Справа № 369/2088/21
Провадження № 2/369/904/22
РІШЕННЯ

Іменем України

09.11.2022 року м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді : Волчка А.Я.

за участю секретаря: Миголь А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Києва в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Феодосіївська ОТГ, про поділ спільного майна подружжя, -

встановив:

У лютому 2021 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Феодосіївська ОТГ про поділ спільного майна подружжя.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтувала тим, що 25.07.1970 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, а 18.01.2021 року рішенням Святошинського районного суду м. Києва даний шлюб розірвано.

Під час шлюбу подружжям було набуте майно, що є спільною сумісною власністю подружжя. Зокрема, житловий будинок загальною площею 109 кв. м та земельна ділянка площею 1359 кв. м, кадастровий номер :01:018:5014, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , середня ринкова вартість яких складає разом 2427371 грн., автомобіль марки SEAT, 2005 року випуску, державний номерний знак невідомий; середня ринкова вартість якого невідома. Позивач зазначила, що вона та відповідач проживають окремо, а так відповідач чинить перешкоди щодо користування спільним майном.

З огляду на викладені обставини позивач звернувся до суду з даними позовними вимогами, а так просить суд виділити у власність ОСОБА_1 Ѕ житлового будинку загальною площею 109 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , виділити у власність ОСОБА_1 Ѕ земельної ділянки площею 1359 кв. м, кадастровий номер :01:018:5014, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , виділити у власність ОСОБА_1 Ѕ автомобіля марки SEAT, 2005 року випуску, державний номерний знак невідомий, а також стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 6567 грн. 00 коп.

Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01.03.2021 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26.03.2021 року відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Феодосіївська ОТГ, про поділ спільного майна подружжя.

Згідно з розпорядженням керівника апарату Києво-Святошинського районного суду Київської області Дідура М.О. № 313 від 09.09.2021 року щодо повторного автоматичного розподілу справи № 369/2368/21 та протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями від 09.09.2021 року вказану цивільну справу передано на розгляд судді Волчку А. Я.

Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13.09.2021 року прийнято до розгляду цивільну справу № 369/2088/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Феодосіївська ОТГ, про поділ спільного майна подружжя та призначено підготовче судове засідання.

20.07.2021 року до судді Усатова Д.Д. позивачем було подано заяву про забезпечення позову за вх. №32358, яка не була розглянута станом до 13.09.2021 року. Згідно вказаної заяви про забезпечення позову позивач просила: накласти арешт на житловий будинок загальною площею 109.0 м2 та земельну ділянку площею 1359.0 м2, кадастровий номер :01:018:5014, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , а також автомобіль марки SEAT LEON, 2006 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 та заборонити іншим особам вчиняти буд-які дії щодо відчуження вказаного майна.

Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15.09.2021 року заяву про забезпечення позову від 20.07.2021 року повернуто заявнику.

Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27.09.2022 року закрито підготовче провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Феодосіївська ОТГ, про поділ спільного майна подружжя, та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні.

У судове засідання представник позивача не з`явився. 09.11.2022 року представник позивача подав через канцелярію суду заяву про здійснення розгляду справи по суті за його відсутності.

У судове засідання представник відповідача не з`явилась. 09.11.2022 року представник відповідача подала через канцелярію суду заяву про здійснення розгляду справи по суті за її відсутності, у задоволені позовних вимог просила відмовити у повному обсязі.

Третя особа: представник Феодосіївської ОТГ у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце проведення судового засідання була повідомлена належним чином.

Дослідивши матеріали справи, дослідивши зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволення виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 25.07.1970 року позивач та відповідач зареєстрували шлюб у Фрунзенському територіальному відділу записів актів громадянського стану міста Алма-Ати, актовий запис № 966, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 .

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 18.01.2021 року (цивільна справа № 759/17683/19) шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 25.07.1970 року, Фрунзенським територіальним відділом записів актів громадянського стану міста Алма-Ати, актовий запис № 966, розірвано.

Відповідно до Свідоцтва № 92/2 від 27.11.1997 року про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , право власності на даний житловий будинок належить ОСОБА_2 .

Відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю серії І-КВ № 035613 від 04.05.1999 року, ОСОБА_2 передано у приватну власність земельну ділянку розташованої на території АДРЕСА_1 , для обслуговування житлового будинку і господарських будівель на підставі рішення виконкому Хотівської сільської ради народних депутатів від 16.10.1998 року № 116/80.

