11.11.2022 Єдиний унікальний номер 205/7483/22
Провадження № 2/205/3040/22
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2022 рік м. Дніпро

Суддя Ленінський районний суд м. Дніпропетровська Бізяєва Н.О., ознайомившись з матеріалами позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав та призначення опікуном,-

ВСТАНОВИВ:

07.11.2022 року ОСОБА_1 , через систему «Електронний суд» звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до ОСОБА_2 в якій просить: позбавити громадянина ОСОБА_3 та ОСОБА_4 батьківських прав щодо дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Ознайомившись з позовною заявою та доданими до неї матеріалами, вважаю, що даний позов не може бути прийнятий до провадження та підлягає залишенню без руху з наданням строку для усунення недоліків, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 2 ст. 175 ЦПК України, позовна заява подається до суду в письмовій формі і підписується позивачем або його представником, або іншою особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи.

Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Згідно з ч. 5 ст. 175 ЦПК України, у разі пред`явлення позову особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, в заяві повинні бути зазначені підстави такого звернення.

За змістом ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

З Науково-практичного коментаря до Сімейного кодексу України, в ст. 165 СК зазначено, що особами, в сім`ї яких проживає дитина, що мають право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав, мають бути: фактичні вихователі - особи, які взяли у свою сім`ю дитину-сироту або дитину, позбавлену батьківського піклування (див. коментар до ст. 261 СК); патронатні вихователі (ст. 252 СК); прийомні батьки (ст. 256 СК); батьки-вихователі (ст. 256СК).

Зі змісту позовної заяви вбачається, що з лютого 2019 року позивач проживав з матір`ю дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - ОСОБА_7 , яка загинула ІНФОРМАЦІЯ_3 . У 2018 році шлюбні відносини між ОСОБА_8 та ОСОБА_2 були розірвані рішенням суду.

Відповідно Наказу Запорізької міської ради №449 від 18.04.2022 року, наданого позивачем до матеріалів позову, ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 тимчасово влаштовані в родину ОСОБА_1 , 1983 р.н., до прийняття рішення.

При цьому, позивач місцем проживання відповідача 1: ОСОБА_2 вказує: Донецька область, Мангушський район, смт. Ялта.

Заявляючи вимоги позову до відповідача ОСОБА_4 , позивач не зазначає вказану особу у суб`єктному складі та не вказує відомостей про його місце проживання (п.2 ч.3 ст.175 ЦПК України), разом з цим у позові зазначає, що місце знаходження ОСОБА_4 невідомо.

За загальним правилом визначеним ч. 1 ст. 27 ЦПК України, позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Разом з цим, ч. 9, ч. 10 ст. 28 ЦПК України, позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, пред`являються за місцезнаходженням майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійного його заняття (роботи). Позови до відповідача, який не має в Україні місця проживання чи перебування, можуть пред`являтися за місцезнаходженням його майна або за останнім відомим зареєстрованим місцем його проживання чи перебування в Україні.

Проте, позивач не просить суд про розгляд справи в порядку ч. 9, ч. 10 ст. 28 ЦПК України.

Також, Законом України «Про правовий режим воєнного стану», в Україні з 24 лютого 2022 року введено режим воєнного стану.

Постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2022 № 447 «Про внесення змін до Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини» доповнено пунктами 79-1-79-3 «Порядок провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини» постанови КМУ від 24.09.2008 р. № 866 (далі - Порядок).

Відповідно до п. 79-2 Порядку, під час дії на території України надзвичайного або воєнного стану статус дитини, позбавленої батьківського піклування надається, зокрема, дітям, батьки яких не виконують своїх обов`язків з виховання та утримання дитини з причин, які неможливо з`ясувати у зв`язку з перебуванням батьків на території, де ведуться або велися активні бойові дії, чи на окупованій території, що підтверджується актом, складеним службою у справах дітей за формою згідно з додатком 11.

Пунктом 79-1 Порядку визначено, що під час дії на території України надзвичайного або воєнного стану рішення про надання статусу дитини-сироти або дитини, позбавленої батьківського піклування, приймається районною, районною у м. Києві держадміністрацією, районною військовою адміністрацією або виконавчим органом міської, селищної, сільської ради за місцем проживання (перебування) або виявлення дитини з урахуванням документів, що підтверджують статус дитини.

Однак, матеріали позову не містять відомостей щодо неповнолітнх дітей: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про надання статусу дитини- сироти або позбавленої батьківського піклування.

Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 19 СК України, у тому числі, при розгляді судом спорів щодо позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Відповідно до ч. 1 ст. 56 ЦК України, органами опіки та піклування є районні, районні у містах Києві та Севастополі державні адміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад.

Відповідно до ч. 5 ст. 19 СКК України, орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

До матеріалів позову надано висновок про доцільність встановлення опіки та відповідальність її інтересам дітей від 08.07.2022 № 01.01-18/1234 наданого Службою (Управлінням) у справах дітей Запорізької міської ради, разом з тим, позивачем в порушення ч. 4 ст. 19 СК України, не враховано, що при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування, яка зазначається у суб`єктному складі учасників справи.

Крім того, відповідно до вимог п. 4 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, позовна заява повинна містити зміст позовних вимог, тобто - спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні.

Позивач у пункті 2 вимог позову, просить суд: розглянути питання щодо призначення опікуном дітей позивача ОСОБА_1 , однак не зазначає відомостей про дітей відносно яких позивач просить призначити його опікуном.

Також, ч. 4 ст. 177 ЦПК України встановлено, що до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 133 ЦПК України, розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюється законом.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначено Законом України «Про судовий збір».

Частиною 1 статті 3 Закону України «Про судовий збір» визначено, що судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством.

Судовий збір - це збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат (ч. 1 ст. 1 Закону України «Про судовий збір»).

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про судовий збір», судовий збір сплачується за місцем розгляду справи та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України.

До матеріалів позову позивачем не надано доказів сплати судового збору за звернення до суду з даною позовною заявою, як і не зазначено у змісті позову про його сплату або підстави для звільнення позивача від сплати судового збору, з чого вбачається що позивачем судовий збір сплачено не було.

Разом з цим, позивачем надано до позовної заяви копію посвідчення серія та номер НОМЕР_1 виданого 29.12.2016 р., про те, що пред`явник цього посвідчення має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій.

З цього приводу, суд вважає необхідним зазначити наступне.

Пунктом 13 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» визначено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 року у справі №545/1149/17 (провадження №14-730цс19) зазначено, що «відповідно до пункту 13 частини 1 статті 5 Закону №3674-VI, учасники бойових дій під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються від сплати судового збору у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав».

Зазначена норма має відсильний характер та не містить вичерпного переліку справ, в яких учасники бойових дій та прирівняні до них особи звільняються від сплати судового збору.

Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення та членів їх сімей, встановлені Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». У статті 22 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» передбачено, що особи, на яких поширюється дія цього нормативного акта, отримують безоплатну правову допомогу щодо питань, пов`язаних з їх соціальним захистом, а також звільняються від судових витрат, пов`язаних з розглядом цих питань.

Перелік пільг учасникам бойових дій та особам, прирівняним до них, визначені у статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Отже, вирішуючи питання про стягнення судового збору з особи, яка має статус учасника бойових дій (прирівняної до нього особи), для правильного застосування норм пункту 13 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» суд має враховувати предмет та підстави позову; перевіряти чи стосується така справа захисту прав цих осіб з урахуванням положень статтей 12, 22 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Подібну правову позицію щодо застосування та тлумачення пункту 13 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.10.2019 року у справі №9901/311/19, постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 21.03.2018 року у справі №490/8128/17, постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 12.01.2022 року у справі №365/159/20, постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22.12.2021 року у справі №521/17186/20.

Позов про позбавлення батьківських прав відповідачів не вирішує питання прав чи обов`язків позивача як учасника бойових дій, а отже відсутні підстави для відступу від зазначених вище правових позиції Верховного Суду.

Наявності інших підстав визначених Закону України «Про судовий збір» для звільнення позивача від сплати судового збору, позивачем не зазначається та відповідних доказів не надається, клопотань або заяв про звільнення (відстрочення, зменшення) від сплати судового збору, позивачем також не надано.

Відповідно до п.п.2 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», ставка судового збору за подання до суду фізичною особою позовної заяви немайнового характеру, становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про державний бюджет на 2022 рік», прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня - становить 2481 гривні.

Таким чином, розмір судового збору, який підлягає сплаті при зверненні до суду з позовом немайнового характеру становить 992 гривні 40 копійок.

Суд зауважує, що прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух.

У цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 та «Круз проти Польщі» від 19.06.2001.

У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Відповідно до положень ч.1 ст.185 ЦПК України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Враховуючи зазначене, приходжу до висновку про необхідність залишення без руху даної позовної заяви з наданням позивачу строку подання оновленої позовної заяви із усуненням визначених вище недоліків позовної заяви з дотриманням вимог ст.ст. 175, 177 ЦПК України та надання доказів сплати судового збору за звернення до суду з даним позовом, або клопотань чи заяви про звільнення (відстрочення, зменшення) від сплати судового збору і доказів що підтверджують такі обставини.

Відповідно до ч. 3 ст. 185 ЦПК України, якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 175, 177, 185, 258-260, 353 ЦПК України, суддя -

ПОСТАНОВИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав та призначення опікуном - залишити без руху.

Надати ОСОБА_1 десятиденний строк з дня отримання копії даної ухвали для усунення визначених в ухвалі недоліків.

Роз`яснити, що в разі якщо у визначений строк недоліки не будуть усунені, позовна заява на підставі ч. 3 ст. 185 ЦПК України буде вважаться неподаною та повернута позивачу.

Копію ухвали направити позивачу.

Ухвала набирає законної сили з моменту постановлення та оскарженню не підлягає.

Заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.

Суддя: Н.О. Бізяєва

.