Номер провадження 2/754/11/22
РІШЕННЯ

Іменем України

26 вересня 2022 року Деснянський районний суд м.Києва в складі:

головуючого - судді Скрипки О.І.,

при секретарях Моторенко К.О., Конончук К.Ю.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: державний нотаріус Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори Іваненко Раїса Семенівна, про визнання договору довічного утримання недійсним у зв`язку з його вчиненням під впливом помилки та за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору довічного утримання недійсним у зв`язку з його вчиненням під впливом обману, -

В С Т А Н О В И В :

Позивачі ОСОБА_4 , ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про визнання договору довічного утримання недійсним у зв`язку з його вчиненням під впливом обману (справа № 754/14227/17) .

Свої вимоги позивачі мотивували тим, що 11.06.2009 року у зв`язку з пенсійним віком, скрутним матеріальним становищем та незадовільним станом здоров`я між позивачем ОСОБА_4 та відповідачем був укладений Договір довічного утримання, відповідно до умов якого у власність відповідача перейшла належна їй квартира АДРЕСА_1 , а відповідач зобов`язувалася матеріально утримувати та забезпечувати її (позивача), забезпечувати надання медичної допомоги.

Як зазначають позивачі у зв`язку з невиконанням та неналежним виконанням договору, відсутністю фактичного догляду, ненадання як матеріального забезпечення так і невідвідування її відповідачем, позивач ОСОБА_4 почала просити сторонніх осіб про допомогу, один з яких (позивач ОСОБА_1 ) почав добровільно систематично допомагати придбанням ліків, готуванням їжі, прибиранням, ремонтними роботами. Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 08.05.2015 року у справі № 754/21098/14-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 договір довічного утримання розірваний, квартира була повернута у її власність. У подальшому 11.08.2015 року між позивачем ОСОБА_4 та позивачем ОСОБА_1 було укладено Договір дарування квартири АДРЕСА_1 , після чого вказана квартира перейшла у власність позивача ОСОБА_1 . Проте, ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 28.12.2015 року заочне рішення суду було скасовано, а ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 20.05.2016 року позовні вимоги про розірвання договору довічного утримання залишені без розгляду.

Позивачі вважають, що зважаючи на фактичне невиконання відповідачем умов Договору довічного утримання, не надання такого догляду й медичної допомоги, не відвідування її дає підстави вважати, що такий договір був укладений відповідачем з застосуванням психічного тиску, вчиненого під впливом тяжких обставин та обману позивача ОСОБА_4 та на вкрай невигідних для неї умовах, оскільки відповідач, користуючись її скрутним матеріальним становищем, станом здоров`я і відсутністю сторонньої допомоги в силу хвороб, раку легень, знерухомленої руки та похилого віку, неможливістю самотужки себе обслужити, пересуватись, готувати собі їжу, слідкувати за гігієною тощо, ввела її в оману, обіцяючи постійний догляд та матеріальну допомогу з метою заволодіння її житлом, що має істотне значення за природою самого Договору довічного утримання, проте на практиці таку допомогу і догляд відповідач не забезпечила і не мала на меті забезпечити.

Посилаючись на викладене, позивачі просять визнати оспорюваний договір недійсним як такий, що вчинений позивачем ОСОБА_4 під впливом обману відносно неї з боку відповідача, а також скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру.

Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва Галась І.А. від 15.11.2017 року позовну заяву повернуто позивачам для подання до належного суду.

Постановою Апеляційного суду м.Києва від 01.03.2018 року вказану ухвалу судді скасовано та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва Галась І.А. від 22.03.2018 року позовну заяву залишено без руху з наданням строку для усунення недоліків.

Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва Галась І.А. від 27.04.2018 року позовну заяву визнано неподаною та повернуто позивачам.

Постановою Апеляційного суду м.Києва від 13.06.2018 року вказану ухвалу скасовано та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва Галась І.А. від 21.06.2018 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

12.11.2018 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву. У даному відзиві відповідач заперечує проти позовних вимог, вказуючи на те, що до позову не додано жодного доказу на підтвердження того, що між нею та позивачем ОСОБА_4 було укладено Договір довічного утримання під впливом обману, не вказано, чому позивачі прийшли до такого висновку, на підставі яких умисних дій. Вказаного в позовній заяві хворобливого стану ОСОБА_4 на день укладення Договору довічного утримання від 11.06.2009 року не існувало, позивач почувала себе добре, так, як почувають себе люди її віку, скарг на самопочуття та на погане здоров`я, на поганий матеріальний стан від неї не було. Позивач ОСОБА_4 повністю розуміла зміст Договору довічного утримання та правові наслідки, які виникають для сторін цього договору після його підписання. Протягом усього часу дії договору скарг на умови договору та на розмір утримання від ОСОБА_4 до неї не надходило.

Заперечуючи проти позову, відповідач зауважила і на те, що позивачам подано ряд позовів щодо оспорення вказаного договору і після подання першого позову у 2016 році позивачі розпочали навмисне перешкоджання їй у виконанні договору довічного утримання. Незважаючи на судові спори вона намагалась виконувати договір довічного утримання, однак на телефонні дзвінки ОСОБА_4 не відповідала і двері квартири не відчиняла, коли вона приїздила її провідати. Також не відчиняли двері листоноші, що приносив грошові поштові перекази.

З урахуванням наведеного та вважаючи, що саме ОСОБА_1 намагається заволодіти майном позивача ОСОБА_4 шляхом введення її в оману, зловживаючи її довірою, а також посилаючись на те, що ОСОБА_1 є неналежним позивачем, відповідач просила відмовити в задоволенні позову.

Крім того, позивачі ОСОБА_4 , ОСОБА_1 звернулися до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про визнання договору довічного утримання недійсним у зв`язку з його вчиненням під впливом помилки (справа № 754/14225/17) .

Даний позов позивачі мотивували вищенаведеними фактичними обставинами та вказали на те, що відповідач ввела позивача ОСОБА_4 в оману, обіцяючи постійний догляд та матеріальну допомогу з метою заволодіння житлом ОСОБА_4 , що має істотне значення за природою самого Договору довічного утримання. Проте на практиці таку допомогу відповідач не забезпечила і не мала на меті забезпечити, і якби ОСОБА_4 перед підписанням Договору знала, що так складуться обставини, то такий Договір ніколи б не підписала, так як при його укладенні помилилась щодо обставин, які мають істотне значення.

З урахуванням наведеного, позивачі просили визнати Договір довічного утримання недійсним як такий, що вчинений під впливом помилки, а також скасувати державну реєстрацію права власності на спірну квартиру.

Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва ОСОБА_5 від 02.11.2017 року відкрито провадження у даній справі.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19 січня 2018 року, справа за єдиним унікальним номером 754/14225/17, номер провадження 2/754/2097/18, передана судді Скрипці О.І. у зв`язку зі звільненням судді ОСОБА_5 .

Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва Скрипки О.І. від 22.01.2018 року справу прийнято до свого провадження та призначено до судового розгляду.

15.05.2018 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву. У даному відзиві відповідач заперечує проти позовних вимог, посилаючись на обставини та факти, викладені у попередньому відзиві, та вважає, що позивачами не надано жодного доказу на підтвердження існування помилки, під дією якої ОСОБА_4 вчинила оскаржуваний правочин. З урахуванням наведеного, а також вказуючи на те, що ОСОБА_1 є неналежним позивачем, відповідач просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 18.06.2019 року в складі судді Галась І.А. об`єднано в одне провадження цивільну справу № 754/14227/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору довічного утримання недійсним до цивільної справи № 754/14225/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору довічного утримання недійсним.

24.07.2018 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву про визнання договору довічного утримання недійсним у зв`язку з його вчиненням під впливом помилки аналогічного змісту.

Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 04.12.2018 року замінено позивача ОСОБА_4 її правонаступником ОСОБА_1

30.01.2019 року до суду надійшов відзив на позовну заяву про визнання договору довічного утримання недійсним у зв`язку з його вчиненням під впливом помилки аналогічного змісту.

Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 30.01.2019 року відмовлено в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про об`єднання в одне провадження справ № 754/14224/17 зі справою № 754/14227/17.

Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 05.02.2019 року відмовлено в задоволенні клопотання ОСОБА_3 про забезпечення судових витрат (на професійну правничу допомогу) по даній цивільній справі.

Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 28.05.2019 року залучено до участі у справі в якості співвідповідача Чотирнадцяту київську державну нотаріальну контору.

Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 23.10.2019 року витребувано у Деснянського УП ГУНП в м.Києві (вул.Драйзера,9-Б, м.Київ, 02217) належним чином завірені матеріали кримінального провадження №00009288.

Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 23.10.2019 року відмовлено в задоволенні клопотання позивача про залучення до участі у справі в якості третьої особи Центр допомоги та соціального захисту пенсіонерів «Пенсіон».

05.10.2020 року до суду надійшла заява позивача про збільшення позовних вимог, відповідно до якого, окрім визнання Договору довічного утримання недійсним як таким, що вчинений під впливом обману та помилки, а також скасування реєстрації права власності на квартиру, позивач просить стягнути з відповідача на його користь в якості відшкодування витрат на довічне утримання, догляд і поховання померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 125 055,78 грн. Дані вимоги позивач мотивує тим, що саме він замість відповідача з осені 2013 року фактично самотужки здійснював довічний догляд, утримання і поховання ОСОБА_4

09.03.2021 року до суду надійшла заява позивача про тлумачення змісту Договору довічного утримання (догляду) від 11.06.2009 року.

09.03.2021 року до суду надійшли письмові пояснення позивача щодо обставин укладення померлою ОСОБА_4 договору довічного утримання з ОСОБА_3 . Окрім посилань вже на наведені вище обставини, позивач зазначає, що ОСОБА_4 за національністю була росіянкою, українською мовою не володіла взагалі й фактично її не розуміла, а документи підписувала внаслідок введення її в оману відповідачем. З часу укладення договору ОСОБА_4 не отримала жодного виду догляду, а згодом дізналась, що умовами договору не передбачений обов`язок відповідача забезпечувати саме доглядом довічно. У тексті договору не відображено обов`язки набувача права власності на квартиру та ОСОБА_4 про це не повідомлялось, текст договору не перекладений на російську мову, яку вона розуміє. Договір померлою ОСОБА_6 особисто не прочитаний, так як вона страждала на захворювання обох очей, вікова катаракта, через що померла дуже погано бачила, фактично не читала. Підписуючи Договір довічного утримання, ОСОБА_4 розраховувала та про це постійно говорила відповідачу, що ОСОБА_3 зобов`язується саме забезпечити опікою і доглядом довічно, усно жодної мови не йшло про лишень одне фінансове забезпечення, а були переконання з боку ОСОБА_3 саме про повну опіку і догляд довічно, медичне обслуговування. Відповідач зокрема обіцяла зробити ОСОБА_4 операцію на очах з видалення катаракти. Крім того, відповідно до умов договору відповідач нібито передала ОСОБА_4 первинний платіж в розмірі 40 000,00 грн., однак таких грошей остання не отримувала, як і не отримувала інших щомісячних платежів по 600,00 грн.

З урахуванням наведеного, позивач вважає, що наявні підстави вважати, що померла ОСОБА_4 при укладанні Договору розраховувала саме на довічний догляд з боку відповідача, тому при вчиненні правочину під впливом обману з боку відповідача помилялась щодо обставин, які мають істотне значення, волевиявлення ОСОБА_4 не відповідало її внутрішній волі, а тому Договір довічного утримання від 11.06.2009 року слід визнати недійсним. Крім того, позивач вважає, що відповідач повинна відшкодувати йому понесені витрати на довічний догляд, утримання і поховання померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 . Посилаючись на викладене, позивач просив задовольнити його вимоги в повному обсязі.

07.06.2021 до суду надійшли заперечення представника відповідача ОСОБА_2 на клопотання про тлумачення змісту договору.

07.06.2021 року до суду надійшли письмові пояснення представника відповідача ОСОБА_2 щодо обставин укладення Договору довічного утримання від 11.06.2009 року. У даних поясненнях представник відповідача заперечує проти тверджень позивача та зауважує, що позивач почав спілкуватись із ОСОБА_4 лише з 2014 року, він не є стороною договору та не був присутнім під час його укладення, не міг знати про дійсні причини, які спонукали ОСОБА_4 до укладення договору, не може бути обізнаним щодо фактів та змісту спілкування між сторонами, не може знати про фактичні умови укладення договору. Факт виконання відповідачем умов Договору був предметом дослідження в іншому судовому провадженні, де знайшов своє підтвердження (справа № 754/14653/17). Інші твердження позивача не підтверджені належними та допустимими доказами, зокрема щодо скрутного матеріального становища ОСОБА_4 , хворобу очей, нерозуміння української мови тощо. Укласти договір було обопільне бажання відповідача та ОСОБА_4 , яка мала бесіду з нотаріусом наодинці для узгодження тексту договору, після чого в присутності відповідача нотаріус зачитала текст і сторін договору влаштували усі його пункти. Також, ОСОБА_4 власноруч напередодні підписала «Паспорт до договору довічного утримання», де своїми підписами засвідчила власні наміри укласти договір довічного утримання.

Щодо вимог відповідача про відшкодування понесених ним витрат на утримання ОСОБА_6 , то представник відповідача вважає їх надуманими та такими, що не мають правового обґрунтування. Так, рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 02.08.2018 року у справі № 754/14653/17 встановлено, що відповідач виконувала договір довічного утримання у повному обсязі, а також був встановлений факт перешкоджання позивачем у виконанні договору утримання саме відповідачу. Факт чинення перешкод також встановлений рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 28.11.2018 року у справі № 754/10536/17. Крім того, позивач ніколи не звертався до відповідача із вимогами про відшкодування понесених витрат. Також, окрім фіскальних чеків, які надав позивач, відсутні будь-які підтвердження того, що утримання позивачем надавалось ОСОБА_4 , відповідач не домовлялась та не перекладала на позивача.

22.02.2022 року до суду надійшли письмові пояснення відповідача ОСОБА_3 , в яких вона заперечує проти позовних вимог позивача, вважаючи їх необґрунтованими та безпідставними.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав та обставин, викладених у позові, та просив про їх задоволення, у письмовій промові в судових дебатах просив про визнання оспорюваного правочину недійсним на підставі ст.229 ЦК України.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні проти позову заперечував та просив відмовити в його задоволенні в повному обсязі.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, надавши суду листа, в якому просить розглядати справу в його відсутність.

Враховуючи обставини справи, суд вважає можливим провести судовий розгляд у відсутність представника третьої особи.

Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, 11.06.2009 року між ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_3 був укладений Договір довічного утримання, посвідчений державним нотаріусом Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори Іваненко Р.С., відповідно до п.1 якого ОСОБА_4 (відчужувач) передає у власність, а ОСОБА_3 (набувач) зобов`язується прийняти у власність квартиру АДРЕСА_1 , взамін чого ОСОБА_3 зобов`язується забезпечити відчужувача утриманням (доглядом) довічно на умовах, встановлених цим Договором.

Згідно п.7 Договору, ОСОБА_3 зобов`язується довічно утримувати ОСОБА_4 , сторони домовились, що утримання (догляд), у тому числі забезпечення харчуванням, одягом, необхідною допомогою, включаючи медичну, має грошовий еквівалент та оцінюється сторонами за спільною згодою у розмірі 600, 00 грн. на місяць, які будуть надаватися відчужувану щомісячно.

Крім того, набувач зобов`язалася щомісячно сплачувати комунальні послуги за квартиру у терміни, встановлені відповідними договорами про надання таких послуг, незалежно від того, з ким вони укладені. До оплачуваних комунальних послуг належать: плата за користування природним газом, теплопостачання, водопостачання (гаряча та холодна вода) та електроенергія в обсязі до 150 кВт, абонентська плата за телефон (крім міжнародних і міжміських розмов) та за послуги соціального пакету кабельного телебачення. Набувач має право передавати гроші за вказані вище комунальні послуги безпосередньо відчужувачу для їх оплати останнім. У випадку отримання відповідних коштів відчужувач несе відповідальність за сплату вказаних комунальних послуг у розмірі отриманих ним коштів.

Також набувач зобов`язується здійснити поховання відчужувача квартири після смерті відчужувача.

За умовами договору, грошове утримання повинно виплачуватись, починаючи з моменту укладення Договору, щомісячно до 10 числа поточного місяця поштовим переказом з доставкою додому. Сума грошового утримання підлягає індексації у порядку, встановленому чинним законодавством. Не проведення індексації у випадку, якщо про це не було заявлено відчужувачем, не вважатиметься істотним порушенням умов договору.

Одноразове грошове утримання визначено сторонами за спільною згодою у розмірі 40000, 00 грн., які відчужувач отримав повністю від набувача при підписанні цього договору. Відчужувач засвідчує, що визначене сторонами грошове утримання є достатнім для підтримання повноцінного та достатнього життєвого рівня відчужувача та не потребуватиме подальшого перегляду сторонами умов договору.

Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 08.05.2015 року Договір довічного утримання від 11.06.2009 року розірвано.

11.08.2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 був укладений Договір дарування квартири АДРЕСА_1 , відповідно до умов якого право власності на квартиру набув ОСОБА_1 .

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 28.12.2015 року заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 08.05.2015 року скасовано.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 20.05.2016 року позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про розірвання договору довічного утримання залишено без розгляду.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 12.10.2016 року рішення приватного нотаріуса про реєстрацію права власності на вказану квартиру на ОСОБА_1 скасовано, витребувано у ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла.

За заявою ОСОБА_1 06.12.2017 року, як спадкоємця за заповітом, у П`ятнадцятій Київській державній нотаріальній конторі заведено спадкову справу після смерті ОСОБА_4 .

Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 02.08.2018 року у справі № 754/14653/16-ц відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про тлумачення змісту договору, розірвання договору довічного утримання та скасування державної реєстрації.

Постановою Київського апеляційного суду від 31.01.2019 року вказане рішення суду залишено без змін. Ухвалою Верховного Суду від 18.03.2020 року відмовлено у відкритті касаційного провадження у вказаній справі.

Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 28.11.2018 року у справі № 754/10536/17 задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням.

Позивач просить визнати Договір довічного утримання від 11.06.2009 року недійсним у зв`язку із вчиненням його під впливом помилки, а також під впливом обману, зважаючи на те, що вказаний договір було укладено із застосуванням відповідачем психічного тиску, під впливом тяжких обставин та на вкрай невигідних для ОСОБА_4 умовах, оскільки протягом тривалого часу відповідач ОСОБА_3 умови Договору не виконувала та не мала наміру виконувати.

Представник відповідача проти даних тверджень заперечував, посилаючись на їх необґрунтованість, безпідставність та недоведеність.

Суд вважає, що вимоги позивача про визнання Договору довічного утримання недійсним задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, тобто ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно зі статтею 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, тощо.

Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є гарантією того, що учасник справи, незалежно від рівня фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, має можливість забезпечити захист своїх прав та інтересів.

Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина перша статті 1 ЦК України).

Згідно зі статтею 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України, відповідно до статті 6цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Частиною другою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до частини першої статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Згідно зі статтею 16 ЦК України, визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу.

