Справа № 307/74/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

05 жовтня 2022 року м. Ужгород

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Закарпатського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Собослой Г.Г.,

суддів: Готра Т.Ю., Кондор Р.Ю.,

з участю секретаря: Терпай С.М.

розглянуви у у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тячівського районного суду від 13 травня 2021 року у справі № 307/74/21 (Головуючий: Чопик В.В.), -

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2021 року ОСОБА_2 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_1 де третя особа Орган опіки та піклування Тячівської районної державної адміністрації про надання дозволу на виїзд дитини закордон без згоди батька.

Позов мотивовано тим, що позивачка ОСОБА_2 перебувала з відповідачем ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі від 21 січня 2009 року по 20 січня 2016 року, який розірвано на підставі рішення Тячівського районного суду від 20.01.2016 року. Від шлюбу у ОСОБА_2 та ОСОБА_1 народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач зазначає, що вона матеріально утримує та належним чином піклується про здоров`я дитини, його фізичний, духовний та моральний розвиток, підтвердженням чого є довідка Солотвинської селищної Ради від 16.01.2020 року № 8. Вона має змогу забезпечити дитині нормальні умови проживання, гідний відпочинок, однак позбавлена практичної можливості реалізувати це через відсутність згоди батька. Більш того, відповідач безпідставно чинить перешкоди у здійсненні заходів, спрямованих на покращення розвитку дитини, так як відмовляється надати у передбаченому законодавством України порядку дозвіл на виїзд малолітнього ОСОБА_3 , за межі України для відпочинку та оздоровлення. Виїзд дитини за кордон вочевидь сприятиме розширенню світогляду дитини та добре позначиться на його духовному та інтелектуальному розвитку як особистості.

Позивач працює в Російській Федерацій, тому має можливість виїхати за кордон, на час літніх та зимових канікул до Туречинни, з метою оздоровлення з її сином. Вона зверталася до відповідача з усним проханням, щоб він надав дозвіл на виїзд їх сина за кордон, але не зважаючи на це, він не реагує на її звернення та прохання позбавляючи дитину можливості відпочивати за кордоном. При цьому, жодних аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували його відмову, він не наводить.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_2 просила суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України малолітнього ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , у супроводі матері - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 без згоди батька ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 в країни - Російська Федерація та Туреччина на період літніх та зимових канікул.

Рішенням Тячівського районного суду від 13 травня 2021 року позов задоволено.

Надано дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України малолітнього ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , у супроводі матері - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 без згоди батька ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 у країни - Російська Федерація та Туреччина на період літніх та зимових канікул.

Не погоджуючись із даним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування рішення як таке, що прийняте з порушенням норм процесуального та матеріального права, є необ`єктивним та необґрунтованим. Дозвіл на тимчасовий виїзд дітей за кордон у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням цього початку й закінчення. У свою чергу, позивач у позовній заяві не вказує на який період (його початок і закінчення) необхідно надати дозвіл на виїзд дитини за межі України без згоди батька. Те саме стосується оскаржуваного рішення, оскільки судом першої інстанції надано дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон за межі України без згоди та супроводу батька дитини, без обмеження у кількості виїзду та часу перебування до досягнення дитиною 16-ти річного віку. Апелянт вважає, що дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на певний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Позивач не надала, а в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази для підтвердження обставин того, коли та з якою метою позивач мала намір вивезти дитину за кордон. Також не було конкретизовано і причини виїзду та часові проміжки перебування дитини в певній країні.

Перевіривши матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із наступних підстав.

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та їх представники в судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явилися, про місце, час та дату судового засідання були повідомлені, що підтверджується довідками про доставку СМС повідомлень. Також у попереднє судове засідання, яке було призначене на 11 квітня 2022 року ОСОБА_1 подав заяву, у якій просить провести розгляд справи без його участі. За таких обставин, колегія суддів вважає за можливе розглянути дану справу за відсутності учасників.

Встановлено, що що ОСОБА_2 перебувала у шлюбі з відповідачем ОСОБА_1 , який зареєстровано 21 січня 2009 року у с. Топчино за актовим записом № 4.

Рішенням Тячівського районного суду від 20 січня 2016 рокушлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 розірвано.

За період перебування у шлюбі у позивача з відповідачем народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьками якого є ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 виданий виконкомом Глибокопотіцької сільської ради Тячівського району від 11 березня 2010 року.

Як вбачається з довідки про склад сім`ї №7 від 16.11.2020 року виданої Солотвинською селищною радою Тячівського району Закарпатської області село Глибокий Потік , малолітній ОСОБА_3 проживає разом з матір`ю ОСОБА_2 у с. Глибокий Потік.

Позивачка має намір забезпечити відпочинок дитини за кордоном для підвищення рівня світогляду, покращення стану їх здоров`я, фізичного, духовного та морального розвитку, у зв`язку з чим просила суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України малолітнього ОСОБА_3 , у її супроводі без згоди батька в країни - Російська Федерація та Туреччина на період літніх та зимових канікул.

Статтею 313 ч. 3 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно п. п. 4 та 5 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують .

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється : за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідчених копі ї рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Таким чином, тимчасовий виїзд дитини за кордон передбачений на підставі рішення суду та має відповідати найкращим інтересам дитини.

Сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення має країна, мета та період поїздки.

Верховний Суд у своїй постанові від 03 липня 2019 року у справі № 643/1090/17 вказав, що надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що позивачем не надано, а в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази для підтвердження обставин того, коли та з якою метою позивач мала намір вивезти дитину за кордон та не було конкретизовано причини виїзду та часові проміжки перебування дитини в певній країні, колегя суддів вважає обгрунтованим, оскільки судом першої інстанції дійсно надано дозвіл на виїзд дитини за кордон без дозволу батька, без обмеження у кількості виїзду та часу перебування за кордоном.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню у відповідності до п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України із ухваленням нового рішення, яким у позові ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд дитини закордон без згоди батька відмовити із вищезазначених підстав.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України судова колегія,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Тячівського районного суду від 13 травня 2021 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , де третя особа Орган опіки та піклування Тячівської районної державної адміністрації про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено - 11 жовтня 2022 року.

Головуючий

Судді: