ПОСТАНОВА

Іменем України

12 травня 2022 року м. Кропивницький

справа № 401/1454/21

провадження № 22-ц/4809/319/22

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді: Черненка В.В.

суддів: Єгорової С.М., Чельник О.І.

секретар Гончар В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницький без участі сторін, цивільну справу за апеляційною скаргою Спільного підприємства Товариства з обмеженою відповідальністю «Світловодськпобут» на рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 24.11.2021, суддя Гармаш Т.І., по справі за позовом Спільного підприємства Товариства з обмеженою відповідальністю «Світловодськпобут» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за спожиту теплову енергію,

ВСТАНОВИВ:

Спільне підприємство Товариство з обмеженою відповідальністю «Світловодськпобут» звернулося у суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за спожиту теплову енергію.

На обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідач є власником квартири за адресою АДРЕСА_1 .

СП ТОВ «Світловодськпобут» відповідно до рішення виконавчого комітету Світловодської міської ради № 742 від 15 серпня 2012 року (діяло до 16 серпня 2019 року) є виконавцем послуг з централізованого опалення в м. Світловодськ та проводить забезпечення тепловою енергією багатоквартирні будинки.

Між сторонами 12 квітня 2007 року укладено договір про постачання теплової енергії, а саме про надання послуг з опалення та гарячого водопостачання квартири, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Позивач згідно даного договору забезпечує теплопостачання в опалювальні періоди, нарахування вартості теплової енергії проводилося за встановленими тарифами.

Відповідач договірні зобов`язання щодо оплати отриманих послуг не виконує, тому за період з 01 березня 2013 року по 01 травня 2021 року заборгованість за спожиту теплову енергію становить 40 329 грн. 06 коп.

Крім того, на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України та ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», позивач просить стягнути 10 144 грн. 96 коп. втрати від інфляції, 4 710 грн. 66 коп. 3% річних.

Рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 24.11.2021 у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції у зв`язку з порушенням норм процесуального та матеріального права. Зазначено, що при відкритті провадження у справі, суд першої інстанції встановив, що позовна заява відповідала вимогам ст. 175-177 ЦПК України та підстав для залишення її без руху не було.

Останнім відомим позивачу місцем проживання ОСОБА_1 є адреса, зазначена в позові та яка зазначена в Договорі про постачання теплової енергії від 12.04.2007.

Суд першої інстанції не прийняв до уваги та не надав правової оцінки доказам, які підтверджують, що ОСОБА_1 є споживачем послуг централізованого опалення. На даний час договір, укладений між сторонами не розірвано.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 31.12.2021 відкрито апеляційне провадження.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 04.01.2022 справу призначено до розгляду.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило, що згідно вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду оскарженого судового рішення.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що зазначені доводи не спростовують висновки суду першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції зазначив, що Спільне підприємство товариство з обмеженою відповідальністю «Світловодськпобут» є виконавцем послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання, що підтверджується рішенням виконавчого комітету Світловодської міської ради № 742 від 15 серпня 2012 року. (а.с. 7)

12 квітня 2007 року між СП ТОВ «Світловодськпобут» та ОСОБА_1 укладено договір про постачання теплової енергії, відповідно до якого СП ТОВ «Світловодськпобут» зобов`язується постачати теплову енергію споживачу з метою гарячого водопостачання та опалення приміщення за адресою АДРЕСА_1 , а споживач зобов`язується сплачувати за використану теплову енергію.

Відповідно до п. 28 вказаного договору, термін його дії 5 років з моменту його підписання. Якщо за місяць до закінчення терміну дії договору ні одна зі сторін не виявить бажання внести в нього зміни або доповнення, він продовжується. На ім`я відповідача відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 . (а.с. 8).

Відповідно до наказів СП ТОВ «Світловодськпобут» «Про початок опалювального сезону» у 2013 - 2021 роках, позивач надавав послуги централізованого опалення у м. Світловодську (а.с. 11-28).

З довідок наданих Відділом ведення реєстру виконавчого комітету Світловодської міської ради та Управління ДМС у Кіровоградській області убачається, що місце реєстрації ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 не значиться (а.с. 66-67).

Позивач, зазначаючи у позові, що ОСОБА_1 проживає та є власником квартир АДРЕСА_2 , не надав жодного належного та допустимого доказу на підтвердження її права власності на нерухоме майно, а саме витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Згідно з п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач житлово-комунальних послуг - індивідуальний або колективний споживач.

Відповідно до п. 6 вказаної норми індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Суд першої інстанції зазначив, що оцінюючи надані позивачем докази з точки зору достатності та взаємозв`язку суд вважає їх недостатніми для встановлення фактів, які входять до предмета доказування. Суд позбавлений можливості встановити, що саме ОСОБА_1 є споживачем послуг з центрального опалення та постачання гарячої води на підставі договору, у розумінні п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», а також що позивачем було надано послуги саме в обсязі, зазначеному у позові.

З огляду на викладене, а саме недостатність наданих позивачем доказів для встановлення факту надання послуг відповідачу ОСОБА_1 в заявлених обсягах та виникнення заборгованості у зазначеному розмірі, суд вважав за необхідне відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Справа розглядалась судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи.

Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Частиною 4 ст. 10 ЦПК України і ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.

Відповідно до норм діючого законодавства правовідносини у сфері надання послуг з постачання теплової енергії регулюються нормами ЦК України, Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Законом України «Про теплопостачання», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, які затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

Відповідно до частини першої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Згідно з частиною першою статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

За змістом п. 2 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 7 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право, зокрема, одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів.

Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини другої статті 7 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Згідно ч. 1 ст. 10 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону.

Згідно ч. 6 ст. 19 ЗУ «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Відповідно п. 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим періодом.

Відповідно до ст. 25 Закону України «Про теплопостачання», у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії теплопостачальної організації остання має право на стягнення заборгованості.

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 6 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є споживачі (індивідуальні та колективні).

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Частиною першою статті 1 ЗУ «Про теплову енергію» передбачено, що споживач теплової енергії - фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору.

Аналіз вказаних норм свідчить про те, що споживачем комунальних послуг, зокрема, щодо надання послуги по опаленню і гарячому водопостачанню, може бути не тільки особа, яка є власником житла, а й особа, з якою виконавцем укладено відповідний договір про надання такої послуги.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

З матеріалів справи вбачається, що звертаючись у суд з позовом позивач зазначив, що Спільне підприємство товариство з обмеженою відповідальністю «Світловодськпобут» є виконавцем послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання на підтвердження зазначеного послався на рішенням виконавчого комітету Світловодської міської ради № 742 від 15 серпня 2012 року. (а.с. 7)

На підтвердження позовних вимог позивач зазначив, що 12 квітня 2007 року між СП ТОВ «Світловодськпобут» та ОСОБА_1 укладено договір про постачання теплової енергії, відповідно до якого СП ТОВ «Світловодськпобут» зобов`язується постачати теплову енергію споживачу з метою гарячого водопостачання та опалення приміщення за адресою АДРЕСА_1 .

Позивач вважає, що зазначений договір є належним доказом по справі.

Суд апеляційної інстанції перевірив зазначений доказ і встановив наступні обставини.

В матеріалах справи знаходиться копія договору про постачання теплової енергії від 12.04.2007 року укладеного СП ТОВ «Світловодськпобут» та ОСОБА_1 .

В матеріалах справи відсутній оригінал зазначеного договору.

Зазначена копія договору належним чином не завірена, відповідно до норм діючого законодавства.

З копії зазначеного договору вбачається, що в договорі зазначено прізвище особи, яка укладала договір і відсутні дані про те, за якою адресою надається послуга про постачання теплової енергії і на якій підставі ОСОБА_1 укладався даний договір.

Встановлені обставини дають підстави зробити висновок, що доводи позивача про надання послуги про постачання теплової енергії за адресою АДРЕСА_1 відповідно до договору не знайшли свого підтвердження.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що копія договору про постачання теплової енергії від 12.04.2007 року не є належним та допустимим доказом на підтвердження позову.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно довідок наданих Відділом ведення реєстру виконавчого комітету Світловодської міської ради та Управління ДМС у Кіровоградській області, місце реєстрації ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 не значиться (а.с. 66-67).

Приймаючи до уваги встановлені обставини, суд апеляційної інстанції зробив висновок, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження позовних вимог та апеляційної скарги, відповідно підстави для скасування або зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, рішення суду першої інстанції відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України залишається без змін.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Спільного підприємства Товариства з обмеженою відповідальністю «Світловодськпобут» залишити без задоволення.

Рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 24.11.2021 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 20.05.2022.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених ст..389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: