Справа №760/2648/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 жовтня 2022 року Солом`янський районний суд м. Києва в складі

головуючої судді - Усатової І.А.,

за участю секретаря судового засідання - Омелько Г.Т.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» про визнання договору іпотеки недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача та просила визнати договір іпотеки від 17 квітня 2008 року, посвідчений Прокопенко Л. В., приватним нотаріусом КМНО, зареєстрований в реєстрі за № 1794, укладений між ОСОБА_1 та Відкритим Акціонерним Товариством «Універсал Банк» (правонаступник ПАТ «Універсал Банк») недійсним.

Послалася у позові на те, що 17 квітня 2008 року між нею та ВАТ«Універсал Банк» (правонаступник ПАТ «Універсал Банк») був укладений договір іпотеки, для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 003-2008-1204 від 17 квітня 2008 року.

Вказала, що при укладанні даного правочину здійснила помилку, не будучи фахівцем в галузі права чи фінансів пішла на укладання з відповідачем договору іпотеки, тим самим підставивши своє єдине майно, а саме - квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 під ризик втрати. При укладанні договору іпотеки вона не усвідомлював тих наслідків, які можуть настати.

У даному випадку укладання договору іпотеки не відповідало її внутрішній волі, а було зумовлено факторами зовнішнього впливу, які не були в повній мірі проаналізовані та оцінені нею.

Крім того даний договір іпотеки містить ряд пунктів, які порушують права іпотекодавця та вимоги чинного законодавства.

У пункті 2.1.5. іпотечного договору зазначено, що іпотекодержатель має право, у випадку зміни в сторону зменшення ринкової вартості предмета іпотеки більш ніж на 10 процентів від вартості зазначеної в цьому договорі, вимагати надання додаткового забезпечення та/або дострокового погашення заборгованості за договором (-ми), що обумовлюють основне зобов`язання.

Відповідно до пункту 2 ст. 587 ЦК України, заставодавець, який володіє предметом застави, у разі втрати, псування, пошкодження або знищення заставленого майна з його вини зобов`язаний замінити або відновити це майно, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до вище зазначеного іпотекодавець повинен виконати умови пункту 2.1.5. в разі настання таких наслідків, що настали з його вини, а за умовами іпотечного договору такий обов`язок покладений на іпотекодавця, в разі настання будь-яких обставин, що призведуть до псування або загибелі предмета іпотеки, навіть за обставин форс-мажору, що також є суттєвим дисбалансом в правах контрагентів на користь іпотекодержателя.

Даним пунктом іпотекодержатель зобов`язує іпотекодавця відповідати за ризики загибелі предмета іпотеки та за ризики втрати початкової ліквідності предмета іпотеки. Тобто в разі зменшення ринкової ціни, чи загибелі предмета іпотеки незалежно, з яких обставин і з чиєї вини за цим пунктом іпотекодавець повинен надати іпотекодержателю інше майно, яке належить іпотекодавцю на праві власності, цей пункт накладає зобов`язання на іпотекодавця в порушення принципу здорового глузду, так як в іпотекодавця може не бути (а в даному випадку позивач не має і не мав іншого нерухомого майна, яке міг передати в забезпечення банку) іншого майна, яке можливо передати в заставу, крім того предмет іпотеки завжди застрахований на випадок загибелі на користь іпотекодержателя, що достатньою мірою захищає його права.

У пункті 2.1.6. іпотечного договору зазначено, що іпотекодержатель має право, перевіряти стан предмету іпотеки, для чого направляти своїх представників для проведення його огляду, документальної і фактичної перевірки, відповідно до законодавства.

Зазначила, що даний пункт іпотечного договору порушує гарантовані конституцією права іпотекодавця, так-як в даному випадку предметом іпотеки виступає житлова нерухомість, в якій іпотекодавець постійно мешкає та зареєстрований у ній, так згідно ст. 30 Конституції України, кожному гарантується недоторканність житла.

Вказує, що не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду.

У пункті 2.1.2. Іпотечного договору зазначено, що у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених цим договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання зобов`язань за будь-яким з вищевказаних основного договору, то обумовлюють основне зобов`язання, а у разі невиконання іпотекодавцем цієї вимоги - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до цього пункту Іпотекодержатель наділяється правом здійснити дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки, навіть якщо зобов`язання виконується в повному обсязі, з причин зменшення вартості предмета іпотеки окрім випадків звичайного зносу. Таким чином за цим пунктом Іпотекодержатель може достроково звернути стягнення на предмет іпотеки навіть при умові звичайних коливань на ринку нерухомості через які, предмет іпотеки може втратити в своїй ринковій вартості, відповідно до чого його ціна зменшиться і Іпотекодержатель зможе застосувати умови пункту 2.1.2., для дострокового звернення стягнення на предмет іпотеки, виходячи з того, що вартість предмета іпотеки стала нижчою за вартість визначену сторонами в Договорі іпотеки. Відповідно до вище зазначеного даний пункт іпотечного договору виходить за рамки справедливості, добросовісності та розумності як загальних засад цивільного законодавства визначених в п. 6 ст. З ЦК України.

Посилається на п. 1 ст. 203 ЦК України та зазначає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Враховуючи все вище викладене, вважає, що даний договір іпотеки містить суттєві порушення чинного законодавства та значно порушує її права.

Також зазначила, що на даний момент має місце істотна зміна обставин. Так, з посиланням на ст. 652 ЦК України зазначає, що у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувались при укладанні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінились настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали його на інших умовах.

Вона не передбачала та не могла передбачити ситуацію суттєвої зміни обставин, якими керувалася при укладанні договору іпотеки, а саме - погіршення фінансового стану через вплив світової фінансової кризи на економіку України.

Просить позов задовольнити.

Ухвалою судді від 01.02.2019 у справі відкрито загальне позовне провадження та надано строк на подання відзиву на позов у порядку, передбаченому ст. 178 ЦПК України, а саме 30 днів з дня вручення вказаної ухвали.

Відповідач 15.05.2019 надіслав до суду відзив у якому зазначив, що Акціонерне товариство «Універсал Банк» є правонаступником всіх прав та обов`язків Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» та Відкритого акціонерного товариства «Універсал Банк». Так, 22.06.2009 рішенням загальних зборів акціонерів ВАТ «Універсал Банк» було перейменовано в Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк»; 31.10.2018 рішенням загальних зборів акціонерів ПАТ «Універсал Банк» було перейменовано в Акціонерне товариство «Універсал Банк», що підтверджується статутом АТ «Універсал Банк».

Вважає, що позовні вимоги, заявлені в позові, не підлягають задоволенню.

Зазначили, що 17.04.2008 між ВАТ «Універсал Банк» (на теперішній час АТ «Універсал Банк») та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №003-2008-1204.

Згідно п 1.3 кредитного договору цільове призначення кредиту - на придбання майна, а саме: однокімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Того ж дня, між ВАТ «Універсал Банк» (на теперішній час АТ «Універсал Банк») та ОСОБА_1 для забезпечення зобов`язань за кредитним договором №003-2008-1204, було укладено договір іпотеки, зареєстрований в реєстрі за №1794 та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокопенко Л.В.

Згідно вищевказаного договору, ОСОБА_1 передає в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку», іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

Таким чином, іпотека, як майновий спосіб забезпечення виконання зобов`язання е особливим (додатковим) забезпечувальним зобов`язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов`язань або зменшити їх.

Згідно статті 3 Закону України «Про іпотеку», іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Вказана правова позиція також викладена в постанові ВСУ від 13.06.2018 У 752/10760/13-ц.

У відповідності до п. 1.4 Договору іпотеки, іпотекодавець та іпотекодержатель ознайомлені з усіма умовами основного договору, що обумовлюють основне зобов`язання, в тому числі стосовно можливості зміни розміру зобов`язань у більшу та/або меншу сторону, строку і порядку його виконання, забезпеченого цим договором та/або договорами. Сторони досягли згоди відносно розміру, строку і порядку виконання зобов`язань, що забезпечуються іпотекою відповідно до цього договору, розуміючи при цьому можливість зміни розміру таких зобов`язань у більшу та/або меншу сторону, строку і порядку його виконання у випадках, передбачених умовами договору, що обумовлюють основне зобов`язання. Сторони підтверджують, що іпотекою за цим Договором забезпечуються також і розмір зобов`язань, строк і порядок його виконання, який може бути змінено відповідно до умов вищевказаного Основного договору, що обумовлюють основне зобов`язання.

Підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки передбачені у статтях 12, 33 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до цих норм такими підставами є порушення іпотекодавцем умов іпотечного договору, невиконання або неналежне виконання боржником основного зобов`язання.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

У позовній заяві позивач посилається на ст. 229 Цивільного Кодексу Україну та наголошує на тому, що при укладенні договору іпотеки ним було допущено помилку, яка має істотне значення, а саме вона не усвідомлював тих наслідків, які можуть настати після укладення договору іпотеки.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Окрім того, відповідно до п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 №9, обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

У своїй позовній заяві, ОСОБА_1 вказує на те, що в даному випадку укладення договору іпотеки не відповідало її внутрішній волі, проте зазначають, що позивач з власної волі та добровільно звернулась до банку за отриманням кредитних коштів і власноруч підписалась як у договорі іпотеки, так і у кредитному договорі.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

.

Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості» (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Вказали, що враховуючи вищевикладене, можна дійти висновку, що відсутні підстави для визнання договору іпотеки від 17.04.2008, укладеного між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 недійсним, оскільки під час укладення зазначеного договору було дотримано усіх необхідних вимог.

Крім того, позивач посилається на те, що пункт 2.1.6 іпотечного договору порушує гарантовані Конституцією права Іпотекодавця (на недоторканість житла), так-як в даному випадку предметом іпотеки виступає житлова нерухомість, в якій позивач постійно мешкає та зареєстрований, проте відповідно до ст. 10 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель має право у будь-який час протягом строку дії іпотечного договору за умови попереднього письмового повідомлення іпотекодавця перевіряти документально і в натурі наявність, стан, умови збереження та користування предметом іпотеки.

Зазначили, що в разі необхідності перевірки стану предмета іпотеки, іпотекодавець буде завчасно повідомлений про це і вказаний пункт іпотечного договору в жодному разі не порушує конституційних прав іпотекодавця.

Також, в своїй позовній заяві ОСОБА_1 неодноразово звертає увагу суду на те, що нерухоме майно, яке перебуває в іпотеці у Банку, а саме: однокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_1 , є її єдиним житлом і постійним місцем проживання та підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», але зауважують, що вказаний Закон не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов`язань, і не позбавляє права іпотекодержателя звернутись до суду з позовною заявою про звернення стягнення на предмет іпотеки, а є лише правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього Закону на період його чинності.

На теперішній час банк не звертався до суду з позовною заявою про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Зауважили, що Солом`янським районним судом м. Києва винесено заочне рішення від 09.02.2017 у справі №760/18838/16-ц про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості на користь AT «Універсал Банк» в розмірі 33000,00 дол. США та 12692,04 грн судового збору.

На підставі зазначеного просять у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до AT «Універсал Банк» про визнання договору іпотеки недійсним відмовити в повному обсязі.

Крім того, відповідач 15.05.2019 звернувся до суду з заявою про застосування строків позовної давності та зазначає, що оскаржуваний договір було укладено 17.04.2008, а до суду позивачка звернулася лише 24.01.2019, що відповідно до вимог ст. 257 ЦК України є поза межами строку позовної давності.

У судове засідання позивачка не з`явилась, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи. Судова повістка на 31.10.2023, направлена за адресою місця її реєстрації повернулась до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».

Відповідач у судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, про причини неявки суд до відома не поставив.

Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Встановлено, що 17.04.2008 між ВАТ «Універсал Банк» (на теперішній час АТ «Універсал Банк») та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №003-2008-1204.

Згідно п. 1.3 кредитного договору цільове призначення кредиту - на придбання майна, а саме: однокімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Того ж дня, між ВАТ «Універсал Банк» (на теперішній час АТ «Універсал Банк») та ОСОБА_1 , для забезпечення зобов`язань за кредитним договором №003-2008-1204, було укладено договір іпотеки, зареєстрований в реєстрі за №1794 та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокопенко Л.В.

Згідно вищевказаного договору, ОСОБА_1 передає в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

Таким чином, іпотека, як майновий спосіб забезпечення виконання зобов`язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов`язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов`язань або зменшити їх.

Згідно статті 3 Закону України «Про іпотеку», іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Вказана правова позиція також викладена в постанові ВСУ від 13.06.2018 № 752/10760/13-ц.

У відповідності до п. 1.4 Договору іпотеки, іпотекодавець та іпотекодержатель ознайомлені з усіма умовами основного договору, що обумовлюють основне зобов`язання, в тому числі стосовно можливості зміни розміру зобов`язань у більшу та/або меншу сторону, строку і порядку його виконання, забезпеченого цим договором та/або договорами. Сторони досягли згоди відносно розміру, строку і порядку виконання зобов`язань, що забезпечуються іпотекою відповідно до цього Договору, розуміючи при цьому можливість зміни розміру таких зобов`язань у більшу та/або меншу сторону, строку і порядку його виконання у випадках, передбачених умовами договору, що обумовлюють основне зобов`язання. Сторони підтверджують, що іпотекою за цим договором забезпечуються також і розмір зобов`язань, строк і порядок його виконання, який може бути змінено відповідно до умов вищевказаного Основного договору, що обумовлюють основне зобов`язання.

Підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки передбачені у статтях 12, 33 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до цих норм такими підставами є порушення іпотекодавцем умов іпотечного договору, невиконання або неналежне виконання боржником основного зобов`язання.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

У позовній заяві позивач посилається на ст. 229 Цивільного Кодексу Україну та наголошує на тому, що при укладенні договору іпотеки нею було допущено помилку, яка має істотне значення, а саме вона не усвідомлював тих наслідків, які можуть настати після укладення договору іпотеки.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Відповідно до п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 №9, обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч.3 ст.215 ЦК якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Крім того, статтею 203 ЦК України чітко закріплений перелік вимог, додержання яких необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що зумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

У своїй позовній заяві ОСОБА_1 вказує на те, що в даному випадку укладення договору іпотеки не відповідало її внутрішній волі, проте вбачається, що позивач з власної волі та добровільно звернулась до банку за отриманням кредитних коштів і власноруч підписалась як у договорі іпотеки, так і у кредитному договорі. На спростування даних обставин позивачкою доказів не надано.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

.

Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості» (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Враховуючи вищевикладене, можна дійти висновку, що відсутні підстави для визнання договору іпотеки від 17.04.2008, укладеного між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 недійсним з вищезазначених підстав, оскільки під час укладення зазначеного договору було дотримано усіх необхідних вимог закону.

Крім того, позивач посилається на те, що пункт 2.1.6 іпотечного договору порушує гарантовані Конституцією права іпотекодавця (на недоторканість житла), так-як в даному випадку предметом іпотеки виступає житлова нерухомість, в якій позивач постійно мешкає та зареєстрований, проте відповідно до ст. 10 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель має право у будь-який час протягом строку дії іпотечного договору за умови попереднього письмового повідомлення іпотекодавця перевіряти документально і в натурі наявність, стан, умови збереження та користування предметом іпотеки.

Тобто, в разі необхідності перевірки стану предмета іпотеки, Іпотекодавець буде завчасно повідомлений про це і вказаний пункт іпотечного договору в жодному разі не порушує конституційних прав іпотекодавця.

Що стосується посилань позивача на порушення вимог закону п п. 2.1.2 та 2.1.5 іпотечного договору, суд зазначає наступне.

Пунктом 2.1.5.іпотечного договору зазначено, що іпотекодержатель має право, у випадку зміни в сторону зменшення ринкової вартості предмета іпотеки більш ніж на 10 процентів від вартості зазначеної в цьому договорі, вимагати надання додаткового забезпечення та/або дострокового погашення заборгованості за договором (-ми), що обумовлюють основне зобов`язання.

Відповідно до пункту 2 ст. 587 ЦК України, заставодавець, який володіє предметом застави, у разі втрати, псування, пошкодження або знищення заставленого майна з його вини зобов`язаний замінити або відновити це майно, якщо інше не встановлено договором.

У пункті 2.1.2. Іпотечного договору зазначено, що у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених цим договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання зобов`язань за будь-яким з вищевказаних основного договору, що обумовлюють основне зобов`язання, а у разі невиконання іпотекодавцем цієї вимоги - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Позивачка, звертаючись до суду з позовом зазначає, що відповідно до цього пункту іпотекодержатель наділяється правом здійснити дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки, навіть якщо зобов`язання виконується в повному обсязі, з причин зменшення вартості предмета іпотеки окрім випадків звичайного зносу. Зазначаючи, що таким чином за цим пунктом Іпотекодержатель може достроково звернути стягнення на предмет іпотеки навіть при умові звичайних коливань на ринку нерухомості через які, предмет іпотеки може втратити в своїй ринковій вартості, відповідно до чого його ціна зменшиться і Іпотекодержатель зможе застосувати умови пункту 2.1.2., для дострокового звернення стягнення на предмет іпотеки, виходячи з того, що вартість предмета іпотеки стала нижчою за вартість визначену сторонами в Договорі іпотеки. Відповідно до вище зазначеного даний пункт іпотечного договору виходить за рамки справедливості, добросовісності та розумності як загальних засад цивільного законодавства визначених в п. 6 ст. З ЦК України.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України у редакції, чинній на час укладення кредитного договору).Велика Палата Верховного Суду зауважує, що особи мають право вибору: використати існуючі диспозитивні норми законодавства для регламентації своїх відносин або встановити для себе правила поведінки на власний розсуд. Цивільний договір як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, виявляє автономію волі учасників щодо врегулювання їхніх відносин згідно з розсудом і у межах, встановлених законом, тобто є актом встановлення обов`язкових правил для сторін, індивідуальним регулятором їхньої поведінки.

Приписи частин другої та третьої статті 6 і статті 627 ЦК України визначають співвідношення між актами цивільного законодавства та договором, зокрема ситуації, коли сторони у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд, і коли вони не вправі цього робити.

Свобода договору як одна із загальних засад цивільного законодавства (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК України) є межею законодавчого втручання у приватні відносини сторін. Однак останні у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, коли такий відступ неможливий у силу прямої вказівки акта законодавства, а також, якщо ці відносини врегульовані імперативними нормами.

Тому сторони не можуть у договорі визначати взаємні права й обов`язки у спосіб, який суперечить існуючому публічному порядку, порушує положення Конституції України, не відповідає передбаченим статтею 3 ЦК України загальним засадам цивільного законодавства, що обмежують свободу договору, зокрема справедливості, добросовісності, розумності (пункт 6 частини першої вказаної статті).

Принципи справедливості, добросовісності та розумності є фундаментальними засадами цивільного законодавства та основами зобов`язання (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України), спрямованими, зокрема, на реалізацію правовладдя та встановлення меж поведінки у цивільних відносинах. Добросовісність у діях їхнього учасника означає прагнення сумлінно використовувати цивільні права і сумлінно виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями, бездіяльністю шкоди правам та інтересам інших осіб.

Судом не встановлено, що у договорі визначені права й обов`язки у спосіб, який суперечить існуючому публічному порядку, порушують положення Конституції України, не відповідають передбаченим статтею 3 ЦК України загальним засадам цивільного законодавства, що обмежують свободу договору, зокрема справедливості, добросовісності, розумності.

З врахуванням вищевикладеного суд приходить до висновку про відмову у позові.

Керуючись ст. ст. 77-83, 89, 95, 133, 223, 259, 263-265, 268, 280, 353-355 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Усатова І.А.