Номер провадження: 22-ц/813/5054/22
Справа № 504/4166/15-ц
Головуючий у першій інстанції Барановська З.І.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.10.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Князюка О.В., Заїкіна А.П.

за участю секретаря судового засідання: Зеніної М.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Южного міського суду Одеської області від 28 вересня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування вимог позивач зазначала, що 23 жовтня 2015 року, на сайті «Одноклассники» у групі «пгт Черноморское», адміністратором і засновником якої є відповідачка ОСОБА_2 , з`явилась інформація, що порочить честь і гідність, а також ділову репутацію позивачки та її родини, а саме про те, що позивачка є наркоманкою, а її собака неодноразово спричиняла тілесні ушкодження мешканцям смт Чорноморське. Крім того, у зазначеній інформації присутня нецензурна лексика, спрямована на приниження честі та гідності матері позивачки. Розміщена інформація не відповідає дійсності, у зв`язку із чим позивачка звернулась до адміністратора цієї групи щодо надання їй доказів, що вона є наркоманкою, а її собака завдала тілесних ушкоджень мешканцям смт Чорноморське. Ніяких документальних доказів, або будь яких інших (відео/фото або аудіо записів) надано не було та разом з тим, на її звернення відповідачка пояснила, що група є відкритою і кожен може розміщувати будь-яку інформацію. Однак, позивачка вважає, що так як відповідачка створила цю групу, то вона несе відповідальність за розміщення інформації в її групі третіми особами. Однак, побачивши розміщену відносно позивачки інформацію, яка порочить її честь і гідність, відповідачка дану інформацію не спростувала і не видалила, залишивши її на загальний огляд усім читачам. Такими діями відповідачка завдала їй і моральної шкоди. На підставі наведеного, позивачка просила:

- зобов`язати відповідачку спростувати інформацію розміщену на сайті «Одноклассники» у групі «пгт Черноморское»;

- зобов`язати відповідачку принести публічні вибачення на сайті «Одноклассники» у групі «пгт Черноморское» за розповсюдження недостовірної інформації щодо неї та членів її родини;

- стягнути з відповідачки на її користь моральну шкоду у розмірі 50 000 грн.;

- вирішити питання щодо судових витрат.

Відповідачка позов не визнала та зазначила, що вона хоча і є засновником групи, однак відповідальності за розміщену в цій групі інформацію третіми особами не несе. Разом з тим, отримавши від позивачки листа, вона порекомендувала їй звернутися до модераторів цієї групи та безпосередньо до особи, яка цю інформацію поширила. При цьому, модератори групи та безпосередньо відповідачка не знайшли інформацію, про яку згадує позивачка. Можливо її вже було видалено особою, яка цю інформацію розмістила. Відповідачка вважає позов необґрунтований, оскільки вона не робила ніяких дій, які могли би якимось чином посягнути на честь і гідність позивачки.

Рішенням Южного міського суду Одеської області від 28 вересня 2021 року (з урахуванням ухвали про виправлення помилки в даті ухвалення рішення) у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати пов`язані з розглядом справи у розмірі 48,00 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення Южного міського суду Одеської області від 28 вересня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Будучи в розумінні ст.ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи на 18.10.2022 року на 14.30 годину, сторони до суду не зявились, причини неявки не повідомили, заяв про відкладення розгляду справи не подавали.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачем своїх вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Частиною першою статті 34 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Разом з тим, відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань кореспондує обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Частиною другою статті 5 Закону України «Про інформацію» визначено, що реалізація права на інформацію громадянами, юридичними особами і державою не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 28, ч. 4 ст. 32 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності. Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

У статті 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.

Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Статтею 297 ЦК України передбачено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти.

З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло.

Під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб-підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 30 березня 2020 року у справі №523/9870/18-ц (провадження № 61-20095св19).

У п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27 лютого 2009 року роз`яснено, що позов про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні немайнові права.

Згідно п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27 лютого 2009 року при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Відповідно до частин першої та другої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Судження - це те саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підставі закону, якщо воно не переслідує допустимої мети або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання, і свободою вираження думки.

Відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Отже, суду слід розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії»).

Відповідно до п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві (пункт 2 частини другої статті 119 ЦПК).

Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації.

Однокласники це російський веб-сайт соціальної мережі, створений для спілкування та пошуку друзів, однокласників, старих знайомих чи пошуку нових знайомств. Дана соціальна мережа належить Mail.ru Group.

Даний веб сайт дозволяє створювати групи, які бувають відкритими в які може вступити кожен бажаючий користувач без будь-яких обмежень; закритими доступ до них можливий після попередньої згоди адміністратора; секретними вступити в них можна тільки на запрошення учасника або адміністратора.

Разом з тим, ціль групи одна об`єднання людей для обговорень будь-яких питань.

Учасники групи бачать всю інформацію по іншим підписникам. У групі дозволяється писати пости, створювати опитування і групові чати, ставити лайки, залишати коментарі.

Тобто група це майданчик, котрий більше нагадує форум, який створюється для обговорення та обміну інформації, що цікавить.

Адміністратор групи може призначити модератора групи, який буде стежити за дотриманням учасниками групи правил спілкування, видаляти нецензуру лексику, образи, тощо. Такі повноваження має і адміністратор групи.

Разом з тим, адміністратор групи або модератор не відповідають за зміст інформації, яку розповсюджують учасники групи. Користувач сайту, групи несе персональну відповідальність за будь-яку інформацію, яку він розміщує в соціальній мережі або іншим чином доводить до загального відома в соціальній мережі або за її допомогою.

Відповідно п.8.10 ліцензійної угоди, ліцензіат, тобто зареєстрована особа на сайті (в соціальній мережі), несе персональну відповідальність за протиправні дії, здійснені з використанням його акаунту, за розміщення контенту з його акаунту на власній сторінці або сторінках інших користувачів, ліцензіатів сайту, форумах, в коментарях чи інших розділах соціальної мережі/сайту.

Відповідно до наданих позивачем доказів, розміщена відносно неї, як вона вважає інформація, опублікована від імені ОСОБА_3 (а.с. 77-78, том 1).

Доказів, що інформація, яку просить спростувати позивачка, поширила саме відповідач під ніком « ОСОБА_4 », матеріали справи не містять.

Не додано таких доказів позивачем і до апеляційної скарги.

Крім того, зміст опублікованих відомостей надає підстави вважати їх вираженням суб`єктивної думки когось із членів (відвідувачів) групи «пгт Черноморское (Чабанка) земля обетованная» ресурсу «Одноклассники», а отже є оціночним судженням, яке не підлягає спростуванню та доведенню його правдивості.

Також, опублікована інформація стосується особи на прізвище « ОСОБА_5 » (рос. - ОСОБА_6 ), у зв`язку з чим ототожнити особу позивача та її матері можливо лише за схожістю прізвища, припускаючи помилку у його написанні та з урахуванням відомостей про відсутність серед численних користувачів групи «пгт Черноморское (Чабанка) земля обетованная» ресурсу «Одноклассники» або ж серед мешканців «пгт Черноморское (Чабанка)» іншої особи з прізвищем « ОСОБА_5 » або особи з іншим схожим за написанням прізвищем.

Проте таких відомостей позивач не надала і відповідного мотивованого клопотання про їх витребування до суду не заявила.

Крім цього, ототожнити позивача з особою на прізвище « ОСОБА_5 » про яку було викладено інформацію у групі «пгт Черноморское (Чабанка) земля обетованная» ресурсу «Одноклассники», можливо опосередковано через перевірку тих відомостей, з якими пов`язувалася в опублікованій інформації особа на прізвище « ОСОБА_5 » з метою надання оцінки відношення даних відомостей до особи позивача - зокрема доказів про наявність у позивача у 2015 році бійцівського собаки, наявність у позивача або її матері у той ж період часу статусу депутата ради будь-якого рівня тощо.

Не надання таких доказів не надає підстав для беззаперечного висновку, що опублікований контент дійсно та безсумнівно стосувався саме позивача та її матері.

Враховуючи все наведене у сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

Оскільки вимоги про стягнення моральної шкоди є похідними від основних вимог про спростування недостовірної інформації, яка не знайшла свого підтвердження, підстав для вирішення питання про стягнення моральної шкоди не має.

Доводи апеляційної скарги висновок районного суду не спростовують і зведені лише до незгоди з висновком райсуду без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Так, у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія A № 303-A; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29).

У справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) зазначено, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Отже, у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи, які є підставою для скасування чи зміни рішення, не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, внаслідок чого апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Южного міського суду Одеської області від 28 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено: 21.11.2022 року

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: О.В. Князюк

А.П. Заїкін