18.10.2022 Провадження по справі № 2/940/1/22
Справа № 940/1680/19
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

17 жовтня 2022 року Тетіївський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді: Косович Т.П.

при секретарі: Козуб І.С.

з участю адвокатів: Романішіна Є.В., Порхун О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тетієві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Клюківська сільська рада Тетіївського району Київської області, державний нотаріус Тетіївської районної державної нотаріальної контори Київської області Бурлаченко Олена Григорівна, про визнання факту нікчемності та визнання заповіту недійсним, визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за заповітом та визначення додаткового строку для прийняття спадщини,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати факт нікчемності та визнати недійсним заповіт ОСОБА_3 від 27 жовтня 2016 року, вчинений на користь ОСОБА_2 , посвідчений секретарем виконкому Клюківської сільської ради Тетіївського району Київської області Непом?ящою Т.П. та зареєстрований в реєстрі за № 19; визнати недійсними свідоцтва про право на спадщину за заповітом серії ННС № 422018 від 15.06.2018 року та серії ННІ № 509039 від 27.06.2018 року, видані державним нотаріусом Тетіївської районної державної нотаріальної контори Київської області Бурлаченко О.Г. на земельні ділянки з кадастровими номерами :05:010:0016 та :05:010:0017, розташовані на території Клюківської сільської ради Тетіївського району Київської області; а також визначити йому додатковий строк тривалістю два місяці для прийняття спадщини після смерті його батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позовні вимоги мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_3 . Після його смерті залишилося спадкове майно,а саме земельні ділянки з кадастровими номерами :05:010:0016 та :05:010:0017, розташовані на території Клюківської сільської ради Тетіївського району Київської області.

На випадок своєї смерті ОСОБА_3 зробив розпорядження, склавши 27.10.2016 року заповіт, посвідчений секретарем виконкому Клюківської сільської ради Тетіївського району Київської області Непом?ящою Т.П. та зареєстрований в реєстрі за № 19, в якому все своє майно заповів онуку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позивач вважає, що даний заповіт є нікчемним, оскільки складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, зокрема з порушенням Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції україни № 3306/5 від 11.11.2011 року, а також що він є недійсним, так як під час його посвідчення не було дотримано вимог, передбачених ст. 1247 ЦК України щодо особистого підписання заповіту заповідачем (підпис на заповіті вчинений не ОСОБА_3 , а іншою особою), будь-яких даних в заповіті про підписання його іншою особою за дорученням немає, слова «заповіт прочитаний мною і власноручно підписаний» записані не заповідачем, а іншою особою, чим порушено вимоги п.п. 1.4 п. 1 розділу IIIПорядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування та ч. 2 ст. 1248 ЦК України.

На підставі оскаржуваного заповіту від 27.10.2016 року державним нотаріусом Тетіївської районної державної нотаріальної контори Київської області Бурлаченко О.Г. на ім`я ОСОБА_2 було видано свідоцтва про право на спадщину за заповітом серії ННС № 422018 від 15.06.2018 року та серії ННІ № 509039 від 27.06.2018 року на земельні ділянки з кадастровими номерами :05:010:0016 та :05:010:0017, розташовані на території Клюківської сільської ради Тетіївського району Київської області, які через нікчемність та недійсність заповіту від 27.10.2016 року позивач просить також визнати недійсними.

Крім того, позивач просить визначити йому додатковий строк тривалістю два місяці для прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_3 , посилаючись на те, що згідно ст. 1223 ЦК України у разі визнання заповіту недійсним право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу, в тому числі і він як син померлого, а визначений законом шестимісячний строк для прийняття спадщини він пропустив з поважних причин, оскільки знав про існування заповіту від 27.10.2016 року на ім`я ОСОБА_2 та не бажав суперечити волі батька, проте не знав, що даний заповіт підроблений.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 адвокат Романішін Є.В. позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві (т. 1 а.с. 7-17).

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Порхун О.П. позовних вимог не визнала, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позов (т. 1 а.с. 189-195).

Представники третіх осіб в судове засідання не прибули. Державний нотаріус Тетіївської районної державної нотаріальної контори Київської області Бурлаченко О.Г. надала до суду заяву про слухання справи у відсутності представника нотаріальної контори, вирішення спору покладає на розсуд суду (т. 3 а.с. 76).

Викликана в судове засідання свідок ОСОБА_4 заявою від 21.07.2022 року від дачі показань щодо себе відмовилася (т. 3 а.с.с 68).

Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши письмові докази, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з такого.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

В судовому засіданні встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про його смерть серії НОМЕР_1 від 27.02.2018 року (т. 1 а.с. 25) та копією свідоцтва про народження позивача серії НОМЕР_2 від 05.08.1976 року (т. 1 а.с. 22).

На випадок своєї смерті ОСОБА_3 зробив розпорядження, склавши 27.10.2016 року заповіт, посвідчений секретарем виконкому Клюківської сільської ради Тетіївського району Київської області Непом?ящою Т.П. та зареєстрований в реєстрі за № 19, в якому все своє майно, де б воно не було та з чого б не складалося і взагалі все те, що належало б йому на день смерті та на що він мав би право, заповів онуку відповідачу по справі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 1 а.с. 24).

На підставі заяви спадкоємця ОСОБА_2 від 22.03.2018 року Тетіївською районною державною нотаріальною конторою до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 заведена спадкова справа № 90/2018, 15.06.2018 року державним нотаріусом Тетіївської районної державної нотаріальної контори Київської області Бурлаченко О.Г. на ім`я ОСОБА_2 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом серії ННС № 422018 на земельну ділянку площею 3,0283 га, кадастровий номер :05:010:0016, розташовану на території Клюківської сільської ради Тетіївського району Київської області, та 27.06.2018 року видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом серії ННІ № 509039 на земельну ділянку площею 3,0281 га, кадастровий номер :05:010:0017, розташовану на території Клюківської сільської ради Тетіївського району Київської області (копія спадкової справи т. 1 а.с. 214-264).

29.11.2019 року позивач звернувся до Тетіївської районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_3 , проте державним нотаріусом Тетіївської районної державної нотаріальної контори Київської області Бурлаченко О.Г. йому було роз`яснено, що він пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини, а тому вважається таким, що не прийняв її (т. 1 а.с. 23, 26).

Згідно з ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

У ст. 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою, службовою особою відповідного органу місцевого самоврядування (ст. 1251 ЦК України).

Заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому покликаний вирішувати важливі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування.

При цьому право дієздатної фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (ч. 1 ст. 12 та ст. 1234 ЦК України).

Юридична природа заповіту ґрунтується на його законодавчому визначенні як особистого розпорядження фізичної особи на випадок смерті (стаття 1233 ЦК України).

Правова природа цього розпорядження визначається судовою практикою як односторонній правочин, що тягне відповідні правові наслідки.

На заповіт, який є правочином, поширюються загальні положення про правочини, якщо у Книзі шостій ЦК України немає відповідного правила.

Водночас загальні правила про правочин, у тому числі про їх недійсність, можуть бути поширені на заповіт у тому випадку, коли це не суперечить суті заповіту та природі спадкування.

Аналіз норм Книги шостої ЦК України свідчить, що її нормами визначені вимоги до особи заповідача (стаття 1234 ЦК України), змісту заповіту (статті 1236-1240, 1246 ЦК України), загальні вимоги до форми заповіту (стаття 1247 ЦК України), порядку його посвідчення нотаріусом (статті 1248, 1249, 1253 ЦК України), для яких законодавцем визначені і наслідки їх порушення.

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.

Згідно ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Натомість заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним (ч. 1 ст. 1257 ЦК України).

Кваліфікація заповіту як нікчемного із мотивів розширеного розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення, про які згадується у частині першій статті 1257 ЦК України, порушить принцип свободи заповіту. За відсутності дефектів волі та волевиявлення заповідача при складанні і посвідченні заповіту кваліфікація останнього як нікчемного з підстав, що прямо не передбачені ані цією статтею, ані взагалі нормами глави 85 ЦК України, по суті скасовує вільне волевиявлення заповідача без можливості виразити свою волю шляхом складання іншого заповіту у зв`язку з його смертю.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) викладено висновок, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача.

Виходячи з цього, суд вважає позовну вимогу ОСОБА_1 про визнання факту нікчемності заповіту ОСОБА_3 від 27 жовтня 2016 року, вчиненого на користь ОСОБА_2 , посвідченого секретарем виконкому Клюківської сільської ради Тетіївського району Київської області Непом?ящою Т.П. та зареєстрованого в реєстрі за № 19, неналежним способом захисту прав та інтересів позивача, а тому в її задоволенні відмовляє.

Відповідно до ч. 1-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч. 1 та 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Загальні вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені статтями 1247, 1248 ЦК України, відповідно до яких заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем та посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу, зокрема, якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.

Позивач як на підставу своїх вимог про визнання заповіту ОСОБА_3 від 27 жовтня 2016 року, вчиненого на користь ОСОБА_2 , посвідченого секретарем виконкому Клюківської сільської ради Тетіївського району Київської області Непом?ящою Т.П. та зареєстрованого в реєстрі за № 19, недійсним, посилався на те, що під час його посвідчення не було дотримано вимог, передбачених ст. 1247 ЦК України щодо особистого підписання заповіту заповідачем (підпис на заповіті вчинений не ОСОБА_3 , а іншою особою), будь-яких даних в заповіті про підписання його іншою особою за дорученням немає, слова «заповіт прочитаний мною і власноручно підписаний» записані не заповідачем, а іншою особою.

Проте з такими доводами суд не погоджується.

Так, Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 21.04.2021 року по справі призначено судово-почеркознавчу експертизу оспорюваного заповіту ОСОБА_3 від 27.10.2016 року, проведення якої доручено експертам Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України.

На вирішення експертизи поставлено запитання:

1.Чи підписано заповіт від 27.10.2016 року, який посвідчено секретарем виконкому Клюківської сільської ради Непом?ящою Т.П. та зареєстровано в реєстрі за № 19, ОСОБА_3 чи іншою особою?

2.Чи підписано заповіт від 27.10.2016 року, який посвідчено секретарем виконкому Клюківської сільської ради Непом?ящою Т.П. та зареєстровано в реєстрі за № 19, від імені ОСОБА_3 ОСОБА_2 чи іншою особою?

3.Чи виконано у заповіті від 27.10.2016 року, який посвідчено секретарем виконкому Клюківської сільської ради Непом?ящою Т.П. та зареєстровано в реєстрі за № 19, рукописний напис «Заповіт прочитаний мною і власноручно підписаний» від імені ОСОБА_3 ОСОБА_2 чи іншою особою?

4.Чи виконано у заповіті від 27.10.2016 року, який посвідчено секретарем виконкому Клюківської сільської ради Непом?ящою Т.П. та зареєстровано в реєстрі за № 19, рукописний напис «Заповіт прочитаний мною і власноручно підписаний» ОСОБА_3 чи іншою особою?

5.Чи виконано підпис у заповіті від 01.09.2008 року від імені ОСОБА_3 однією і тією ж особою, що й у заповіті від 27.10.2016 року, який посвідчено секретарем виконкому Клюківської сільської ради Непом?ящою Т.П. та зареєстровано в реєстрі за № 19;

6.Чи виконано у заповіті від 01.09.2008 року рукописний напис «заповіт прочитаний мною вголос» та у заповіті від 27.10.2016 року рукописний напис «Заповіт прочитаний мною і власноручно підписаний» ОСОБА_3 чи іншою особою?