Частиною першою статті 215 ЦК України, передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частини 1статті 13 ЦПК України,суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 744 ЦК України визначено, за договором довічного тримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Згідно з ст. 745 ЦК України, договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до статті 748 ЦК України, набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Згідно вимог ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Відповідно до вимог ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно вимог ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Щодо оскарження правочину з підстав ст.229, 230 ЦК України, суд враховує наступне.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Згідно ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Крім того, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на перебування відчужувача під впливом тяжкої життєвої обставини, та укладення договору довічного утримання саме з цієї, а не будь-якої іншої підстави.

Такими обставинами, зокрема, може бути вік особи, її стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі.

Вказані висновки наведено у правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 16 березня 2016 року у справі № 6-93 цс 16.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 міститься висновок про те, що «недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документа як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документа не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину недійсним, повинен довести суду відсутність в усіх учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Виходячи із презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України, частина третястатті 215 ЦК України) обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює.

Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Відповідно до статей 79, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За правилами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, обравши способом захисту прав визнання договору довічного утримання недійсним, позивач ОСОБА_1 у силу положень ЦПК України щодо змагальності сторін зобов`язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог, що ним не виконано, хоча є процесуальним обов`язком.

Так, звертаючись до суду із позовом, позивач у порушення статей 79,81 ЦПК України не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту недійсності спірного договору довічного утримання як зі підстав, передбачених ст.229 ЦК України, так і з підстав ст.230 ЦК України.

Посилання позивача на наявність у ОСОБА_4 ряду хвороб станом на 11.02.2009 року не дають підстав вважати, що на момент укладення Договору довічного утримання ОСОБА_4 діяла під впливом помилки або обману, а інші твердження позивача ґрунтуються виключно на його припущеннях. Посилання позивача на постанову Верховного Суду від 11.06.2020 року у справі № 643/2932/17 суд відхиляє, оскільки відсутні будь-які докази того, що на момент укладення оспорюваного правочину ОСОБА_4 мала вади зору та незадовільний стан здоров`я. Покази свідків у с даній справі суд також не приймає до уваги, оскільки жоден зі свідків не був присутній при укладенні Договору довічного утримання.

Відтак, суд приходить до висновку про відсутність доказів на обґрунтування позовних вимог, оскільки не доведено відсутності волевиявлення ОСОБА_4 на укладення спірного правочину на викладених у ньому умовах.

Крім того, в матеріалах справи наявний паспорт до «Договору довічного утримання», підписаний особисто ОСОБА_4 , яким зафіксовано побажання відчужувача за майбутнім договором і які відображені у самому договорі довічного утримання, що спростовує доводи позивача.

Враховуючи наведене суд приходить до висновку, що в момент підписання договору довічного утримання особи, які його підписали, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їх внутрішній волі. Правочин був вчинений у формі, встановленій законом, посвідчений нотаріально та зареєстрований у встановленому порядку. Правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, про що зазначено в договорі.

Щодо доводів позивача в обґрунтування позову про те, що відповідачем не виконувалися умови укладеного договору, то суд наголошує, що невиконання відповідачем умов договору довічного утримання не є підставою для визнання його недійсним, а могло бути підставою для звернення до суду з позовом про його розірвання.

Суд виходить із того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після його укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 02 лютого 2022 року у справі № 676/2884/19, від 22 грудня 2021 року у справі № 711/11701/17.

Таким чином, наслідком невиконання або неналежного виконання договору довічного утримання відповідно до вимог статті 755 ЦК України є його розірвання.

Однак, рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 02.08.2018 року у справі № 754/14653/16-ц відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про тлумачення змісту договору, розірвання договору довічного утримання та скасування державної реєстрації.

Постановою Київського апеляційного суду від 31.01.2019 року вказане рішення суду залишено без змін. Ухвалою Верховного Суду від 18.03.2020 року відмовлено у відкритті касаційного провадження у вказаній справі.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як встановлено вказаними судовими рішеннями у справі № 754/14653/16-ц, у період часу з 11.06.2009 року по січень 2016 року відповідачем ОСОБА_3 повністю виконувалися зобов`язання за Договором довічного утримання від 11.06.2009 року і даний факт знайшов своє підтвердження у судовому засіданні і був доведений належними письмовими доказами.

Судами також встановлено, що за вказаний період часу ОСОБА_4 жодного разу не зверталася до відповідачки з приводу розірвання договору чи його зміни, а також не було від неї жодних вимог щодо додаткового утримання чи догляду, збільшення сум на утримання та інше.

Крім того, суди встановили, що у період з січня 2016 року позивачем було створено перешкоди відповідачу у виконанні умов укладеного Договору. Так, починаючи з 2016 року, до квартири АДРЕСА_1 були заселені невідомі особи; замінені замки на вхідних дверях та відключений дзвінок, що призвело до того, що відповідачка не мала можливості попасти до квартири, а працівники "Укрпошти" не мали змоги вручити ОСОБА_4 грошові перекази; був відключений стаціонарний телефон; позивач ОСОБА_1 зареєструвався у спірній квартирі; при візитах відповідачки до квартири АДРЕСА_1 позивач влаштовував сварки та скандали, погрожував, не давав можливості поспілкуватися з ОСОБА_4 . За період з початку 2015 року по жовтень 2017 року позивачем було подано до суду більше 10 позовів до ОСОБА_3 щодо розірвання договору довічного утримання, визнання договору довічного утримання недійсним, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру судових рішень та сайту Судова влада.

З урахуванням вищенаведених правових норм та обставин, встановлених судовими рішеннями, суд приходить до висновку про те, що позивачем не наведено жодних мотивів та не надано належних доказів, які б давали підстави вважати, що волевиявлення ОСОБА_4 на момент вчинення оспорюваного правочину не було вільним, а укладений Договір міг би вважатись таким, що укладеним під впливом помилки або обману та є таким, що підлягає визнанню недійсним. Відтак, в цій частині позову належить відмовити.

Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідача на його користь в якості відшкодування витрат на довічне утримання, догляд і поховання померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 125 055,78 грн., то суд також не вбачає підстав для їх задоволення.

Згідно п.7 Договору довічного утримання від 11.06.2009 року, ОСОБА_3 зобов`язується довічно утримувати ОСОБА_4 , сторони домовились, що утримання (догляд), у тому числі забезпечення харчуванням, одягом, необхідною допомогою, включаючи медичну, має грошовий еквівалент та оцінюється сторонами за спільною згодою у розмірі 600, 00 грн. на місяць, які будуть надаватися відчужувачу щомісячно.

Крім того, набувач зобов`язалася щомісячно сплачувати комунальні послуги за квартиру у терміни, встановлені відповідними договорами про надання таких послуг, незалежно від того, з ким вони укладені. До оплачуваних комунальних послуг належать: плата за користування природним газом, теплопостачання, водопостачання (гаряча та холодна вода) та електроенергія в обсязі до 150 кВт, абонентська плата за телефон (крім міжнародних і міжміських розмов) та за послуги соціального пакету кабельного телебачення. Набувач має право передавати гроші за вказані вище комунальні послуги безпосередньо відчужувачу для їх оплати останнім. У випадку отримання відповідних коштів відчужувач несе відповідальність за сплату вказаних комунальних послуг у розмірі отриманих ним коштів.

Також набувач зобов`язується здійснити поховання відчужувача квартири після смерті відчужувача.

Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.

Стаття 527 ЦК України визначає, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.528 ЦК України, виконання обов`язку може бути покладено боржником на іншу особу, якщо з умов договору, вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства або суті зобов`язання не випливає обов`язок боржника виконати зобов`язання особисто. У цьому разі кредитор зобов`язаний прийняти виконання, запропоноване за боржника іншою особою.

У разі невиконання або неналежного виконання обов`язку боржника іншою особою цей обов`язок боржник повинен виконати сам.

Також, відповідно до ст.512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок:

1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги);

2) правонаступництва;

3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем);

4) виконання обов`язку боржника третьою особою.

Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом.

Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Крім того, згідно із ч.2 ст.614 ЦК України, особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх належних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність свої вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Мотивуючи свої вимоги в цій частині, позивач вказує на те, що оскільки відповідач не виконувала свої зобов`язання за Договором довічного утримання, то саме він ніс усі витрати на довічний догляд, утримання та поховання ОСОБА_4 . Проте, витрачені кошти йому відповідачем не були відшкодовані, незважаючи на його звернення.

Суд відхиляє ці доводи позивача, оскільки судовими рішеннями встановлено, що відповідач не могла виконувати свої зобов`язання за договором довічного утримання, оскільки у період з січня 2016 року позивачем було створено перешкоди відповідачу у виконанні умов укладеного Договору, а до вказаного періоду відповідач виконувала свої обов`язки належним чином.

Відтак, наведене свідчить про те, що відповідач не могла виконувати свої обов`язки за договором довічного утримання, в тому числі і здійснити поховання ОСОБА_4 через винні дії позивача, який створював їй перешкоди. А тому покладення на неї обов`язку відшкодувати такі витрати позивачу є не тільки незаконним, але й несправедливим.

Отже, з урахуванням підстав позову та наведеної вище презумпції вини боржника за договором, відповідач є такою, що довела належне виконання умов договору довічного утримання і це встановлено рішенням судів.

Крім того, на підтвердження своїх вимог позивач надав копії квитанцій, з яких неможливо встановити, що продукти харчування, ліки, побутова техніка тощо були придбані саме позивачем саме на утримання та догляд ОСОБА_4 .

Відтак, вказані вимоги позивача не можуть бути задоволені з огляду на їх недоведеність та безпідставність.

Що ж стосується заяви позивача про тлумачення змісту договору, то суд також не вбачає підстав для її задоволення.

Згідно із ч. 1, 2, 3 ст. 213 ЦК України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін.

Свою заяву позивач мотивував тим, що є необхідність у розтлумаченні судом змісту Договору довічного утримання з огляду на позиції сторін з метою встановлення справжньої волі померлої ОСОБА_4 та укладення даного правочину в контексті його змісту і наслідків, в тому числі з огляду на підпис нею вже поза приміщенням нотаріальної контори так званого паспорту до «Договору довічного утримання», розробленого в односторонньому порядку відповідачем, підписи на якому на відміну від договору нотаріально не посвідчені.

Суд не вбачає підстав для задоволення даних вимог ОСОБА_1 , оскільки не конкретизовано, в якій саме частині договір довічного утримання підлягає тлумаченню. Його посилання на не посвідчення нотаріально підписів ОСОБА_4 у паспорті до «Договору довічного утримання» також підстав для задоволення цієї вимоги не дає.

Оскільки суд відмовляє в задоволенні позовних вимог по суті, то питання застосування наслідків пропуску строку позовної давності, про що заявлено відповідачем та її представником, судом не вирішується.

Відповідно до положень Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Коробов проти України» (заява № 39598/03 від 21 липня 2011 року) суд вказав, що при оцінці доказів, суд, як правило - застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумцій факту.

Європейський суд з прав людини також вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими і недоведеними належними та допустимими доказами, а тому в їх задоволенні належить відмовити в повному обсязі. Інші доводи позивача на висновки суду не впливають і підстав для задоволення позову повністю чи частково не дають.

Оскільки суд відмовляє в задоволенні позову, то судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають (с.141 ЦПК України).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 76, 141, 247, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України, ст.ст.614, 626, 651, 744, 749, 755 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: державний нотаріус Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори Іваненко Раїса Семенівна, про визнання договору довічного утримання недійсним у зв`язку з його вчиненням під впливом помилки та позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору довічного утримання недійсним у зв`язку з його вчиненням під впливом обману - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено та підписано 04 жовтня 2022 року.

Суддя: