ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6915/22 Справа № 932/7497/21 Суддя у 1-й інстанції - Приходченко О.С. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Ткаченко І.Ю.

при секретарі Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 05 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, треті особи комунальне підприємство Жилсервіс-2 Дніпровської міської ради, ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , про визнання відмови незаконною та зобов`язання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и л а:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, треті особи КП Жилсервіс-2 Дніпровської міської ради, ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , про визнання відмови незаконною та зобов`язання вчинити певні дії, мотивуючи його тим, що 10 лютого 1977 року його батькові ОСОБА_4 було видано посвідчення про право на зайняття жилого приміщення квартири АДРЕСА_1 . Після зміни нумерації будинків, будинку АДРЕСА_2 було присвоєно номер 140.

Вказував, що на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 10 серпня 2011 року будинок АДРЕСА_3 було передано у комунальну власність територіальної громади міста. 30 вересня 2013 року будинок було передано на баланс КЖЕП №25. 01 вересня 2019 року балансоутримувачем будинку стало КП «Жилсервіс-2».

Зазначав, що на теперішній час його батько ОСОБА_4 у квартирі не проживає, втім у ній проживає він, третя особа та їх повнолітній син і малолітня дочка. Він звернувся до АТ «ДТЕК «Дніпровські електромережі» із заявою, на яку йому було повідомлено, що документи на спірну квартиру відсутні. Листом КП «Жисервіс-2» Дніпровської міської ради від 20 листопада 2020 року йому було повідомлено, що на підприємстві наявний акт прийняття-передачі об`єкта з управління КП «Жилсервіс-2» Дніпровської міської ради в управління ОСББ «Вільямса 140» та посвідчення №71, видане ОСОБА_4 на право зайняття житлового приміщення АДРЕСА_4 .

Посилаючись на те, що у серпні 2021 року звернувся до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради із заявою про приватизацію квартири АДРЕСА_5 , у приватизації якої було відмовлено, просив суд визнати відмову у приватизації квартири незаконною та зобов`язати Департамент житлового господарства Дніпровської міською ради здійснити приватизацію квартири АДРЕСА_5 , судові витрати по справі стягнути з відповідача.

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 05 липня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги той факт, що наявні усі правові підстави для задоволення його позову. Наголошував на тому, що його батько у 1977 на законних підставах вселився у квартиру та він має право на її приватизацію. Підстави для відмови у приватизації є вичерпними та були відсутні при прийнятті відповідного рішення Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 27 серпня 2021 року.

Правом на надання відзиву на апеляційну скаргу учасники справи не скористались.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що рішенням Ленінської районної ради м.Дніпропетровська №620 від 09 вересня 1977 року житловий будинок АДРЕСА_2 (раніше Дніпропетровськ) було затверджено як службове житло Дніпропетровського підприємства високовольтних електричних мереж «Дніпроенерго» (а.с.16).

Посвідченням №71 від 10 жовтня 1977 року ОСОБА_4 було надано право на заняття житлової площі у кв. АДРЕСА_1 (раніше Дніпропетровськ) (а.с.17).

На підставі рішення виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів №81 від 11 січня 1980 року було проведено перенумерацію будинку АДРЕСА_2 (раніше Дніпропетровськ) на будинок за АДРЕСА_3 (а.с.18).

Згідно з рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради №1125 від 10 серпня 2011 року будинок АДРЕСА_3 (раніше Дніпропетровськ) було передано у комунальну власність територіальної громади міста та на баланс КЖЕП №25 (а.с.19-22).

На підставі акта прийняття-передачі об`єкта в управління з управління від 01 вересня 2019 року будинок АДРЕСА_3 було передано в управління ОСББ «Вільямса 140» (а.с.27-28).

Згідно з довідкою №7282, виданої 25 червня 2021 року Департаментом адміністративних послуг і дозвільних процедур Дніпровської міської ради, у квартирі АДРЕСА_5 зареєстровано ОСОБА_1 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та малолітню ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.29).

Відповідно до листа Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради №3116-3927 від 27 серпня 2021 року, ОСОБА_1 відмовлено у наданні адміністративної послуги і зазначено про необхідність подання документів у повному обсязі: засвідчена копія ордеру на квартиру АДРЕСА_5 та документ, який підтверджує набуття ОСОБА_1 статусу набувача (а.с.36).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з їх недоведеності та необґрунтованості. Посилався на висновки, приведені у постанові Верховного Суду у справі №161/9939/17 (провадження №61-40053св18) від 10 квітня 2019 року, згідно яких суд не може підміняти орган, до повноважень якого належить прийняття рішення, яке є предметом оскарження, приймати замість нього своє рішення та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта. Тобто, суд не може зобов`язувати орган приватизації вчиняти дії щодо вирішення питань, які безпосередньо належать до його компетенції.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини від 30 червня 2006 року у справі «Федоренко проти України» зазначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

У статті 41 Конституції України вказано, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Складовими права на житло є забезпечення умов з приводу можливості кожного громадянина мати житло і гарантовану непорушність права користування житлом.

Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Спір у справі виник у зв`язку з відмовою органу приватизації позивачу у приватизації спірної квартири.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на повагу до житла.

У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За правилами статті 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом.

Зазначена норма є загальною, оскільки відсилає до спеціального законодавства.

У частині третій статті 9 ЖК Української РСР визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання й утримання визначені Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Відповідно до частини четвертої статті 5 зазначеного Закону право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону.

Право на приватизацію житлових приміщень у гуртожитку з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які на законних підставах проживають у них.

Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз (частина п`ята статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).

Згідно із частиною одинадцятою статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом.

У частині десятій статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» закріплено, що органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом.

Перелік таких випадків чітко визначений у законодавстві і є вичерпним. До них відноситься відсутність у особи права на приватизацію (частина друга статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків»), заборона приватизувати конкретне приміщення (частина четверта статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», частина друга статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).

Згідно з пунктом 17 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року №396 (далі - Положення №396 (тут і далі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин)), громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію.

Пунктом 18 Положення №396 затверджено перелік документів, які подаються громадянином до органу приватизації.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі №200/18858/16-ц (провадження №14-165цс18).

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

За приписами статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно ст.89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до постанови Ради Міністрів УРСР від 23 жовтня 1962 року №1230 «Про впорядкування відомчих і службових жилих приміщень» зазначено: «Встановити, що службові приміщення надаються громадянам, які за родом своїх трудових обов`язків повинні проживати за місцем роботи (керуючі будинками, двірники, вахтери тощо) або в службовому будинку (працівники лікувальних і учбових закладів, музеїв тощо)».

Відповідно до вимог статті 122 ЖК України на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове приміщення.

Рішенням виконкому Ленінської районної ради депутатів трудящих м.Дніпропетровська №620 від 09 вересня 1977 року затверджено жилий будинок корисною площею 678,42 кв.м по АДРЕСА_6 як службове житло за Дніпропетровським підприємством високовольтних електричних мереж Дніпроенерго для оперативно- експлуатаційного персоналу електропідстанції Дніпропетровська-330 кв (а.с.16).

Колегія суддів звертає увагу на те, що спірна квартира, як службова, на підставі посвідчення № НОМЕР_1 була надана електромайстру ОСОБА_4 , працівнику ДПВЕМ Дніпроенерго (а.с.16,17).

Судом першої інстанцій вірно установлено, що позивач ОСОБА_1 не є квартиронаймачем спірного житлового приміщення АДРЕСА_5 , ордер на право зайняття квартири ані йому, ані як він стверджує його батькові, який після отримання розпорядження до відповідного органу для отримання ордеру на право зайняття житлового приміщення не звертався, видано не було.

Виходячи з вищенаведеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції в судовому рішенні повно відображені обставини, що мають значення для справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 05 липня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Ткаченко І.Ю.