17.02.2022 року на виконання даної ухвали до суду надійшов висновок судового експерта Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Г. Михальченко № СЕ-19/111-21/50543-ПЧ від 28.01.2022 року (т. 3 а.с. 1-23), згідно якого:

1. Підпис в заповіті від імені ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_2 від 27.10.2016 року, який посвідчено секретарем виконкому Клюківської сільської ради Непом?ящою Т.П. та зареєстровано в реєстрі за № 19, виконано ОСОБА_3 ;

2. Рукописний запис «Заповіт прочитаний мною і власноручно підписаний» від імені ОСОБА_3 у заповіті від імені ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_2 від 27.10.2016 року, який посвідчено секретарем виконкому Клюківської сільської ради Непом?ящою Т.П. та зареєстровано в реєстрі за № 19, виконаний ОСОБА_2 ;

3. Підписи від імені ОСОБА_3 у заповіті від імені ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_1 від 01.09.2008 року, який посвідчено секретарем виконкому Клюківської сільської ради Непом?ящою Т.П. та зареєстровано в реєстрі за № 215, та у заповіті від імені ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_2 від 27.10.2016 року, який посвідчено секретарем виконкому Клюківської сільської ради Непом?ящою Т.П. та зареєстровано в реєстрі за № 19, виконані однією і тією ж особою.

Інші питання, поставлені експерту, не вирішувались.

Таким чином, всупереч доводам позивача, заповіт від імені ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_2 від 27.10.2016 року, який посвідчено секретарем виконкому Клюківської сільської ради Непом?ящою Т.П. та зареєстровано в реєстрі за № 19, підписаний саме заповідачем ОСОБА_3 .

Написання слів «заповіт прочитаний мною і власноручно підписаний» у заповіті від 27.10.2016 року не заповідачем, а іншою особою ОСОБА_2 , суд не вважає підставою для визнання заповіту недійсним, оскільки дана обставина не підпадає під вимоги, зазначені в ЦК України, що тягнуть за собою недійсність правочину. Відповідно до п.п. 1.4 п. 1 розділу IIIПорядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування затвердженого наказом Міністерства юстиції україни № 3306/5 від 11.11.2011 року, посадова особа органу місцевого самоврядування посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Посадова особа органу місцевого самоврядування може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути прочитаний уголос та підписаний заповідачем, про що ним зазначається у заповіті перед його підписом.

Таким чином, заповіт від імені ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_2 від 27.10.2016 року, який посвідчено секретарем виконкому Клюківської сільської ради Непом?ящою Т.П. та зареєстровано в реєстрі за № 19, складений в письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення , особисто прочитаний вголос та підписаний заповідачем ОСОБА_3 , тобто волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі, засвідчений відповідно уповноваженою особою, а тому в силу ст. 1247 ЦК України є дійсним, з огляду на що суд відмовляє в задоволенні позовної вимоги про визнання його недійним.

Визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за заповітом серії ННС № 422018 від 15.06.2018 року на земельну ділянку площею 3,0283 га, кадастровий номер :05:010:0016, розташовану на території Клюківської сільської ради Тетіївського району Київської області, та серії ННІ № 509039 від 27.06.2018 року на земельну ділянку площею 3,0281 га, кадастровий номер :05:010:0017, розташовану на території Клюківської сільської ради Тетіївського району Київської області, виданих державним нотаріусом Тетіївської районної державної нотаріальної контори Київської області Бурлаченко О.Г. на ім`я ОСОБА_2 , суд вважає похідною вимогою від позовної вимоги про визнання недійним заповіту від імені ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_2 від 27.10.2016 року, який посвідчено секретарем виконкому Клюківської сільської ради Непом?ящою Т.П. та зареєстровано в реєстрі за № 19, а тому в її задоволенні також відмовляє.

Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (ч. 1 ст. 1269 ЦК України). Ст. 1272 ЦК України визначено наслідки пропущення строку для прийняття спадщини, зокрема, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Згідно роз`яснень, викладених у п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 року, особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК. Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Законодавство не встановлює конкретного переліку поважних причин пропуску строку на подання заяви про прийняття спадщини, і такі причини оцінюються судом на власний розсуд в кожному конкретному випадку та з урахуванням усіх обставин справи. Головною ознакою поважних причин є те, що вони унеможливлюють своєчасне звернення із заявою про прийняття спадщини.

Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо (постанова Верховного Суду від 28 березня 2022 року у справі № 750/2158/21 (провадження № 61-753св22)).

Спадкове законодавство засновується на принципі переваги формального волевиявлення спадкодавця (заповіту) над положеннями закону, спадкоємці за законом спадкують тільки у випадках відсутності заповіту, визнання його недійсним, нерозподілення заповідачем усієї спадщини або неприйняття (відмови від прийняття) спадщини спадкоємцями, призначеними у заповіті (частина друга статті 1223 ЦК України).

Позивач як на підставу своїх позовних вимог посилається на те, що він визначений законом шестимісячний строк для прийняття спадщини пропустив з поважних причин, оскільки знав про існування заповіту від 27.10.2016 року на ім`я ОСОБА_2 та не бажав суперечити волі батька, проте не знав, що даний заповіт підроблений.

Проте суд дану причину не вважає поважною для пропуску строку для прийняття спадщини, так як вона не пов`язана з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для позивача на вчинення цих дій.

Верховний Суд у постанові від 15.09.2022 року у справі № 341/2260/21 дійшов висновку про те, що, встановивши, що позивач є сином спадкодавця, а тому незалежно від наявності заповіту він у випадку, якщо бажав би прийняти спадщину, мав можливість звернутися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за законом, однак таку заяву позивач у шестимісячний строк не подав, а обставини на які він посилався, не є поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини, суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для надання додаткового строку для прийняття спадщини.

З огляду на вищевикладене, суд вважає, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували поважність причин пропуску ним строку для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , а тому не вбачає передбачених ч. 3 ст. 1272 ЦК України підстав для визначення йому додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини та в задоволенні цієї частини позову відмовляє.

Відповідно до частин першої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним

і обґрунтованим.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

У контексті вищенаведеного, суд вважає наведене обґрунтування данного рішення достатнім.

Відповідно до ст. 59 Конституції України кожен має право на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно, кожен є вільним у виборі захисника своїх справ. В офіційному тлумаченні положення ч. 1 ст. 59 Конституції України у Рішенні Конституційного Суду України № 23-рп/2009 від 30.09.2009р. зазначено, що вищевказані положення Конституції України треба розуміти як гарантовану державою можливість будь-якій особі незалежно від характеру її правовідносин з державними органами, органами місцевого самоврядування, об?єднаннями громадян, юридичними і фізичними особами вільно, без неправомірних обмежень отримувати допомогу з юридичних питань в обсязі і формах, як вона того потребує.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України, суд під час ухвалення судового рішення вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати.

При цьому відповідно до частин першої, другої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно із частиною третьою цієї статті до витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу, які відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача, у разі відмови в позові на позивача. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. При цьому, розмір гонорару адвоката встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником позивача, а отже є визначеним (постанова КЦС ВС від 12.05.2021 у справі № 235/4969/19).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 лютого 2020 року в справі N 648/1102/19 суд дійшов висновку, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).

Також, висновок про те, що витрати на надану професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено, зроблено у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду в складі суддів Касаційного господарського суду від 3 жовтня 2019 року в справі N 922/445/19.

Тобто, факт оплати таких послуг не є обов`язковою передумовою можливості відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, у разі якщо стороною, на користь якої ухвалено рішення суду, подано необхідні докази, які підтверджують надання відповідних послуг щодо розгляду конкретної судової справи.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 28.09.2021 року (справа № 160/12268/19, провадження № К/9901/23738/20.

Як встановлено в судовому засіданні, відповідач поніс судові витрати у вигляді витрат на правову допомогу в сумі 5000 гривень, що підтвердив копією договору про надання правової допомоги від 31.01.2020 року (т. 2 а.с. 173-174), а тому дані витрати суд у відповідності ст. 141 ЦПК України стягує з позивача.

Керуючись ст.ст. 12, 81, 141, 258, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд

ухвалив:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Клюківська сільська рада Тетіївського району Київської області, державний нотаріус Тетіївської районної державної нотаріальної контори Київської області Бурлаченко Олена Григорівна, про визнання факту нікчемності та визнання заповіту недійсним, визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за заповітом та визначення додаткового строку для прийняття спадщини відмовити повністю.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , зареєстрованого в АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , зареєстрованого в АДРЕСА_2 , 5000 (п`ять тисяч) гривень витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного рішення : 24 жовтня 2022 року.

Суддя: Т.П.Косович