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження справу за позовною заявою ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Альфа-Банк», комунального підприємства «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району» про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень,

в с т а н о в и в:

24.05.2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень до ПАТ «Укрсоцбанк», КП «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району».

29.05.2018 року суддею Голосіївського районного суду м. Києва Шкірай М.І. постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

У зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді Голсоівїського районного суду м. Києва Шкірая М.І., на підставі п. 6.2. Засад використання автоматизованої системи документообігу та п. 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу у Голосіївському районному суді м. Києва, призначено повторний автоматизований розподіл цивільної справи № 752/10515/18.

Відповідно до повторного автоматизованого розподілу справ у Голосіївському районному суді м. Києва, 13.12.2018 року справа № 752/10515/18 передана до провадження судді Плахотнюк К.Г.

14.12.2018 року суддею Голосіївського районного суду м. Києва Плахотнюк К.Г. постановлено ухвалу про прийняття справи до свого провадження за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

11.02.2020 року Голосіївським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про заміну відповідача ПАТ «Укрсоцбанк» його правонаступником АТ «Альфа-Банк».

19.05.2021 року Голосіївським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження, призначення справи до судового розгляду.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачкою зазначено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло виданого 13.02.2007 року відділом приватизації житла Голосіївської районної державної адміністрації вона, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 набули право власності на квартиру АДРЕСА_1 , яку у забезпечення своїх кредитних зобов`язань, за іпотечним договором № 38-02/1119/1 від 21.08.2007 року передала в іпотеку ПАТ «Укрсоцбанк». У травні 2018 року їй стало відомо, що відповідач в позасудовому порядку звернув стягнення на вказану квартиру на підставі іпотечного договору шляхом реєстрації за банком права власності на неї. Посилаючись на неправомірність дій банку, оскільки фактично відбулося примусове стягнення зазначеного майна без згоди власника, незважаючи на заборону, встановлену Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», з огляду на те, що спірна квартира підпадає під дію такого Закону, просила визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 40912743 від 03.05.2018 року 14:10:31, винесене ОСОБА_4 , КП «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району», Київської області та скасувати реєстраційний запис про право власності № 25978778 від 02.05.2018 року 10:48:14, внесений ОСОБА_4 , КП «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району», Київської області.

10.02.2020 року до суду надійшов відзив на позов, відповідно до змісту якого відповідач АТ «Альфа-Банк» заперечували проти позову, просили відмовити у його задоволенні у повному обсязі.

У судовому засіданні 29.03.2022 року сторони відсутні.

Будучи присутніми у попередніх судових засіданнях, представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги з зазначених у позовній заяві підстав, просив позов задовольнити.

Представник відповідача АТ «Альфа-Банк» заперечував проти позову, просив відмовити у його задоволенні.

Відповідач КП «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району», явку свого представника у судове засідання не забезпечили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, відзиву на позов до суду не направили.

Заслухавши думку представників позивача та відповідача АТ «Альфа-Банк», дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених позовних вимог, з наступних підстав.

У судовому засіданні встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло виданого 13.02.2007 року відділом приватизації житла Голосіївської районної державної адміністрації вона, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 набули право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

21.08.2007 року між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання не відновлювальної кредитної лінії № 38-05/3/141, за умовами якого остання отримала кредит в розмірі 50 000, 00 доларів США строком до 20.08.2017 року зі сплатою 13, 5 % річних.

У забезпечення цього договору, 21.08.2007 року між банком та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 був укладений іпотечний договір № 38-02/1119/1, згідно якого позивачка ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 передали в іпотеку банку належну їм на праві власності квартиру АДРЕСА_1 .

У зв`язку з наявністю заборгованості за договором про надання не відновлювальної кредитної лінії № 38-05/3/141 від 21.08.2007 року, 02.05.2018 року ПАТ «Укрсоцбанк», на підставі іпотечного договору зареєструвало за собою право власності на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, передбачених ст. 12 вказаного Закону.

У п. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

У постанові Верховного Суду України від 06.07.2016 року у справі № 6-969цс16 зроблено висновок, що «мораторій є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільненням від його виконання. Відтак установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє його примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Оскільки Закон України від 3 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов`язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності. Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України від 03.06.2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню».

Мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє його примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Згідно зі ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:

- передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку»;

- право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому ст. 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

В іпотечному договорі від 21.08.2007 року, укладеному між банком та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , сторони обумовили, що іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів: на підставі рішення суду; або на підставі виконавчого напису нотаріуса; або шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку»; або шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

Судом також встановлено, що ПАТ «Укрсоцбанк» набуло право власності на предмет іпотеки на підставі ст. 37 Закону України «Про іпотеку» (передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки) та відповідного застереження в іпотечному договорі.

Тлумачення ст. 37 Закону України «Про іпотеку» свідчить, що звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідному застереженні в іпотечному договорі), який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань не може вважатися примусовим стягненням (відчуженням без згоди власника). Оскільки таке право іпотекодержателя на передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань виникло на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі), згоду на яке надано іпотекодавцем шляхом підписання відповідного договору.

Такі висновки відповідають правовим позиціям, викладеним у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09.12.2019 року у справі № 464/8589/15-ц (провадження № 61-10874сво18) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 року у справі 643/17966/14-ц (провадження 14-203цс19).

За таких обставин, суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов висновку про те, що у договорі іпотеки від 21.08.2007 року, укладеному між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та банком, передбачено відповідне застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, на підставі якого за банком і було зареєстровано право власності на належну позивачці ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на праві власності предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , оскільки позичальник ОСОБА_1 не виконувала взяті на себе зобов`язання за договором про надання не відновлювальної кредитної лінії № 38-05/3/141 від 21.08.2007 року, які забезпечені цієї іпотекою.

При цьому, суд дійшов висновку про те, що положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не поширюються на випадки звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеку» на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі), оскільки звернення стягнення на спірну квартиру здійснено не у примусовому порядку, оскільки іпотекодавці надали згоду на перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя за рішенням останнього, що погоджено у статті 4 іпотечного договору.

З огляду на викладене вище, позовні вимоги ОСОБА_1 до АТ «Альфа-Банк», КП «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району» про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, не підлягають задоволенню судом.

Підстави для розподілу судових витрат, за правилами ст. 141 ЦПК України, відсутні.

На підставі викладеного, керуючись, ст. ст. 4, 5, 6, 12, 13, 141, 265, 268, 273 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

позовну заяву ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Альфа-Банк», комунального підприємства «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району» про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано , набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення або складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції, через суд першої інстанції, яким ухвалено оскаржуване судове рішення.

Суддя К.Г. Плахотнюк