Справа № 344/5549/18
Провадження № 22-ц/4808/1079/22
Головуючий у 1 інстанції Антоняк Т. М.
Суддя-доповідач Барков
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого судді Баркова В. М.,

суддів Девляшевського В. А.,

Луганської В. М.,

секретар Мельник О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 28 липня 2022 року в складі судді Антоняка Т.М., ухвалене в м. Івано-Франківську Івано-Франківської області, повний текст якого складено 29 липня 2022 року, в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним свідоцтва про право власності на землю та державного акта, визнання права власності на землю,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2018 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до відповідача ОСОБА_3 посилаючись на те, що відповідно до державного акта про право власності на землю від 28 січня 1998 року їх покійний батько ОСОБА_4 був власником земельної ділянки площею 0,0910 га із цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 . Вказана земельна ділянка була передана у власність в зв`язку з тим, що на ній знаходиться житловий будинок з господарськими будівлями, який також належав ОСОБА_4 на підставі дублікату свідоцтва про право власності на будинковолодіння від 07 липня 2001 року. 29 серпня 2001 року ОСОБА_4 на підставі письмового договору подарував йому вказаний житловий будинок. А отже, відповідно до ч. 1 ст. 30 ЗК України, в редакції від 13 березня 1992 року, до нього перейшло право власності на земельну ділянку, на якій розміщений житловий будинок без зміни цільового призначення, в обсязі та на умовах, встановлених для її попереднього власника. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. Незважаючи на те, що як і житловий будинок, так і земельна ділянка, що знаходяться по АДРЕСА_1 належать йому на праві приватної власності відповідач ОСОБА_3 звернувся до Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори та 05 квітня 2006 року отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на Ѕ частину вказаної земельної ділянки. Вважає, що такими діями відповідач порушив його право приватної власності на житловий будинок та земельну ділянку.

Крім того, у 2018 році у зв`язку із встановленням сусідами нової огорожі він звернувся до геодезичної служби для встановлення (відновлення) меж земельної ділянки і дізнався, що у 2008 році ОСОБА_3 було видано державний акт про право власності на частину спірної земельної ділянки. Підставою видачі цього державного акта слугувала технічна документація, яка містить його підписи, як суміжного землекористувача, на плані підтвердження меж земельної ділянки та акті встановлення меж земельної ділянки, що не відповідає дійсності, оскільки він не погоджував межі і не підписував цих документів. А отже, відповідач фактично здійснив виділ земельної ділянки без його згоди та всупереч норм законодавства.

Посилаючись на вказані обставини позивач просив усунути перешкоди в здійсненні права власності на житловий будинок шляхом визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 05 квітня 2006 року, реєстраційний № 3-800, в частині, що видане ОСОБА_3 на Ѕ частину земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , державним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Стецьків М.І.; визнати недійсним державний акт про право власності на земельну ділянку ЯЕ № 845213 від 09 липня 2008 року, що виданий ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,0434 га, з кадастровим номером :08:007:0233, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за ним право власності в цілому на земельну ділянку, площею 0,0910 га, із цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за вказаною адресою.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 02 грудня 2021 року замінено померлого відповідача ОСОБА_3 на його правонаступника - ОСОБА_1 .

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 28 липня 2022 року позов задоволено. Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 05 квітня 2006 року, реєстраційний №3-800, в частині, що видане ОСОБА_3 на Ѕ частину земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , державним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Стецьків М.І. та державний акт на право власності на земельну ділянку ЯЕ № 845213 від 09 липня 2008 року, що виданий ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,0434 га, з кадастровим номером :08:007:0233, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Також визнано за ОСОБА_2 право власності в цілому на земельну ділянку, площею 0,0910 га, із цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за адресою АДРЕСА_1 .

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити. Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що обраний позивачем спосіб захисту не відповідає вимогам статті 16 ЦК України. Так, перша позовна вимога містить фактично дві вимоги, одна з яких усунення перешкоди в здійсненні права власності на житловий будинок, а інша - визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 05 квітня 2006 року. Перший вид вимоги відноситься до категорії негаторного позову і полягає у зверненні до іншого власника із вимогами у користуванні майном, а визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину передбачає спосіб захисту, пов`язаний із невизнанням за особою права на спадкування. Поєднання цих двох способів захисту суперечить положенням Цивільного кодексу України. Також місцевим судом порушено вимоги статті 13 ЦПК України, оскільки в резолютивній частині оскаржуваного рішення міститься лише висновок про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. При тому, що позовні вимоги задоволено повністю, а не частково. Крім того, визнаючи недійсним свідоцтво про права на спадщину суд першої інстанції не навів норму права та відповідних мотивів, з яких суд дійшов такого висновку. Поза увагою суду залишена і та обставина, що згідно з довідкою Першої державної нотаріальної контори від 02 лютого 2020 року позивачу 22 лютого 2006 року було видано свідоцтво про право на спадщину за законом. А отже, станом на 22 лютого 2006 року йому було відомо, що спадкове майно, у тому числі і земельна ділянка, яка розташована по АДРЕСА_1 поділена між сторонами. Проте ОСОБА_2 не скористався своїм правом на вирішення спору, а звернувся до суду лише у травні 2018 року, тобто з пропуском строків загальної позовної давності. Безпідставно, на думку апелянта, суд першої інстанції задовольнив і позовну вимогу про визнання недійсним державного акта на право власності на землю, оскільки відсутність підпису погодження меж земельної ділянки саме по собі не є підставою для визнання недійсним державного акта. Крім того, висновок експерта, за результатами проведення почеркознавчої експертизи від 09 травня 2019 року №752/753/980/20-28 не є належним доказом, оскільки експертиза проводилася в іншій справі. Ухвалюючи оскаржуване рішення, місцевий суд не здійснив розмежування понять «земельна ділянка призначена для обслуговування житлового будинку і господарських споруд» і «земельна ділянка, на якій розташовані будівлі та споруди». Позивачем не заявлялося клопотання для призначення експертизи про визначення розміру земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку зі всіма спорудами загальною площею 63,49 м2. А тому за відсутності такого клопотання і проведення експертизи, позовні вимоги не підлягали до задоволення. Однак, суд першої інстанції не врахував дану обставину та не застосував правовий висновок, викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі №713/1817/16-ц. Помилковим вважає і висновок суду про задоволення позовної вимоги про визнання за позивачем права власності на земельну ділянку, площею 0,0910 га в цілому, оскільки це суперечить змісту права власності та судом визнано право власності на частину земельної ділянку, яка не є спірною. Крім того вказує, що місцевий суд необґрунтовано залучив його до участі у справі в якості правонаступника ОСОБА_3 , так як у матеріалах справи відсутнє свідоцтво про право на спадщину на нерухоме майно - спірну земельну ділянку. Копія ухвали від 02 грудня 2021 року не була надіслана на його адресу, чим позбавлено його можливості скористатися своїми процесуальними правами, зокрема, правом на подачу клопотання про розгляд справи спочатку, оскільки він не отримував примірник позовної заяви. При цьому, розгляд справи 28 липня 2022 року відбувся без його участі, хоча згідно електронного медичного висновку № 23СР-8ТУВ-7А6К-4768 від 27 липня 2022 року він знаходився в стані непрацездатності, а тому не мав змоги прибути особисто на розгляд справи і повідомити про неможливість прибуття у призначений день і час. Також звертає увагу, що судом першої інстанції не вирішено питання про розподіл судових витрат, що є порушенням вимог цивільного процесуального кодексу.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 адвокат Тугай І. М. покликається на те, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. При цьому зазначає, що згідно наданої приватним нотаріусом інформації, після смерті ОСОБА_3 із заявою про прийняття спадщини звернувся ОСОБА_1 і за його заявою була заведена спадкова справа. А отже, він прийняв спадщину, та зважаючи на відмову від прийняття спадщини дружини та іншого сина покійного, є єдиним спадкоємцем. А тому вірно був залучений до участі у справі як правонаступник ОСОБА_3 . Про розгляд справи 28 липня 2022 року відповідач був належним чином повідомлений, про неможливість свого прибуття в судове засідання не повідомив, а тому суд обґрунтовано розглянув справу за відсутності ОСОБА_1 . Крім того, з долученого до апеляційної скарги медичного висновку про тимчасову непрацездатність не можливо встановити особу хворого, якому виданий цей висновок. Помилковим є твердження апелянта, що підставою для скасування рішення є не вирішення питання щодо розподілу судових витрат, оскільки відповідно до вимог статті 270 ЦПК України суд за заявою учасника справи, чи з власної ініціативи може ухвалити додаткове рішення якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Також вважає безпідставними твердження відповідача про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 28 липня 2022 року - без змін.

За положеннями статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів , на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_1 та його представника адвоката Гаврилець О. Б., які просили скаргу задовольнити, пояснення представника позивача адвоката Тугай І. М., який просив залишити рішення суду без змін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає,що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, рішення суду скасувати та в задоволенні позовних вимог відмовити з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з принципу цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, після набуття позивачем права власності на житловий будинок, видача ОСОБА_3 свідоцтва про право власності за законом від 05 квітня 2006 року та державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 845213 від 09 липня 2008 року не може вважатися правомірною і такі правовстановлюючі документи підлягають скасуванню, а порушене право позивача підлягає визнанню. Крім того, державний акт про право власності на земельну ділянку видано з порушенням вимог статей 356, 358, 392 ЦК України, оскільки ОСОБА_2 згоди, в порядку, встановленому чинним законодавством України на поділ земельної ділянки, не надавав, підписи в технічній документації, яка виготовлялася на поділ земельної ділянки, виконані не ним, а іншою особою.

Проте повністю з такими висновками суду погодитися не можна.

Судом встановлено, що відповідно до державного акта про право власності на землю серії ІІ-ІФ № 029344 від 28 січня 1998 рокуу приватній власності ОСОБА_5 перебувала земельна ділянка, площею 0,0910 га із цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована на території АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 12).

За договором дарування від 29 серпня 2001 року ОСОБА_5 подарував ОСОБА_2 житловий будинок АДРЕСА_1 . Вказаний будинок належав ОСОБА_4 на підставі дублікату свідоцтва про право власності на будинковолодіння, виданого 07 липня 2001 року Івано-Франківським МУЖКГ згідно рішення виконкому Івано-Франківської міської ради 07 вересня 1946 року за № 260 (т. 1 а.с. 13).

Дійсно, відповідно до ч. 1 ст. 30 ЗК України від 18 грудня 1990 року № 561-ХІІ (в редакції, чинній на час укладення договору дарування від 29 серпня 2001 року) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу (не більше 0,1 гектара у містах), і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди.

Оскільки умовами договору дарування від 29 серпня 2001 року не передбачені особливості переходу права власності на земельну ділянку на якій розташовано будинковолодіння, суд першої інстанції зробив правильний висновок, що на момент укладення цього договору до позивача перейшло право власності й на всю земельну ділянку.

Проте поза увагою суду залишилися вимоги ч. 4 ст. 30 ЗК України про необхідність посвідчення свого права власності у такому випадку відповідно до вимог статті 23 цього Кодексу, тобто отримання державного акта та лише після отримання якого виникає право власності на землю.

Отже, при відчуженні об`єктів нерухомого майна під час дії статті 30 ЗК України в редакції 1992 року закон передбачав автоматичний перехід права власності на земельну ділянку до набувача з необхідністю подальшого оформлення набувачем цього права.

Належних та допустимих доказів оформлення свого права власності на спірну земельну ділянку позивачем суду не надано.

З 01 січня 2002 року набрав чинності Земельний Кодекс України від 25 жовтня 2001 року № 2768-ІІІ відповідно до п. 7 Розділу Х Перехідних положень якого громадяни та юридичні особи, що одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки.

Оскільки позивач на момент набрання чинності Земельним Кодексом України від 25 жовтня 2001 року № 2768-ІІІ своє право власності на спірну земельну ділянку у встановленому законом порядку не оформив, виходячи з положень ст. 22 ЗК України від 18 грудня 1990 року № 561-ХІІне можна вважати, що він її одержав у власність, а відтак право власності на цю земельну ділянку за приписами ст. 120 ЗК України від 25 жовтня 2001 року № 2768-ІІІ могло перейти до нього лише на підставі цивільно-правової угоди.

Враховуючи наведене та в зв`язку із тим, що позивачем своє право власності на земельну ділянку в порядку, передбаченому законом на час виникнення спірних правовідносин, не оформлено, договір дарування умов про перехід права власності на цю земельну ділянку також не містить, апеляційний суд вважає, що після набуття законної сили Земельним Кодексом України від 25 жовтня 2001 року № 2768-ІІІ до позивача перейшло право лише на земельну ділянку, яка знаходиться під нерухомістю, що належить йому на праві власності.

Положення статті 377 ЦК України від 16 січня 2003 року № 435-IV також не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, оскільки вони виникли до набрання чинності цим Кодексом, тобто до 01 січня 2004 року.

Таким чином підстави для визнання за позивачем права власності на всю спірну земельну ділянку згідно із ч. 1 ст. 30 ЗК України від 18 грудня 1990 року № 561-ХІІ відсутні.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 22 вересня 2003 року (т. 1 а.с. 14).

05 квітня 2006 року державним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Стецьків М. І. видано ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину на Ѕ частину спадкового майна, в тому числі, земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,0910 га, що знаходиться на території АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 22).

На підставі вказаного свідоцтва була розроблена технічна документація із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку та 09 липня 2008 року ОСОБА_3 видано державний акт про право власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,0434 га з кадастровим номером 08:007:0233 (т. 1 а.с. 16-30).

Звертаючись до суду із вимогою про визнання недійсним цього державного акта про право власності на земельну ділянку, позивач посилався також на те, що його було видано без погодження із ним меж земельної ділянки.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 580/168/16-ц (провадження № 61-19526сво18) зроблено висновок, що погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов`язкових технічних помилок. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із власником та/або землекористувачем не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів чи землевласників. Ненадання особою своєї згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача та/або власника не може бути перешкодою для розгляду місцевою радою питання про передачу земельної ділянки у власність відповідачу за обставин виготовлення відповідної технічної документації. Непідписання суміжним власником та/або землекористувачем акта узгодження меж земельної ділянки саме по собі не є підставою для визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку.

До подібного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах від 20 березня 2019 року у справі № 514/1571/14 (провадження № 14-552цс18) та у справі № 350/67/15 (провадження № 14-652цс18), в яких вказувала про те, що стадія погодження меж земельної ділянки при виготовленні землевпорядної документації є допоміжною. При цьому стаття 198 ЗК України лише вказує, що складовою кадастрових зйомок є погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами. Із цього не випливає, що у випадку відмови суміжного землевласника або землекористувача від підписання відповідного документа - акта погодження меж, необхідно вважати, що погодження меж не відбулося. Погодження меж полягає у тому, щоб суміжнику було запропоновано підписати відповідний акт. Якщо він відмовляється це робити, орган, уповноважений вирішувати питання про приватизацію ділянки по суті, повинен виходити не із самого факту відмови від підписання акта, а із мотивів відмови. Якщо такими мотивами є виключно неприязні стосунки, правового значення вони не мають.

У разі виникнення спору сама по собі відсутність погодження меж не є підставою для того, щоб вважати прийняте рішення про приватизацію незаконним. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів.

Відповідно до висновку експерта за результатами проведення почеркознавчої експертизи від 08 травня 2019 року № 752/753/980/20-28, проведеної за матеріалами кримінального провадження, підпис у технічній документації із землеустрою в акті встановлення меж земельної ділянки в натурі та у плані підтвердження меж земельної ділянки в графі «Суміжні землекористувачі» виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою (т. 1 а.с. 182-191).

Проте, фактична відсутність погодження відповідачем меж отриманої в порядку спадкування земельної ділянки правового значення для справи не має, оскільки спір між сторонами виник не з приводу меж цієї ділянки.

Оскільки судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги та враховуючи вищенаведене вважає за необхідне рішення суду скасувати та в задоволенні позовних вимог відмовити.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 28 липня 2022 року - скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним свідоцтва про право власності на землю та державного акта, визнання права власності на землю - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 10 жовтня 2022 року.

Судді В. М. Барков

В. А. Девляшевський

В. М. Луганська