Справа № 463/2145/20 Головуючий у 1 інстанції: Нор Н.В.
Провадження № 22-ц/811/832/22 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Матяш С.І.

з участю відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 03 лютого 2022 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення та зобов"язання до вчинення дій, встановлення порядку користування квартирою, -

встановив:

У березні 2020 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення та зобов`язання до вчинення дій, встановлення порядку користування квартирою.

Вимоги обґрунтовані тим, що йому на праві приватної власності належить 1/6 частка квартири АДРЕСА_1 . Іншим співвласникам квартири ОСОБА_1 та ОСОБА_2 належить в рівних частках інші 5/6 вказаної квартири в порядку спадкування. Відповідачі з моменту оформлення права власності чинять перешкоди позивачу в користуванні вказаною квартирою, потрапити у квартиру позивач не має можливості, оскільки у нього відсутні ключі. Так як частка позивача становить 1/6, а житлова площа квартири 48,6 кв.м., тому позивач вправі розраховувати на 8,1 кв.м. житлової площі. Оскільки 2 кімнати є прохідними, тому просить виділити йому в користування третю ізольовану кімнату під позначкою 6-5 площею 17.7 кв.м. та встановити порядок користування спільним майном. На підтвердження позовних вимог покликається на копію витягу про державну реєстрацію права власності, копію рішення Личаківського районного суду м. Львова та інші документи. Просив позов задовольнити.

Оскаржуваним рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 03 лютого 2022 року позов задоволено частково.

Зобов"язано ОСОБА_1 , ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_3 квартири, шляхом вселення ОСОБА_3 в квартиру за адресою АДРЕСА_2 та зобов"язано ОСОБА_1 , ОСОБА_2 надати ключі від квартири.

В решті вимоги залишено без задоволення.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 на відшкодування сплаченого судового збору по 420.40 грн. з кожного.

Рішення суду в частині задоволених позовних вимог оскаржили відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , з таким не погоджуються, вважають рішення незаконним та необґрунтованим, у зв`язку з неправильним встановленням судом обставин, які мають значення для справи, а висновки суду суперечать обставинам справи та дослідженим доказам.

Звертають увагу на те, що у відзиві на позовну заяву зазначали, що позивач ніколи не проживав у квартирі за спірною адресою, оскільки завжди був забезпеченим житлом, не пов`язаний із такою жодними побутовими питаннями, ніколи не мав наміру у такій проживати та не має такого наміру і надалі, оскільки постійно проживає із сім`єю на АДРЕСА_3 .

Крім цього, позивач жодного разу не звертався з пропозиціями щодо врегулювання відносин між співвласниками, а також і з реальними намірами вселитися у квартиру АДРЕСА_1 .

Зокрема, у процесі судового розгляду позивач не надав жодного доказу про те, що він будь коли намагався потрапити до квартири, однак суд дійшов висновку про те, що відповідачі чинять перешкоди ОСОБА_3 у користуванні його 1/6 часткою квартири.

Погоджуючись із висновком суду щодо неможливості задоволення вимог в частині визначення порядку користування квартири та виділення у користування житлової кімнати площею 17,7 кв.м., вважають, що такі висновки виключають можливість задоволення позовних вимог щодо вселення, тому у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити повністю.

Звертають увагу на неправильний спосіб захисту позивачем своїх прав, а відтак безпідставність позовних вимог.

Оскільки площа 1/6 частки спірної квартири становить 8,1 кв.м. житлової площі, проживання у такій ОСОБА_3 з дотриманням санітарно-гігієнічних та морально-етичних норм є неможливим, незначний розмір житлової площі, яка відповідає розміру його частки, не забезпечує фактичної можливості прожити та використовувати її.

У цьому контексті покликаються на технічну документацію та стверджують, що визначення порядку користування спірною квартирою у тому розмірі, що просив позивач, є неможливим, як і не можливий будь який інший варіант порядку користування спірною квартирою.

Звертає увагу на використання ОСОБА_1 ізольованої кімнати та складений порядок користування квартирою, при цьому, визначення будь якого порядку користування квартирою змусить відповідачів, які є власниками майже цілої квартири, проживати у суміжних невідособлених кімнатах.

Просять скасувати рішення Личаківського районного суду м. Львова від 03 лютого 2022 року в частині задоволених позовних вимог таухвалити нове рішення, яким у задоволенні таких вимог ОСОБА_3 відмовити.

Відзиву на апеляційну скаргу не недходило.

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч. 3 ст. 360 ЦПК України).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підтримку доводів скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла такого висновку.

Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (ч. 3 ст. 3 ЦПК України).

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що позивачу на праві приватної власності належить 1/6 частина квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 67,9 кв.м. Зокрема, рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 25.07.2017 визнано за ним право власності на 1/6 обов`язкову частку у спадщині спадкодавця ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1 .

Врахувавши зазначене, суд прийшов висновку, що відповідачі без законних на те підстав чинять перешкоди у користуванні житлом, не допускаючи для проживання, відтак порушене право останнього підлягає відновленню в судовому порядку, у зв`язку з чим зобов`язав відповідачів не чинити перешкоди позивачу у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення ОСОБА_3 у квартиру.

При цьому, оскільки житлова площа, яка відповідає розміру частки позивача є значно меншою від норми житлової площі на одну особу, суд відмовив у виділення позивачу у користування житлової кімнати площею 17,7 кв. м., задовольнивши таким чином частково позовні вимоги.

Крім цього, суд вирішив питання розподілу судових витрат.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Статтею 41 Конституції України визначено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Разом із тим, відповідно до положень статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (ч. 1 ст. 1 ЦК України).

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, юридичні факти, заподіяння матеріальної та моральної шкоди тощо, а також вони можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства (ст. 11 ЦК України).

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Таким чином, правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом (постанова Верховного Суду від 11 листопада 2019 року у цивільній справі 337/474/14-ц, провадження № 61-15813сво18).

Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_3 на праві приватної власності належить 1/6 частина квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 67,9 кв.м., що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 17-18).

Зокрема, підставою виникнення права власності у позивача є рішення Личаківського районного суду м. Львова від 25.07.2017, яким задоволено частково позовні вимоги та визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/6 обов`язкову частку у спадщині спадкодавця ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1 . Рішення оскаржувалося та залишено без змін постановою Апеляційного суду Львівської області від 08 лютого 2018 року (а.с. 10-12, 50-53).

Разом з цим, згідно із довідкою з місця проживання про склад сім`ї та прописку № 36 від 2019 року, у квартирі АДРЕСА_1 зареєстрований інший співвласник квартири ОСОБА_2 з 30.08.2010 та з 2011 року проживає ОСОБА_1 (а.с. 9).

Слідуючи змісту наявного у матеріалах справи копії заповіту від 21.01.1997, відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є спадкоємцями ОСОБА_4 , яка усе своє майно заповіла їм у рівних частках (а.с. 40).

Зазначені обставини беззаперечно встановлені судом та визнаються сторонами відтак не доказуються в силу вимог ст. 82 ЦПК України.

Поряд з цим, такі, а також ухвалені з участю сторін судові рішення, на переконання колегії суддів, є чітким свідченням напружених та конфліктних відносин між сторонами, які, між тим, є рідними людьми.

Звертаючись із позовними вимогами ОСОБА_3 такі зводить до того, що як співвласник спірного майна, не може реалізувати свої права, зокрема з моменту оформлення права власності відповідачі чинять йому перешкоди у користуванні квартирою, потрапити у квартиру не має можливості, оскільки у нього відсутні ключі. Просив виділити йому в користування третю ізольовану кімнату під позначкою 6-5 площею 17.7 кв.м. та встановити порядок користування спільним майном.

Зважаючи на те, що рішення суду оскаржується тільки відповідачами та лише в частині задоволених позовних вимог, колегія суддів слідуючи принципу диспозитивності цивільного судочинства та положенням ст. 367 ЦПК України, не перевіряє законність оскаржуваного рішення в частині позовних вимог у задоволенні яких відмовлено.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У статті 47 Конституції України закріплено право кожного громадянина України на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

До складу житлового фонду, відповідно до ст. 4 ЖК УРСР, відносяться житлові будинки, а також житлові приміщення у інших будівлях. Жилі будинки та жилі приміщення у інших будівлях, що належать державі складають державний житловий фонд.

Згідно із ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь які дії, які не суперечать закону.

За змістом статті 383 ЦК України, статей 150, 156 Житлового кодексу УРСР власник житла має право використовувати свою власність для свого проживання та проживання членів своєї родини.

Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно із ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам направі спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Аналіз наведених норм права свідчить про те, що для задоволення позовів про усунення перешкод у користуванні майном необхідна одночасна наявність двох підстав: позивач повинен бути власником майна, щодо якого чиняться перешкоди, та внаслідок дій відповідача порушується право власника на користування своїм майном.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна слід враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦПК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14.02.2018 по справі № 526/2101/15-ц.

Факт непроживання позивача ОСОБА_3 у спірній квартирі, яка частково є його власністю та відсутність можливості для цього, тобто порушення відповідних прав, на переконання колегії суддів, встановлений та підтверджується матеріалами справи.

Зокрема, у цьому контексті взаємовиключним є твердження відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , оскільки запевняючи про необґрунтованість вимог та відсутність перешкод з їхньої сторони позивачу, самостійно зазначають про те, що позивач ніколи не звертався до них з пропозиціями та не висловлював намір на проживання у квартирі, також не просив надати йому ключі.

Іншими словами відсутність ключів у позивача від вхідних дверей квартири встановлена.

Відповідне відношення відповідачів до зявлених позовних вимог чітко підтверджує доводи позивача щодо наявності у нього перешкод у користуванні квартирою.

Поряд з цим, колегія суддів звертає увагу на те, що власник не повинен узгоджувати чи звертатися з певними пропозиціями до інших власників щодо користування своїм майном (за виключенням обставин щодо свідомого створення перешкод у користуванні чи розпорядженні таким), а за будь яких обставин мати можливість реалізувати права власника, зокрема безперешкодного входу у квартиру.

Враховуючи зазначене, колегія суддів констатує те, що доводячи в апеляційній скарзі обгрунтування щодо неналежного способу захисту, який обраний позивачем, відповідачі оскаржуючи рішення суду у відповідній частині залишили поза увагою предмет та межі доводів апеляційної скарги, прив`язавши такі до вимог про визначення порядку користування квартирою та виділення відповідної частки, незважаючи на те, що судом першої інстанції у задоволенні таких відмовлено.

Більше того, відповідачі помилково вважають, що вимога про усунення перешкод та вселення є фактично похідними від визначення порядку користування квартирою та виділення відповідної частки, а оскільки у задоволенні таких відмовлено, то і у вимозі про вселення також має бути відмовлено.

Поряд з цим, оскільки ОСОБА_3 є співвласником спірної квартири, відтак має право на безперешкодне користування нею.

Статтею 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено перелік речових прав, похідних від права власності: право користування (сервітут); інші речові права відповідно до закону.

Тобто під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи.

Колегія суддів враховує правові позиції Верховного Суду України, викладеними у постанові від 16 січня 2012 р. у справі № 6-57цс11, відповідно до яких у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм житловим приміщенням, власник має право вимагати усунення таких перешкод в судовому порядку.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 26.09.2018 у справі № 306/2659/16-ц, застосування конкретного способу захисту права залежить як від захисту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Захист порушеного права має бути ефективним.

При цьому під ефективним засобом (способом) необхідний розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Зобов`язання відповідача лише не чинити перешкод у користуванні квартирою не є ефективним способом захисту прав позивачки, оскільки сам по собі не призводить до безперешкодного входження позивача у спірну квартиру та можливості його проживання (перебування) у цій квартирі, як і не виключає подальше звернення позивача до суду за захистом порушених прав.

Ефективним способом захисту прав позивача за встановлених судом обставин є вселення у квартиру, оскільки відповідно до частин четвертої, шостої статті 67 Закону України від 02.06.2016 року № 1404-VIII "Про виконавче провадження" у разі якщо боржник перешкоджає виконанню рішення про вселення стягувача, державний виконавець накладає на нього штраф та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом. Примусове вселення стягувача здійснюється у присутності понятих за участю працівників поліції.

У разі подальшого перешкоджання боржником проживанню (перебуванню) стягувача у приміщенні, в яке його вселено, стягувач має право звернутися до державного виконавця із заявою про відновлення виконавчого провадження. У такому разі державний виконавець має право повторно здійснити примусове вселення стягувача та накласти на боржника штраф у подвійному розмірі відповідно до статті 75 цього Закону.

На час апеляційного перегляду рішення суду, як зазначають відповідачі, позивач не користується спірною квартирою понад десять років.

Разом з цим, той факт, що позивач добровільно та певний час в квартирі не проживав та не користувався такою, не є підставою для відмови йому у захисті порушеного права, оскільки право власності є абсолютним правом, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом, відтак непроживання у спірній квартирі, не позбавляє позивача права власності та права у будь-який момент знову продовжити користування квартирою, співвласником якої він є.

Зазначені обставини жодним чином не спростовані відповідачами, протилежного не доведено.

Крім цього, сам факт заявлення позовних вимог є підтвердженням відповідних обставин та фактів, а також наявність спору про таке.

Не спростовують відповідних висновків суду і покликання відповідачів на те, що єдиним мотивом звернення позивача до суду з відповідним позовом було бажання схилити їх до компенсації вартості його частки, відсутність у проекті мирової угоди умов щодо вселення та визначення порядку користування квартирою, оскільки такі обставини входять у межі поняття вирішення спору, при цьому позивач, відповідно до ст. 358 ЦК України, у разі неможливості надання йому у користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності, має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. На противагу, інші співвласники, згідно із ст. 365 ЦК України, можуть звернутися до суду із вимогою про припинення права на частку у спільному майні, з підстав, визначених у ч. 1 цієї статті, за умови попереднього внесення вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Згідно із ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ч. 3 ст. 258, ст.ст. 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381, 382, 383 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задовлення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 03 лютого 2022 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 19 жовтня 2022 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк