КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції Ільєва Т.Г.
Апеляційне провадження № 22-ц/824 /1173/2022
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 травня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мережко М.В.,

суддів - Верланова С.М., Савченка С.І.

секретар - Олешко Л.Ю.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 29 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеральних збитків ,шкоди заподіяної ушкодженням здоров'я внаслідок вчинення адміністративного правопорушення.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, -

В с т а н о в и в :

У квітні 2019 року позивачка ОСОБА_2 звернулась до Печерського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 .

Вимоги обґрунтувані тим , що вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 11 квітня 2018 року визнано ОСОБА_1 винним за ч.1 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді 1 року обмеження волі з позбавленням права керувати транспортним засобом строком на 3 роки.

Вироком встановлено, що 15 вересня 2017 року ОСОБА_1 приблизно о 18 годині 15 хвилин, керуючи технічно справним автомобілем марки «RenaultKangoo» н.з. НОМЕР_1 , рухаючись по сухому, чистому, асфальтобетонному дорожньому покриттю крайньої лівої смуги проїзної частини вул. М. Грінченка, зі сторони вул. Боженка, в напряму пров. Р. Лужевського, в м. Києві, зі швидкістю приблизно 70 км/год., наближаючись до буд. № 18, який розташований по вул. М. Грінченка в м. Києві, не вибрав безпечну швидкість руху з урахуванням дорожньої обстановки, перевищив максимально дозволену швидкість руху, будучи неуважним, не правильно зреагував на зміну дорожньої обстановки, в результаті чого здійснив зіткнення передньою частиною керованого ним автомобіля у задню частину автомобіля марки «Volkswagen Golf» н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 , від чого остання здійснила наїзд в задню частину стоячого попереду неї автомобіля марки «Mazda Tribute» н.з.НОМЕР_3 під керуванням водія ОСОБА_3 .

Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди, у водія автомобіля марки «Volkswagen Golf», тобто ОСОБА_2 , згідно висновку експерта № 1505/Е від 17 жовтня 2017 року на момент звернення за медичною допомогою 15 вересня 2017 року мали місце такі тілесні ушкодження:

- забійна рана верхньої повіки правого ока та надбрівної дуги з сипцем на повіках правого ока;

- закрита хребетно-спинно-мозкова травма у вигляді забою спинного мозку на рівні 5-6 шийних хребців, посттравматичної протрузії (кили) міжхрєбцеви`х дисків між 5-6 та 6-7 шийними хребцями з наявністю секвестру (ядро міжхребцевого диска) вліво в спинномозковому каналі та лівому корінцевому отворі (5-6 шийних хребців) зі здавленням спинного мозку на цьому рівні.

Локалізація, морфологія вищевказаних ушкоджень, враховуючи обставини справи та часові дані, свідчать про те, що спричинені вони дією тупого предмету (тів), могли утворитись в термін та за обставин, вказаних у постанові, тобто 15.09.2017 року, при транспортній травмі (травма в салоні автомобіля, що рухався при зіткненні його з перешкодою).

Таким чином, між подіями транспортної травми від 15 вересня 2017 року та отриманням тілесних ушкоджень ОСОБА_2 , є прямий причинно-наслідковий зв`язок.

Морфологічні властивості виявлених ушкоджень спинного мозку та шийного відділу хребта дозволяють стверджувати, що вказана закрита хребетно-спинно-мозкова травма за ступенем тяжкості відноситься до тілесного ушкодження СЕРЕДНЬОГО ступеню тяжкості.

З урахуванням вказаного позивачка просила суд -

Стягнути з ОСОБА_4 на її користь шкоду, заподіяну ушкодженням здоров`я внаслідок вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України, у розмірі 231 180,84 грн , з яких -

22 530,84 грн - витрати на придбання ліків, проведення лікування, протезування внаслідок ушкодження здоров`я ;

208 650 грн - розмір моральної шкоди, що дорівнює 50 мінімальним заробітним платам відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік»,

матеріальні збитки, завдані внаслідок вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України, у розмірі 80 915 .43 грн грн,з яких

77 415,43 грн розмір матеріального збитку;

3 500 грн - витрати на проведення автотоварознавчого дослідження;

Відповідач подав заперечення , посилаючись на те , що позивачка не надає докази свого звернення до страховика за виплатою страхового відшкодування, тобто, не зазначає чи зверталася вона до страховика за виплатою страхового відшкодування .Розмір збитку належним чином не підтверджений та необґрунтований та моральна шкода не відповідає вимогам розумності та справедливості та не підтверджена належними доказами. Крім того зазначив,що саме страховик відшкодовує шкоду внаслідок ДТП, оскільки саме страховик є суб`єктом перед потерпілим, який робить виплату замість винної особи у передбаченому порядку Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Покладання обов`язку з виплати збитків у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Таким чином, відповідач звертає увагу, що позивачем не було надано підтвердження відмови у страховій виплаті.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 15 вересня

2020 року позов задоволено частково .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму матеріальних збитків у розмірі 80 915,43 грн, яка складається з 77 415,43 грн - розмір матеріального збитку; 3 500 грн - витрати на проведення автотоварознавчого дослідження,

-розмір шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я внаслідок вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України, у розмірі 22 530,84 грн ,

- моральну шкоду у розмірі 41 730 грн ,

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 2270 грн .

В іншій частині вимог позову відмовлено

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції , відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. У скарзі просив скасувати рішення , ухвалити рішення про відмову у задоволенні позову. Доводи апеляційної скарги співпадають із доводами викладеними у запереченнях на позов. Крім того , апелянт посилався на процесуальні порушення під час розгляду справи.

У відзиві на апеляційну скаргу та змін до апеляційної скарги , представник позивачки зазначив , що доводи скарги є безпідставними і необгрунтованими.

Відповідно до ст. 44 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до ст.ст 128-131 ЦПК України особи , які приймають участь у справі були своєчасно повідомлені про день та час розгляду справи на 02 грудня 2021 року, 14 грудня 2021 року, 27 січня 2022 року, 24 лютого 2022 року, 19 травня 2022 року за адресами , які були зазначені в матеріалах справи. Сторони та їх представники приймали участь у розгляді справи в суді апеляційної інстанції .

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків

Апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 11 квітня 2018 року визнано ОСОБА_1 винним за ч.1 ст.286 КК України та призначено покарання у виді 1 року обмеження волі з позбавленням права керувати транспортним засобом строком на 3 роки.

Вироком встановлено, що 15 вересня 2017 року ОСОБА_1 приблизно о 18 годині 15 хвилин, керуючи технічно справним автомобілем марки «RenaultKangoo» н.з. НОМЕР_1 , рухаючись по сухому, чистому, асфальтобетонному дорожньому покриттю крайньої лівої смуги проїзної частини вул. М. Грінченка, зі сторони вул. Боженка, в напряму пров. Р. Лужевського, в м. Києві, зі швидкістю приблизно 70 км/год., наближаючись до буд. № 18, який розташований по вул. М. Грінченка в м. Києві, не вибрав безпечну швидкість руху з урахуванням дорожньої обстановки, перевищив максимально дозволену швидкість руху, будучи неуважним, не правильно зреагував на зміну дорожньої обстановки, в результаті чого здійснив зіткнення передньою частиною керованого ним автомобіля у задню частину автомобіля марки «Volkswagen Golf» н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 , від чого остання здійснила наїзд в задню частину стоячого попереду неї автомобіля марки «Mazda Tribute» н.з.НОМЕР_3 під керуванням водія ОСОБА_3 .

Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди, у водія автомобіля марки «Volkswagen Golf» , тобто ОСОБА_2 , згідно висновку експерта № 1505/Е від 17жовтня 2017 року на момент звернення за медичною допомогою 15 вересня 2017 року мали місце такі тілесні ушкодження:

- забійна рана верхньої повіки правого ока та надбрівної дуги з сипцем на повіках правого ока;

- закрита хребетно-спинно-мозкова травма у вигляді забою спинного мозку на рівні 5-6 шийних хребців, посттравматичної протрузії (кили) міжхрєбцеви`х дисків між 5-6 та 6-7 шийними хребцями з наявністю секвестру (ядро міжхребцевого диска) вліво в спинномозковому каналі та лівому корінцевому отворі (5-6 шийних хребців) зі здавленням спинного мозку на цьому рівні.

Локалізація, морфологія вищевказаних ушкоджень, враховуючи обставини справи та часові дані, свідчать про те, що спричинені вони дією тупого предмету (тів), могли утворитись в термін та за обставин, вказаних у постанові, тобто 15.09.2017 року, при транспортній травмі (травма в салоні автомобіля, що рухався при зіткненні його з перешкодою).

Таким чином, між подіями транспортної травми від 15 вересня 2017 року та отриманням тілесних ушкоджень ОСОБА_2 , є прямий причинно-наслідковий зв`язок.

Морфологічні властивості виявлених ушкоджень спинного мозку та шийного відділу хребта дозволяють стверджувати, що вказана закрита хребетно-спинно-мозкова травма за ступенем тяжкості відноситься до тілесного ушкодження СЕРЕДНЬОГО ступеню тяжкості.

Відповідно до ч.6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, який набрав законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553 / 99 «Совтрансавто - Холдинг» проти України», а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342 / 95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь - якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Відповідно до ч.1 ст. 1195 ЦК України, фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

Так судом першої інстанції встановлено , що позивачка неодноразово проходила лікування у лікарнях. ОСОБА_2 перебувала на стаціонарі з 16 вересня 2017 року по 21 вересня 2017 року у КНП «Київська Міська Клінічна Лікарня Швидкої Медичної Допомоги», до якої її було госпіталізовано після ДТП та КНП «Консультативно-діагностичний центр» Печерського району». У період лікування нею неодноразово було придбано за особисті кошти ліки, систему міжхребцевих кейджів, оплачено медичні послуги.

Дані обставини підтверджуються медичною карткою стаціонарного хворого, оригіналами листків непрацездатності, оригіналами фіскальних чеків, товарних чеків, видаткових накладних, квитанцій.

Висновок суду першої інстанції судом щодо наявності причинно-наслідкового зв`язку між шкодою, заподіяною ушкодженням здоров`я ОСОБА_2 внаслідок вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_1 є обґрунтованим, а відтак висновок про стягнення витрат на придбання ліків, системи міжхребцевих кейджів, оплату медичних послуг у сумі 22 530,84 грн є правильним .

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до частини першої статті 1167 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Як зазначено у п.п. 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати у порушенні права власності, у порушені нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми при настанні інших негативних наслідків. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

У пункті 9цієї ж постанови , із змінами внесеними постановою № 5 від 25 травня 2001 року, «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає незалежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можловості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди мають враховуватись вимоги розумності справедливості, а також майнового стану цивільного відповідача

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Виходячи з вимог розумності та справедливості, обставин по справі, враховуючи, що позивачу завдано тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості, які призвели до істотної зміни життя позивача, та які тягнуть за собою певні наслідки в майбутньому, як фізичні так психологічні, суд першої інстанції тому вірно виходив із того , що вимоги про стягнення моральної шкоди піжлягають задоволенню частково в розмірі 41 730 грн , що дорівнює 10 мінімальним заробітним платам відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік», станом на момент подання позову.

Колегія суддів , вважає ,що рішення в цій частині є законним і обгрунтованим , і погоджується з висновками суду першої інстанції .

Що стосується висновків суду в частині стягнення матеріальної шкоди в розмірі 80 915 ,43 грн , яка складається з суми 77 415,43 грн матеріального збитку та 3 500 грн витрат на проведення автотоварознавчого дослідження . то в цій части ні рішення слід скасувати і в позові відмовити , виходячи з такого .

Як зазначено у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року № 144 /66/17 за змістом статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором та/або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Відповідно, у разі вчинення дій, які не врегульовані нормами цивільного законодавства, перед судом може постати завдання оцінки таких дій.

Виходячи з формулювання статті 11 ЦК України, можна зробити висновок, що такі дії повинні відповідати загальним засадам цивільного законодавства України, які закріплені в статті 3 ЦК України.

Отже, принцип добросовісності передбачає, що сторони повинні діяти добросовісно під час реалізації своїх прав та передбаченого договором та/або законом виконання своїх зобов`язань.

Введення в цивільне законодавство принципу добросовісності як одного з найбільш загальних і важливих принципів цивільного права є заходом, спрямованим на зміцнення моральних засад цивільно-правового регулювання. Саме з позиції моральності слід підходити до оцінки поведінки суб`єкта права як добросовісного або недобросовісного.

З огляду на вказане , закон визначає , що якщо потерпілий недобросовісно реалізує право на отримання відшкодування завданої йому шкоди під час експлуатації наземного транспортного засобу, не виконує покладені на нього законом обов`язки , він має нести тягар негативних наслідків власної поведінки .

Загальний порядок відшкодування шкоди ,завданої особою , відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно- правовох відповідальності власників наземних траспортних засобів визначена ст.ст. 1166 ЦК України.

Стаття 1166 ЦК України передбачає, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За змістом вказаної норми, за загальним правилом: по-перше, в повному обсязі; по-друге, особою, яка безпосередньо її завдала, шкода підлягає відшкодуванню.

Проте із вказаних правил є винятки, передбачені законом. Одним з таких винятків є страхування особою цивільно-правової відповідальності.

Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування» (далі - Закон №85/96-ВР)).

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України). Питання страхування відповідальності власників транспортних засобів регулюється не тільки національним законодавством, а й міжнародними нормами, і Україна як держава, яка прагне вступу в Європейський союз, в Угоді про асоціацію України з ЄС зобов`язалась здійснити заходи до підвищення гарантій забезпечення прав потерпілих від ДТП відповідно до Директиви 2009/103/ЄС щодо страхування цивільної відповідальності по відношенню до використання автотранспортних засобів та забезпечення виконання зобов`язань щодо страхування такої відповідальності. Відносини страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регламентує, зокрема, Закон № 1961-IV Згідно зі статтею 999 ЦК України до відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Саме на забезпечення таких зобов`язань було ухвалено Закон № 1961-IV. Законом № 1961-IV визначено як засади, так і процедури отримання потерпілими особами за наслідками ДТП, відшкодування заподіяної шкоди.

Згідно з статтею 3 Закону №1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників. Відповідно до статті 5 вказаного Закону об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих унаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. У разі настання страхового випадку страховик (страхова компанія) у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону № 1961 IV).

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відтак Велика Палата Верховного Суду послідовно наголошує, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми.

Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961-IV у страховика (страховика) не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961 IV) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі №147/66/17). Водночас в Законі наголошено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників. Тобто Закон як спрямований насамперед на захист прав осіб потерпілих внаслідок ДТП, при цьому також забезпечує майнові інтереси винної особи, які полягають у відшкодуванні спричиненої шкоду не нею, а страховиком (страховою компанією) за певні страхові внески (стаття 3 Закону № 1961-IV) Тобто положення цього Закону спрямовані як на захист прав потерпілої особи на відшкодування шкоди, так і на те, що винна особа має право розраховувати на відшкодування спричиненої нею шкоди страхувальником, у якого застрахована її відповідальність, а тому, розглядаючи такі спори, судам слід уважно дотримуватись балансу інтересів як потерпілої особи, так і особи, яка застрахувала свою відповідальність та переклала тягар відшкодування шкоди на страховика.=( п.п. 69-88 вищезазначеної постанови ВП ВС)

Крім того Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Законом №1961-IV виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність (у визначених Законом №1961-IV випадках - МТСБУ) та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик (МТСБУ) за Законом №1961-IV не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ).

Тому висновок суду першої інстанції про право потерпілого на відшкодування шкоди саме за рахунок особи, яка завдала шкоди, в даному випадку є помилковим.

Враховуючи розподіл у деліктному зобов`язанні між винуватцем ДТП (страхувальником) і страховиком (МТСБУ) обов`язку з відшкодування шкоди, завданої під час експлуатації наземних транспортних засобів, а також те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем має визначені законом межі та порядок реалізації, Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку Верховного Суду України про те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним, і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована (постанови Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі №6-2808цс15, від 14 вересня 2016 року у справі №6725цс16, від 26 жовтня 2016 року у справі №6-954цс16).

З огляду на зазначене, уточнення правових позицій, висловлених у пунктах 149,150 цієї постанови, Велика Палата Верховного Суду вважає, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про альтернативне право потерпілого в цій справі обирати особу, до якої можна звернутись із вимогою про виплату відшкодування.

Враховуючи вищевикладене , суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 в цій частині не врахував останніх правових висновків .

Велика Палата Верховного Суду вже висновувала, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Тоді як встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який він виконує під час розгляду справи (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 41), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (пункт 49), від 12 вересня 2018 року у справі № 569/96/17 (пункт 46), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справах № 570/3439/16-ц (пункти 37, 54) та № 372/51/16-ц (пункт 31.4), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 38), від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц (пункт 31), від 20 березня 2019 року у справі № 486/1459/17 (пункт 54), від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц(пункт 63), від 15 травня 2019 року у справах № 750/5785/18, № 570/2739/16-цта № 554/9144/17, від 29 травня 2019 року у справі № 554/10303/17-ц, від 20 листопада 2019 року № 201/12877/16 (пункт 46), від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (пункт 71), від 05 травня 2020 року у справі № 554/8004/16-ц (пункт 43), від 19 травня 2020 року у справі № 263/17218/18 (пункт 24).

Установивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє в позові до такого відповідача (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 40), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункти 37, 54), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.10), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 39), від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (пункт 75), від 07 липня 2020 року у справі № 438/610/14-ц (пункт 54) та 13 жовтня 2020 року у справі № 640/22013/18 (пункт 31)).

Велика Палата Верховного Суду в постановах від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18) (пункт 59), від 03 жовтня 2018 року у справі №760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18) неодноразово звертала увагу на те, що у справах про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної страхувальником за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у межах ліміту страхового відшкодування належним відповідачем буде страховик.

Принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у статті 1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень статті 1194 цього Кодексу. Вказана норма передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно, якщо такої різниці немає та шкода покрита в повному обсязі страховою виплатою, в такому випадку в цій справі відсутні підстави для покладення відповідальності на страхувальника.

Як видно із матеріалів справи , позивачка не зверталася із заявами до страховика( страхової компанії) , не надано таких доказів і суду апеляційної інстанції .

Звертаючись до суду, позивачка не посилалася на те, що незвернення до страховика (страхової компанії) було обумовлене обставинами, які не залежали від її дій, та нею було здійснено розумних, необхідних та достатніх заходів щодо такого відшкодування, а тому з огляду на вищевикладене підстав для задоволення позову немає.

Крім того ,Велика Палата Верховного Суду у пстанові вказала , що бере до уваги те, що іншої норми яка б визначала особливості відповідальності осіб, які застрахували свою цивільну відповідальність, у главі 82 ЦК України немає. Тому частка відповідальності особи, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, становить різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Оскільки такий розмір шкоди судом першої інстанції не визначався , позивачка до страховика не зверталася , а вітдак позов в цій частині задоволенню не підлягає , а висновки суду першої інстанції є помилковими .

Суд першої інстанцій задовольнив позовну вимогу про стягнення витрат на проведення оцінки транспортного засобу в сумі 3 500 грн, оскільки вважав обґрунтованими вимоги про стягнення матеріальної шкоди заподіяної внаслідок ДТП, натомість враховуючи , що вказана вимога є похідною від вимоги про відшкодування матеріальної шкоди , яка не підлягає задоволенню, то не підлягають стягненню і вказані витрати .

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог ,заявлених в суді першої інстанції, відповідно до ст. 367 ЦПК України, колегія суддів вважає,що рішення в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальних збитків в розмірі 80 915,43 грн , які складаються з суми 77 415,43 грн матеріального збитку та 3 500 грн витрати на проведення автотоварознавчого дослідження підлягає скасуваню, з ухваленням рішення про відмову у позові в цій частині.

Керуючись ст.ст. 365, 367,369,374,376,381 - 384 ЦПК України, суд,-

П о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 29 березня 2021 року скасувати в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальних збитків в розмірі 80 915,43 грн, які складаються з суми 77 415,43 грн матеріального збитку та 3 500 грн витрати на проведення автотоварознавчого дослідження.

Ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позову про стягнення матеріальних збитків.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга на постанову може бути подана до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 20 травня 2022 року.

Головуючий

Судді