ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2022 року

м. Валки

справа № 636/2722/20

провадження № 22-ц/818/2169/22

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Тичкової О.Ю.,

суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря судового засідання Гармаш К.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3

треті особи - приватний нотаріус Чугуївського районного нотаріального округу Харківської області Сіухін Ігор Іванович, Старопокровська сільська рада Чугуївського району Харківської області

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Чугуївського міського суду Харківської області ухвалене 06 липня 2021 року в складі судді Гуменного З.І.,

УСТАНОВИВ:

В липні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання недійсним положень п. п. 2 та 3 договору купівлі-продажу Ѕ частки житлового будинку від 29.08.2014, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в частині відчуження гаражу, позначеного літ. «Ж».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з листопада 2014 року ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,1436 га, кадастровим номером :00:000:0095 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарчих будівель і споруд із земель житлової та громадської забудови в АДРЕСА_1 ( надалі Земельна ділянка). Для оформлення зазначеного права власності, вона зверталась до суб`єкта підприємницької діяльності та замовляла технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарчих будівель та споруд. Під час підготовки технічної документації із землеустрою було погоджено межі земельної ділянки із сусідами. На час погодження меж земельної ділянки власником 1/2 частини домоволодіння АДРЕСА_1 , була відповідач ОСОБА_3 . В акті погодження меж земельної ділянки межа між земельною ділянкою ОСОБА_1 та ділянкою ОСОБА_3 остання погодила й не заперечувала розмір земельної ділянки, яка виділяється позивачу у приватну власність.

29.08.2014 ОСОБА_3 та ОСОБА_2 уклали договір купівлі-продажу 1/2 частки житлового будинку. Земельна ділянка, на якій знаходяться споруди, що продавались разом із житловим будинком, не була виділена ОСОБА_3 у власність чи користування. В акті погодження меж земельної ділянки межа між земельною ділянкою позивача та ділянкою ОСОБА_3 позначена прямою (без виступів) лінією, ОСОБА_3 не мала жодних спірних питань і претензій щодо того, що гараж розташований на земельній ділянці (кадастровий номер :00:000:0095), яка була виділена у приватну власність позивача, і поставила свій підпис в акті погодження меж. Більше того, гараж, який зазначений у договорі купівлі продажу, був збудований у 1980 році родичами позивача, а не ОСОБА_3 . На час процесу приватизації Земельної ділянки позивачем, так і на час укладання договору купівлі - продажу 1/2 частину будинку від 28.09.2014 між відповідачами, цей гараж був зруйнований, від нього залишився лише фундамент та ворота. 19.08.2014 КП «Чугуївське міжміське БТІ» виготовило технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 , де на плані земельної ділянки відсутній спірний гараж, бо фактично його не існує. Так само і в кадастровому плані у техдокументації із землеустрою ділянки позивача вбачається, що на межі земельних ділянок позивача та ОСОБА_3 взагалі немає жодних будівель та споруд (забудованих земель).

Тому позивач вважає, що положення договору купівлі-продажу 1/2 частки житлового будинку відносно відчуження гаражу (позначеного літерою «Ж»), безпосередньо порушують її права, адже, посилаючись на положення договору купівлі продажу Ѕ частки житлового будинку, ОСОБА_2 вважає своєю власністю земельну ділянку під цим гаражем і намагається позбавити права власності позивача на Земельну ділянку яку позивач отримала в законному порядку.

Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області ухвалене 06 липня 2021 року у задоволені позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач не надала суду доказів на підтвердження позовних вимог. А саме, позивачкою не доведено, що спірний гараж було побудовано її родичами на належній їй земельній ділянці у 2007 році. В наданій позивачкою копії акту погодження меж земельної ділянки з власником Ѕ частини домоволодіння АДРЕСА_2 відсутні дані про дату його складання, тому суд був позбавлений можливості перевірити доводи позивачки щодо знаходження спірного гаражу на час укладення оспорюваного договору купівлі продажу на її земельній ділянці.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою. Посилалася на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не повно встановив обставини у справі та зробив висновки що не відповідають фактичним обставинам справи та вимогам закону. Позивачка надала всі належні докази на підтвердження факту погодження з ОСОБА_3 ( в акті помилково зазначено ОСОБА_4 ) меж належної їй земельної ділянки та довела, що спірний гараж не обліковується як об`єкт нерухомості, оскільки він був зруйнований. Суд також не звернув уваги на те, що на час укладення оспорюваного договору земельна ділянка на якій знаходилася частина будинку та споруди, що до нього відносилися не мала кадастрового номеру. Крім цього ОСОБА_3 перед тим як продати належну їй частину будинку повинна була запропонувати купити цю частину іншому співвласнику будинку - ОСОБА_5 , допущені порушення вимог закону при укладенні оспорюваного договору купівлі продажу свідчать про його недійсність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін у справі, дослідивши наявні у справі докази перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 4 ч.1, ч.ч. 2, 4 ст. 376 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи рішенням Старопокровської селищної ради Чугуївського району Харківської області від 28.07.2014 ОСОБА_1 надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), виділеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарчих будівель та споруд і складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку у АДРЕСА_1 (а.с. 10).

Відповідно до акту погодження меж земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , в результаті погодження спірних меж земельної ділянки було встановлено, що спірних питань та претензій з боку суміжних землекористувачів (землевласників) немає, акт складено в присутності та за підписами представників суміжних землекористувань: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_8 (а.с. 11).

26.11.2014 Старопокровською селищною радою Чугуївського району Харківської області прийнято рішення про передачу у власність ОСОБА_1 земельної ділянки із земель житлової та громадської забудови для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарчих будівель та споруд (а.с. 20).

Згідно договору купівлі-продажу від 29.08.2014, ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_2 придбала Ѕ частину житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 ( надалі Договір купівлі продажу ( а.с. 16)).

За змістом пунктів 2 та 3 Договору купівлі продажу на земельній ділянці на земельній ділянці фонду житлової та громадської забудови розміром - 0,1800 га, розташований житловий будинок літ.А, житловою площею 96,60 кв.м., загальною площею 116,70 кв.м. та надвірні будівлі: прибудова літ. А1, веранди літ.а, б, ганок літ.а2, літні кухні літ.Б, Д, веранда літ.б, тамбура літ.б1, д, погріба літ.В, В1, вбиральні літ.Г, Г1, сараї літ.Д1, И, гараж літ.Ж, навіс літ.З, колодязі літ.К, К1 .огорожа №, хвіртка № 2, ворота № З, хвіртка № 4, ворота №5.

За заявою власника ОСОБА_3 відчужується згідно правовстановлювального документу 1/2 частина житлового будинку, що становить: в житловому будинку літ.А приміщення 2-3, 2-4, прибудова літ.А1 ( приміщення 2-1, 2-2- ) загальною площею 60,5 кв.м., житловою площею 52,7 кв.м., ганок літ.а2, літня кухня літ.Д, сарай літ.Д, погріб літ.В1, гараж літ.Ж, вбиральня літ.Г1, 1/2 частина огорожі № 1, хвіртка № 4, ворота № 5.

3. Ця 1/2 частка житлового будинка з надвірними будівлями належить ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Ю.О.Колісником 22.08.2012 року за р.№ 508, право власності на Продавця зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно Державним реєстратором прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Чугуївського районного нотаріального округу Харківської області Сіухіним І.І.. 29.08.2014 року за № 6825962, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 54.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів.

Статтею 16 ЦК встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Особа вільна у виборі способу захисту цивільних прав судом.

Разом з тим, передбачені ст.ст. 12, 13 ЦПК України засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься.

Суд, згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках.

Згідно змісту позовної заяви, ОСОБА_1 , предметом спору у цій справі є положення Договору купівлі продажу щодо складу майна та правовстановлюючих документів з підстав невідповідності їх фактичному складу Ѕ частини будинку.

При цьому позивач не є стороною Договору купівлі продажу, але обґрунтовує своє право на позов тим, що положення цього договору порушують належне їй право власності на Земельну ділянку. А саме, гараж літ. Ж, що включений до складу Ѕ частини будинку був побудований її родичами, в теперішній час зруйнований але його залишки знаходяться на території Земельної ділянки.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно положень ст. 334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Таким чином, право власності на майно, яке має власник, може бути придбане іншою особою на підставі договору купівлі-продажу, міни, дарування та/або іншого договору про відчуження майна.

Судом надана оцінка правовстановлюючим документам на Ѕ частину Житлового Будинку починаючи з 2009 року та зроблений висновок про наявність гаражу Ж у складі господарських споруд цього будинку ( а.с. 75 80).

На час укладення оспорюваного договору право власності ОСОБА_3 на Ѕ частину Житлового Будинку до складу якого входить і спірний гараж було підтверджено даними договору купівлі продажу від 22.08.2022 та зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 29.08.2014 за № 6825962 реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 54.

Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 2 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19, пункт 6.30), від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18, пункт 4.17), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13)).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Тому посилання ОСОБА_9 на те що гараж зруйновано не позбавляє власника права власності на нього.

Статтею 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно з частиною першою, другою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам ( постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17.

Оскільки позивачка право власності колишнього ( ОСОБА_3 ) та дійсного ( ОСОБА_2 ) власника гаражу Ж у складі Ѕ частини Житлового будинку не оспорює, тобто не заявляє вимоги про визнання права власності на цей гараж або витребування його з чужого незаконного володіння позовні вимоги про визнання недійсним положень Договору купівлі продажу щодо відчуження гаражу є неефективним способом захисту.

Тому підстави для задоволення позову ОСОБА_1 відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Враховуючи все вищевикладене судова колегія вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково, а рішення суду зміні в мотивувальній частині. У задоволені позову ОСОБА_1 належить відмовити з мотивів викладених у цій постанові.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 06 липня 2021 року змінити.

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_10 з мотивів викладених у цій постанові. .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий О.Ю.Тичкова

Судді О.В. Маміна

Н.П.Пилипчук