КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження № 22-ц/824/9818/2022 головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Сліпченка О.І.,Суханової Є.М.,

секретар судового засідання: Гайдаєнко В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 28 червня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду соціального страхування України, третя особа: ОСОБА_2 про визнання неправомірними дій Фонду соціального страхування та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, мотивуючи свої вимоги наступним. З 18.03.2020 року позивач перебуває у трудових відносинах з Фондом соціального страхування України, була прийнята на посаду заступника начальника управління - начальника відділу договірної, претензійної роботи та забезпечення закупівель юридичного управління виконавчої дирекції Фонду. Відповідно до наказу відповідача від 21.04.2020 р. № 52-кз «Про виплату матеріальної допомоги» прийнято рішення про виплату матеріальної допомоги ОСОБА_1 для вирішення соціально-побутових питань у розмірі середньомісячної заробітної плати. Наказ підписано особою, яка мала всі повноваження на його видання. Разом з тим, така допомога за 2020 рік виплачена не була. Такі дії Фонду не відповідають чинному трудовому законодавству, зокрема, Закону України «Про колективні договори і угоди», Закону України «Про оплату праці», КЗпП Україну. Матеріальна допомога (її виплата) передбачена Положенням про умови оплати праці працівникам виконавчої дирекції Фонду та її робочих органів, що затверджено правлінням Фонду, і її розмір становить не більше середньомісячної заробітної плати (п. 6.1-6.5 положення). Порушення прав працівника призвело до виникненню моральної шкоди, необхідності додаткових зусиль для організації свого життя. За таких обставин ОСОБА_1 просила суд стягнути з Фонду соціального страхування України на її користь матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань за 2020 рік в розмірі середньомісячної заробітної плати та моральну шкоду у розмірі середньомісячної заробітної плати за 2020 рік.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 28 червня 2022 року позов залишено без задоволення.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, вважає рішення незаконним та таким, що ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, також судом неправильно застосовані норми матеріального права, зокрема Кодексу законів про працю України, Закону України "Про колективні договори і угоди", Закону України "Про оплату праці". Просила рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 28 червня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги обгрунтовувала тим, що відповідно до пункту 1.3 Положення, затвердженого постановою правління Фонду соціального страхування України від 10 жовтня 2017 року № 52, зазначено, що працівникам виконавчої дирекції Фонду та її робочих органів встановлюються посадові (місячні) оклади, щомісячна надбавка за вислугу років виплачуються премія за результатами роботи, одноразові премії, матеріальна допомога, здійснюються доплати відповідно до Положення.

Також зазначає, що у Положенні № 52 (у редакції на день прийняття рішення) були відсутні будь-які вимоги до стажу безперервної роботи працівників у виконавчій дирекції Фонду, необхідного для надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань. Зміни до Положення щодо вимоги до стажу безперервної роботи (6 місяців) було винесено лише у лютому 2021 року, відповідно до постанови правління ФССУ від 25.02.2021 року № 15.

Вважає, що невиплата матеріальної допомоги та скасування рішення про її виплату, є прийняття роботодавцем рішення з питань оплати праці, які погіршили умови, встановленні законодавством, що в свою чергу суперечить статті 22 Закону України "Про оплату праці", пункту 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці". Крім того, прийняття рішення про скасування виплати матеріальної допомоги ОСОБА_1 матеріальної допомоги та скасування рішення про її виплату, суперечить пункту 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", якою заборонено позбавлення працівників таких виплат, крім випадків, передбачених актами, що дозволяють таку виплату.

03 жовтня 2022 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив відповідача Фонду соціального страхування України на апеляційну скаргу, в якому зазначено що суд обгрунтовано дійшов до висновку, що позивач безперервно працювала у виконавчій дирекції Фонду з 18.03.2020 року по 05.06.2020 року - безперервно 2 місяці та 20 днів, що унеможливлює отримання останньою на підставі 4.9 Колективного договору матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2020 рік. Також вказує на те, що судом першої інстанції вірно врахував повідомлення Фонду про те, що наказ виконавчої дирекції Фонду від 24.04.2020 року № 188-од "Про скасування наказу від 21.04.2020 року № 52-кз" на момент винесення рішення є діючим, його не оскаржено до суду а ні позивачем, а ні будь ким іншим. Враховуючи викладене, Фонд соціального страхування України просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

05 жовтня 2022 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив третьої особи ОСОБА_2 на апеляційну скаргу, яка зазначала, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення. Підтримує обгрунтування заперечень Фонду соціального страхування України, викладених письмово у відзиві Фонду від 27.09.2022 року № 1286-08-1 на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , щодо змісту і вимог апеляційної скарги. Просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір і залишаючи позов без задоволення, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 працювала у виконавчій дирекції Фонду з 18 березня 2020 року по 05 червня 2020 року безперервно 2 місяці та 20 днів, що унеможливлює отримання ОСОБА_1 на підставі 4.9 Колективного договору матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2020 рік. Крім того, наказ виконавчої дирекції Фонду від 24.04.2020 року № 188-од "Про скасування наказу від 21.04.2020 року № 52-кз" на момент винесення рішення є діючим, його не оскаржено до суду, а тому законні підстави для виплати відсутні. Також суд першої інстанції не вбачав підстав для стягнення моральної шкоди, у зв`язку з відсутністю законних підстав для стягнення (відшкодуванню).

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч. 1 ст. 5 Закону України «Про оплату праці» визначено що організація оплати праці здійснюється на підставі: законодавчих та інших нормативних актів; генеральної угоди на національному рівні; галузевих (міжгалузевих), територіальних угод; колективних договорів; трудових договорів; грантів.

Відповідно до ч.1 ст. 15 Закону України «Про оплату праці» форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами. У разі, коли колективний договір на підприємстві не укладено, роботодавець зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво органом.

Правові засади розробки, укладення та виконання колективних договорів і угод з метою сприяння регулюванню трудових відносин та соціально-економічних інтересів працівників і роботодавців визначаються Законом України «Про колективні договори і угоди».

За положеннями ст. 5 зазначеного Закону, умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод. Забороняється включати до трудових договорів умови, що погіршують становище працівників порівняно з чинним законодавством, колективними договорами та угодами.

Зміст колективного договору, відповідно до ст. 7 Закону України «Про колективні договори і угоди» визначається сторонами в межах їх компетенції. У колективному договорі встановлюються взаємні зобов`язання сторін щодо регулювання виробничих, трудових, соціально-економічних відносин, зокрема - нормування і оплати праці, встановлення форми, системи, розмірів заробітної плати та інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій та ін.).

Верховним Судом в постанові від 24 квітня 2020 року справа №823/1055/16 зазначено таке: «Стаття 2 Закону 108/95-ВР встановлює структуру заробітної плати. Основна заробітна плата це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Відповідно до ст. 10 КЗпП України колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 КЗпП України колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги.

Відповідно до ст. 18 КЗпП України положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємства, установи, організації незалежно від того, чи є вони членами професійної спілки, і є обов`язковими як для власника або уповноваженого ним органу, так і для працівників підприємства, установи, організації.

Колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги.

Встановлено, що в матеріалах справи містять Колективний договір, який схвалено Протоколом загальних зборів трудового колективу виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 27.03.2019 №2 (а.с. 110-121 том 1).

Згідно п.1.2 Колективного договору зазначено, що його метою є регулювання трудових і соціально-економічних відносин з питань організації праці, умов та оплати праці, гарантій, пільг і компенсацій щодо побутового, культурного і соціального обслуговування працівників.

Умови колективного договору поширюються на всіх працівників, незалежно від того, чи є вони членами Профспілки чи ні, в тому числі на тих, яких було прийнято на роботу протягом дії колективного договору, і є обов`язковими для сторін, що його уклали (п.1.5 Колективного договору).

Пунктом 4.9 Колективного договору (Розділ IV Оплата праці, матеріальне заохочення, гарантії та компенсації, графік відпусток) визначено, що для вирішення соціально-побутових питань Працівникам виплачується матеріальна допомога в розмірі в розмірі середньомісячної заробітної плати один раз на рік. Працівникам, які вперше прийняті на роботу до виконавчої дирекції Фонду, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань надається в межах фонду оплати праці не раніше ніж через шість місяців безперервної роботи у виконавчій дирекції Фонду. Премія та матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань, виплачується працівникові одночасно з виплатою заробітної плати за другу половину місяця.

Крім того, відповідно до п. 6.1 Положення про умови оплати за стимулювання праці працівників Фонду соціального страхування України, яке затверджено постановою Правління фонду соціального страхування України 01.01.2017р. №52, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань та допомога на оздоровлення працівникам Фонду надається в розмірі не більше середньомісячної заробітної плати, але не менше посадового (місячного) окладу.

Отже положеннями Колективного договору передбачений порядок та умови надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, а нормами Положення про умови оплати за стимулювання праці працівників Фонду соціального страхування України передбачений розмір такої допомоги.

Встановлено, що відповідно до наказу виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 18 березня 2020 року № 34-к призначено ОСОБА_1 з 18 березня 2020 року на посаду заступника начальника управління - начальника відділу договірної, претензійної роботи та забезпечення закупівель юридичного управління, з посадовим окладом відповідно до штатного розпису. (а.с. 104 том 1)

Наказом виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 21 квітня 2020 року № 52-кз "Про виплату матеріальної допомоги" прийнято рішення щодо виплати, в тому числі й позивачу, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у розмірі середньомісячної заробітної плати (а.с. 106-108 том 1).

На підставі Положення про виконавчу дирекцію Фонду соціального страхування України наказом виконавчої дирекції Фонду від 24 квітня 2020 року № 188-од скасовано наказ виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 21 квітня 2020 року № 52-кз (а.с. 109 том 1).

Відповідно до наказу виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 04 червня 2020 року № 47-к звільнено ОСОБА_1 05 червня 2020 року з посади заступника начальника управління - начальника відділу договірної, претензійної роботи та забезпечення закупівель юридичного управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, скороченням штату працівників, згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 105 том 1).

Доводи апеляційної скарги, про те, що невиплата матеріальної допомоги та скасування рішення про її виплату, є прийняття роботодавцем рішення з питань оплати праці, які погіршили умови, встановленні законодавством, не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки наказ виконавчої дирекції Фонду від 24 квітня 2020 року № 188-од, яким було скасовано наказ виконавчої дирекції Фонду від 21 квітня 2020 року № 52-кз "Про виплату матеріальної допомоги", відповідно до якого прийнято рішення про виплату деяким працівникам Фонду, в тому числі позивачу, матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі середньомісячної заробітної плати, є діючим та позивачем в судовому порядку не оскаржувався. Крім того матеріальна допомога не входить до складової частини основної заробітної плати, а тому не можна казати про погіршення умов праці.

Окрім цього, відповідно до пункту 4.9 Колективного договору (Розділ IV Оплата праці, матеріальне заохочення, гарантії та компенсації, графік відпусток) визначено, що для вирішення соціально-побутових питань Працівникам виплачується матеріальна допомога в розмірі в розмірі середньомісячної заробітної плати один раз на рік. Працівникам, які вперше прийняті на роботу до виконавчої дирекції Фонду, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань надається в межах фонду оплати праці не раніше ніж через шість місяців безперервної роботи у виконавчій дирекції Фонду. Премія та матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань, виплачується працівникові одночасно з виплатою заробітної плати за другу половину місяця.

Враховуючи те, що ОСОБА_1 перебувала в трудових відносинах з Фондом соціального страхуванння з 18 березня 2020 року та звільнена з займаної посади 05 червня 2020 року (2 місяці та 20 днів), суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо неможливості отримання ОСОБА_1 на підставі 4.9 Колективного договору матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2020 рік.

Стосовно вимог про стягнення моральної шкоди, слід зазначити наступне.

Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Оскільки судом не встановлено обставини, які свідчили б про порушення відповідачем прав позивача, а також відсутні докази, які підтверджували б факт спричинення позивачу моральної шкоди, тому підстави для задоволення вимог ОСОБА_1 в частині стягнення моральної шкоди відсутні.

З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції вважає, що майнові та трудові права позивача не було порушено відповідачем.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції, викладених у рішенні, не спростовують.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 28 червня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено «17» листопада 2022 року.

Головуючий суддя Л. П. Сушко

Судді О. І. Сліпченко

Є. М. Суханова