Відповідно до Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , SEAT LEON, номер шасі НОМЕР_4 , легковий хетчбек, 2006 року випуску, держаний номерний знак НОМЕР_1 , належить на праві приватної власності ОСОБА_3 .

Відповідач надав до суду відзив на позовну заяву про поділ спільного майна подружжя, відповідно до якого позовні вимоги не визнає в повному обсязі оскільки, зазначив, що з 1994 року не ведуть із позивачем спільного господарства, фактично припинилися шлюбні відносини та не проживали однією сім`єю з позивачем, а так відповідач не вважає, що спірне майно підлягає розподілу між ними саме як подружжя. Спірний житловий будинок позивач придбав за власні кошти, а земельну ділянку отримав безоплатно у власність від Хотівської сільської ради. З 1993 року відповідач проживає з іншою жінкою ОСОБА_4 , про що позивач була обізнана. Відповідач не дивлячись на те, що не проживав із позивачем як з дружиною однією сім`єю, у 2019 році подарував квартиру у м. Києві спільній дочці із позивачем. Разом із відзивом відповідач надав власноруч написані письмові пояснення свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , які у письмових поясненнях підтверджують, що позивач та відповідач не проживали однією сім`єю з позивачем.

Позивач до суду відповідь на відзив не надав, у відповідності до ст. 179 ЦПК України.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд а дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 61 СК України передбачено - об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором - є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно із ст. 68 СК України - розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя - частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18.01.1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства»). Проте, таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних не спростованих презумцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»).

Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У заявлених вимогах позивач просив суд виділити у власність Ѕ житлового будинку загальною площею 109 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , виділити у власність ОСОБА_1 Ѕ земельної ділянки площею 1359 кв. м, кадастровий номер :01:018:5014, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , виділити у власність ОСОБА_1 Ѕ автомобіля марки SEAT, 2005 року випуску, державний номерний знак невідомий, однак доказів які б підтверджували наявність житлового будинку, земельної ділянки, автомобіля у власності відповідача суду не надано.

Крім того, з доказів, які були надані позивачем та які наявні в матеріалах справи, суд не може визначити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, а також неможливо з`ясувати джерело і час придбання спільно нажитого майна.

Наявна в матеріалах справи, зокрема, відповідь на адвокатський запит від 27.10.2020 року від Хотівської сільської ради Києво-Святошинського районну Київської області, не може вважатись доказами на підтвердження позовних вимог про виділ у власність Ѕ житлового будинку загальною площею 109 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та Ѕ земельної ділянки площею 1359 кв. м, кадастровий номер :01:018:5014, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Із наявних у справі матеріалів суд позбавлений можливості встановити перебування житлового будинку та земельної ділянки у спільній сумісній власності.

Згідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вказано, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

За встановлених фактичних обставин по справі суд зазначає, що сторони фактично припинили ведення спільного господарства та спільне подружнє проживання однією сім`єю з 1994 року, у зв`язку із чим спірний житловий будинок, не відноситься до спільного майна подружжя. Також позивач не надав доказів того, яким чином відповідач набув право власності земельної ділянки чи внаслідок укладеного правочину, чи внаслідок безоплатної приватизації тощо.

Відносно позовних вимог виділу Ѕ частини спірного автомобіля позивачу, суд не вбачає, що дана позовна вимога може бути задоволена з огляду на відсутність оцінки ринкової вартості даного автомобіля, уточнення характеристик спірного автомобіля, адже з позовної вимоги позивача неможливо встановити суду, який саме автомобіль є спільним майном подружжя.

Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11).

Таким чином, визначення предмета та підстав спору є правом позивача, у той час як встановлення обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», заява № 48778/99).

Суд, у відповідності до правил диспозитивності, визначених ЦПК України, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих суду, тобто суд не вправі виходити за межі позовних вимог що були заявлені.

Заявлені позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, оскільки позивач просить суд, не визнати в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на Ѕ земельної ділянки, Ѕ житлового будинку та Ѕ компенсації вартості автомобіля, а виділити у власність позивачу частку спірного майна, що з огляду предмету розгляду даної цивільної справи є неможливим. Окрім того, позивачем не було заявлено позовної вимоги до відповідача про визнання спірного майна спільним сумісним майном як подружжя.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За приписами ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 60,61,63,70 СК України, п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст.ст.1-18, 76, 77-81, 95, 141, 228, 229, 235, 241, 244, 245, 258, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Феодосіївська ОТГ, про поділ спільного майна подружжя - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного рішення суду.

Суддя: А.Я. Волчко.