ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6294/22 Справа № 200/6309/19 Суддя у 1-й інстанції - Цитульський В. І. Суддя у 2-й інстанції - Пищида М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Пищиди М.М.

суддів Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.

за участю секретаря судового засідання Лопакової А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 08 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Ричка Катерини Юріївни про визнання недійсним договору купівлі-продажу, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2019 року позивачка звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Ричка Катерини Юріївни про визнання недійсним договору купівлі-продажу.

В обґрунтування позову зазначила, що відповідач є її внучкою. Сім`я останньої проживала у квартирі позивача, допомагала позивачу та після смерті останньої право власності на квартиру мало перейти до відповідача. Укладений між нею та відповідачем договір купівлі-продажу підлягає визнанню недійсним у зв`язку із тим, що позивачка помилялася щодо природи правочину та вважала, що підписує заповіт. Після підписання договору вони продовжили всі проживати разом. Проте через деякий час ставлення сім`ї відповідача до неї погіршилося. Після цього, звернувшись до дочки, вона з`ясувала, що підписала договір купівлі-продажу, а не заповіт та звернулася до суду із позовом.

17.03.2020 року позивач подала заяву у якій доповнила підстави позову та додатково вказала, що коштів за договором купівлі-продажу не отримувала.

Правом на подання відзиву відповідач не скористалась.

Посилаючись на вказані обставини, позивачка, із урахуванням заяви про зміну підстав позову, поданої 17.03.2020, просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 01.02.2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Ричкою К.Ю., реєстровий номер 583 та застосувати до нього наслідки недійсності правочину, передбачені ч.1 ст.216 ЦК України.

Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 08 липня 2022 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 01.02.2019 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Ричкою К.Ю., реєстровий номер 583.

В решті вимог позову відмовлено.

Вирішено питання щодо судових витрат.

Не погодившись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги, посилається на те, що судом першої інстанції було неповно та неправильно встановлено деякі обставини, що мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження і оцінки наданих суду доказів.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за потрібне апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу квартири, який 01.02.2019 посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ричкою К.Ю., реєстровий номер 583.

Згідно вказаного договору ОСОБА_2 продала належну їй квартиру АДРЕСА_1 в користь ОСОБА_1 за 805 120 грн., які отримані до підписання договору. За п.1.10 договору продавець зобов`язується звільнити майно від речей і передати ключі в день посвідчення договору.

Позивачка ОСОБА_2 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , на момент укладення договору їй виповнилося 79 років.

Згідно паспорту громадянина України та довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому будинку №12557 від 05.10.2021 місце проживання ОСОБА_2 зареєстровано у квартирі АДРЕСА_1 із 16.09.1983 року та до даного часу.

Сторони не заперечують, що після укладення оскаржуваного договору позивач повернулася до квартири, продовжила там проживати, не мала наміру змінювати місце проживання, у неї залишилися ключі від квартири.

Відповідачем долучено пояснення ОСОБА_3 , від 29.09.2021 року, підпис якого посвідчено нотаріально, у якому вказано, що ОСОБА_3 позичив 400 тис.грн. для купівлі квартири у родичів за адресою: АДРЕСА_2 . Борг повернуто 27.06.2021 року.

Позивачем долучено виписку із особового банківського рахунку позивача за період з 04.05.2020 року по 04.06.2021 року на якому відображено лише операції із отримання пенсії.

Допитані у якості свідки зазначили, що в родині існувала домовленість, що відповідач буде доглядати за позивачем та успадкує після неї спірну квартиру; позивач не висловлювала наміру продати квартиру, довіряла відповідачу; відповідач попросила у батька грошові кошти на купівлю квартири у позивача та він надав грошові кошти в сумі 150 тис. грн; грошові кошти передавалися коли вони були в нотаріуса.

Рішення суду першої інстанції мотивована тим, що позивач надала належні та допустимі докази, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором та продовження позивачем проживання в спірній квартирі після укладення договору, реєстрацію місця проживання позивач не змінювала.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з наступних підстав.

Згідно із частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Виходячи зі змісту статей 203, 655 ЦК України договір купівлі-продажу вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Положеннями частини другої та третьої статті 203 ЦК України передбачено, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, а волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору купівлі-продажу замість договору соціального обслуговування, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору купівлі-продажу та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором купівлі-продажу продавцем покупцю та продовження позивачем проживати у квартирі після укладення спірного правочину.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 655 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач, серед іншого, зазначала, що, укладаючи договір купівлі-продажу, помилилася щодо природи правочину, зокрема помилково вважала що укладає заповіт, а тому такий правочин підлягає визнанню недійсним.

На підставі вказаних обставин позивач вказувала, що вона є особою похилого віку, фактично проживає у квартирі, яка є її єдиним місцем проживання, через похилий вік та незадовільний стан здоров`я неправильно зрозуміла зміст укладеного між сторонами правочину та не мала намірів відчужувати квартиру, оскільки бажала укласти заповіт.

Крім того, позивач вказувала на відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором та продовження проживання у спірній квартирі після укладення договору купівлі-продажу. Також зазначила, що вона не отримувала кошти за договором-купівлі продажу.

При вирішенні цього спору суд першої інстанції дав належну правову оцінку доводам позивача про відсутність її волевиявлення на відчуження квартири, наявність у неї спірного житла як єдиного, продовження проживати у спірній квартирі, відсутність фактичної передачі нерухомого майна за оспорюваним договором, а також врахував вік позивача, тому дійшов правильного та обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Отже, суд першої інстанції встановив всі обставини справи, додержуючись норм матеріального та процесуального права, зробив законний і обґрунтований висновок по суті спору під час ухвалення рішення у справі, належним чином давши оцінку наданим сторонами доказам, які є належними та достатніми для вирішення зазначеного спору.

Приведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд не дав оцінки наданим доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтами норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Враховуючи зазначене, відповідно до статті 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат немає.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 08 липня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до чинного законодавства.

Судді: