КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 362/5398/21 Головуючий у суді першої інстанції - Лебідь-Гавенко Г.М.
Номер провадження № 22-ц/824/8137/2022 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Яворського М.А. (суддя-доповідач), Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

розглянувши цивільну справу в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану представником Шумило Наталією Миколаївною , на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 04 лютого 2022 року та за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , подану представником ОСОБА_4 , на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 04 лютого 2022 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів, -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2021 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 в якому просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, у розмірі Ѕ частини всіх видів його заробітку (доходів) щомісячно починаючи з 04 жовтня 2021 року і до досягнення нею 23-річного віку, або до закінчення навчання.

В обґрунтування позову вказувала на те, що 31 січня 2003 року між її матір`ю ОСОБА_5 та батьком ОСОБА_1 було укладено шлюб, від цього шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась донька - ОСОБА_3 (позивачка).

Вказувала, що вона є студенткою факультету «Правознавство» у Державному вищому навчальному закладі «Київський національний економічний університет імені Вадима Гетьмана» контрактної форми навчання й варість навчання за рік становить 30 000 грн. Батько ОСОБА_1 не допомагає їй матеріально.

Позивачка посилалась й на те, що станом на день звернення із позовом в неї наявні проблеми із здоров`ям та вона проходить курс лікування щоб відновити стан свого здоров`я у зв`язку із чим потребує утримання батька.

У позові зазначала, що батько ОСОБА_1 аліменти не сплачує та добровільно надавати допомогу відмовляється, хоча має таку можливість, оскільки працює у Військовій частині НОМЕР_1 на посаді командира батареї НОМЕР_2 та має стабільний заробіток.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 04 лютого 2022 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на її утримання, яка продовжує навчання, у розмірі ј частини від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 11 жовтня 2021 року до закінчення ОСОБА_3 навчання, тобто до 30 червня 2024 року, але не більше як досягнення нею 23 років. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави 908 грн судового збору по справі. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням представник ОСОБА_1 - адвокат Шумило Н.М. подала апеляційну скаргу, відповідно до якої вказує, що судом не повністю з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а висновки викладені в оскаржуваному рішенні - не відповідають фактичним обставинам справи.

Так, представник Шумило Н.М. вказує, що судом не встановлено, а позивачкою не надано доказів, що відповідач має можливість надавати матеріальну допомогу доньці в розмірі ј частини заробітку (доходу).

Вважає необґрунтованим та передчасним посилання суду, як на доказ можливості надання матеріальної допомоги позивачці у встановленому розмірі, на довідку військової частини НОМЕР_1 від 20 лютого 2020 року №128, де вказано, що ОСОБА_1 з 01 серпня 1992 року по теперішній час перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 повітряних сил Збройних Сил України, оскільки така довідка не свідчить про майновий стан та не підтверджує можливість надання допомоги, а лише засвідчує факт працевлаштування відповідача.

Представник Шумило Н.М. зазначає, що судом неправомірно прийнято до уваги твердження позивачки ОСОБА_3 щодо її потреби у додаткових витратах на лікування, адже матеріали справи не містять жодного доказу, що вона несе витрати на лікування чи обстеження.

Крім того, апелянт наголошує, що законодавством не передбачено обов`язок батьків брати участь у додаткових витратах, що викликані особливими обставинами, на повнолітніх сина чи дочку.

Разом з тим, представник ОСОБА_1 - адвокат Шумило Н.М. вказує, що судом не було враховано обов`язку відповідача по утриманню його непрацездатної матері в розмірі 1/3 частини від всіх видів заробітку (доходу), а відтак, ОСОБА_1 повинен буде сплачувати аліменти щомісячно в розмірі 7/12 частин його заробітку (доходу), що перевищить половину його доходу.

Звертає увагу й на те, що обов`язок по утриманню дітей покладено на обох батьків, а тому мати позивачки також має надавати матеріальну підтримку доньці. Судом не було враховано вказаного, не було перевірено матеріальний стан позивачки та джерела її доходу.

Враховуючи вказане в апеляційній скарзі, представник ОСОБА_1 - адвокат Шумило Н.М. просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити частково, а саме стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на її утримання у зв`язку з продовженням навчання у розмірі 1/6 частини від усіх видів його заробітку.

Крім того, також не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу та просить скасувати оскаржуване судове рішення й ухвалити нове, яким повністю задовольнити позовні вимоги.

Свої вимоги представник ОСОБА_4 мотивує тим, що при визначенні розміру аліментів судом не було враховано стан здоров`я позивачки та наявність можливості у відповідача сплачувати аліменти на утримання повнолітньої дитини, що продовжує навчання в розмірі Ѕ частини від усіх заробітків (доходів), що є достатнім, враховуючи працевлаштованість відповідача.

Разом з тим, представник позивачки вказує, що ОСОБА_1 з 01 серпня 1992 року та по теперішній час перебуває на службі у військовій частині НОМЕР_1 повітряних сил Збройних Сил України, відповідно до поданої ним декларації про доходи за 2020 рік його заробітна плата склала 256 259 грн, з січня 2022 року становить близько 25 000 грн на місяць, а після 24 лютого 2022 року, від дня початку повномасштабного вторгнення росії на територію України, щомісячні доплати на користь ОСОБА_1 становлять від 30 000 грн до 100 000 грн, окремо від заробітної плати.

Наголошує, що позивачка потребує додаткового утримання у зв`язку із хворобою та тривалим лікуванням, а відповідач в свою чергу зобов`язаний та має можливість утримувати повнолітню дитину, тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про стягнення з відповідача аліментів, однак невірно визначив їх розмір.

14 липня 2022 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , відповідно до якого просить відмовити у задоволенні вимог його апеляційної скарги, з урахуванням стану здоров`я позивачки та наявності можливості у відповідача сплачувати аліменти в розмірі Ѕ частини всіх його доходів.

У відзиві також вказує, що рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь його матері аліментів у розмірі 1/3 від всіх заробітків (доходів) оскаржується в апеляційному порядку, законної сили не набуло, а тому посилання сторони на нього не може враховуватись. В іншому представник позивача посилається на ті ж обставини, що й в своїй апеляційній скарзі.

25 липня 2022 року на адресу апеляційного суду засобами поштового зв`язку надійшов відзив від представника ОСОБА_1 - Шумило Н.М. , однак такий відзив подано з порушенням строку, передбаченого ухвалою Київського апеляційного суду про відкриття апеляційного провадження від 28 червня 2022 року. Зазначену ухвалу Шумило Н.М. було направлено на вказану нею в апеляційній скарзі електронну адресу 01 липня 2022 року.

Разом з тим, представник ОСОБА_1 - Шумило Н.М. , у відзиві не заявляє клопотання про поновлення пропущеного строку на подання такого відзиву.

Враховуючи викладене, суд доходить до висновку про неповажність причин пропуску строку на подання відзиву, а тому даний відзив не приймається судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

У відповідності до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 3 ст. 369 ЦПК України, з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону виходячи з наступного.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 є донькою ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 (а.с.11).

Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи № 190/04.03-12 від 26 травня 2021 року, ОСОБА_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.6).

Відповідно до довідки ДВНЗ «Київський національний економічний університет імені Вадима Гетьмана» від 18 травня 2021 року № 198/2021, ОСОБА_3 є студенткою 1 курсу денної форми навчання навчально-наукового інституту «Юридичний інститут Державного вищого навчального закладу «Київський національний економічний університет імені Вадима Гетьмана». Термін навчання з 15 вересня 2020 року по 30 червня 2024 року (а.с.14).

Відповідно до Договору № 201079 від 10 вересня 2021 року про надання освітніх послуг загальна вартість освітньої послуги, складає 114 400 грн, вартість освітньої послуги за один навчальний семестр становить 14 300 грн (а.с.17).

Відповідно до квитанції №0.0..1 від 31 серпня 2021 року ОСОБА_5 оплатила за навчання ОСОБА_3 у розмірі 15 015 грн (а.с.19).

Згідно консультаційного висновку спеціаліста № 82 від 05 листопада 2018 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проходила обстеження, діагноз - правобічний с-подібний скаліоз поперекового відділу ІІ ст. (а.с.21-22).

Відповідно до Довідки Військової частини НОМЕР_1 від 20 лютого 2020 року №128 ОСОБА_1 з 01 серпня 1992 року по теперішній час перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 повітряних сил Збройних Сил України (а.с.62).

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 , мотивував своє рішення тим, що оскільки законодавець передбачив обов`язок батьків утримувати повнолітніх дітей, які продовжують навчання до закінчення такого навчання або до досягнення дитиною двадцяти трьох років під умовою можливості надання такої допомоги, тобто обов`язок батьків утримувати повнолітню дитину, яка продовжує навчання, поставлений у залежність від матеріального стану батьків, враховуючи матеріальне становище відповідача, якій є працездатний, то суд, із врахуванням вимог ст. 182 СК України, приходить висновку про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання повнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка продовжує навчання на денному відділенні ДВНЗ «Київський національний економічний університет імені Вадима Гетьмана», у розмірі 1/4 частини від усіх його видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 11 жовтня 2021 року до закінчення ОСОБА_3 навчання, тобто до 30 червня 2024 року, але не більше як до досягнення нею 23 років.

Судом також було зазначено, що доводи позивача про потреби у додаткових витратах на її лікування, можуть бути предметом судового розгляду у випадку звернення до суду з позовом про стягнення додаткових витрат на її утримання, а не аліментів на її утримання, як повнолітньої дитини, яка продовжує навчання.

Апеляційний суд погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, частин 7, 8 ст. 7 СК України, під час вирішення будь - яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно із ч.1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою (ч.1 ст.141 СК України).

Відповідно до положень статті 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

Право на утримання припиняється у разі припинення навчання.

Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

З аналізу змісту наведеної норми вбачається, що законодавець пов`язує обов`язок батьків утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, до досягнення ними двадцяти трьох років за умови, коли батьки можуть надавати таку матеріальну допомогу.

Крім того, відповідно до положень п.20 пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року №3 передбачено, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Відповідно до ч. 3 ст. 199 СК право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів мають самі дочка, син, які продовжують навчатися, а також той із батьків, з яким вони проживають. У разі заявлення позову одним із батьків суд може залучити до участі у справі (якщо залежно від її обставин визнає необхідним) повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися і на користь яких у зв`язку з цим стягуються аліменти.

Стаття 182 СК України визначає обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів, зокрема, пунктом 1 та 2 частини 1 статті 182 СК України визначено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини, а також стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів.

Відповідно до статті 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу.

При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Так, із матеріалів справи вбачається, що відповідач по справі ОСОБА_1 не ухиляється від свого батьківського обов`язку та надає матеріальну допомогу своїй донці ОСОБА_3 , що підтверджується наданими копіями квитанцій, які були подані разом із відзивом на позовну заяву (а.с.37-41).

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції, належним чином дослідивши та давши оцінку поданим сторонами доказам, враховуючи положення статей 182, 198, 199, 200 СК України, дійшов правомірного висновку про те, що повнолітня донька ОСОБА_1 - ОСОБА_3 у зв`язку із продовженням навчання потребує матеріальної допомоги й батько ОСОБА_1 зазначену допомогу має змогу надавати, а тому правомірно стягнув з останнього на користь позивача аліменти на період навчання доньки згідно із вимогами закону у розмірі ј частини від усіх видів доходу.

Крім того, позивачем не було доведено належними і допустимими доказами факту того, що відповідач має змогу сплачувати аліменти у більшому розмірі. Апеляційний суд також наголошує, що обов`язок по утриманню дитини покладається на обох батьків, що свідчить про те, що й мати позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_5 зобов`язана виконувати покладений на неї обов`язок по наданню матеріальної допомоги своїй повнолітній дитині на період навчання.

Із вказаним підстав апеляційний суд також відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 щодо стягнення з відповідача аліментів у розмірі Ѕ частини від усіх його видів заробітку (доходу).

Посилання ОСОБА_1 на той факт, що на його утриманні перебуває й його мати та з нього рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 15 лютого 2022 року присуджено стягнення аліментів на користь ОСОБА_6 у розмірі 1/3 частини від заробітку (доходу) щомісячно, апеляційним судом сприймається критично, оскільки вказане судове рішення було ухвалено після рішення, яке оскаржується у даній справі й крім того, рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 15 лютого 2022 року наразі переглядається апеляційним судом.

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_3 про стягнення додаткових витрат, які пов`язані із її лікуванням, то апеляційний суд керується наступним.

Відповідно до положень статі 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

У випадках, коли дитина потребує матеріальної допомоги у зв`язку з навчанням до досягнення нею двадцяти трьох років, правила статті 185 СК України (додаткові витрати на дитину) не застосовуються, зазначені правовідносини регулюються статтею 199 цього Кодексу (утримання дитини, яка продовжує навчання), та наявність правових підстав для застосування даної норми з урахуванням матеріального стану відповідача у цій справі не встановлено.

Таким чином, суд першої інстанції правомірно встановив, що питання додаткових витрат на позивача ОСОБА_3 у зв`язку із її лікуванням не є предметом даного судового розгляду щодо стягнення аліментів на повнолітню дитину у зв`язку із продовженням навчання.

Рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків суду обставинам справи, а доводи апеляційних скарг цих висновків не спростовують.

Враховуючи вищевикладені обставини, а також приписи законодавства, апеляційний суд доходить висновку, що правових підстав для задоволення поданих апеляційних скарг ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у апеляційного суду немає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до положень статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 7, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником Шумило Наталією Миколаївною , залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , подану представником ОСОБА_4 , залишити без задоволення.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 04 лютого 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню відповідно до норм п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягає.

Судді :

_______________ ________________ ______________

М.А.Яворський Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв