Номер провадження: 22-ц/813/7118/22
Справа № 493/4/21
Головуючий у першій інстанції Вергопуло А. К.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.10.2022 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого судді Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Колеснікова Г.Я.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 23 лютого 2022 року у складі судді Вергопуло А.К.,

в с т а н о в и в:

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди у розмірі 100 000,00 грн, а також судових витрат на правничу допомогу.

Позовна заява обґрунтована тим, що 18.04.2004 біля 19.00 год. ОСОБА_2 , проїжджаючи с. Бензарі Балтського району Одеської області на автомобілі марки «ВАЗ 2105», державний номерний знак НОМЕР_1 , при здійсненні повороту ліворуч на другорядну дорогу, порушуючи вимоги пп.10.1., 10.4 Правил дорожнього руху, не надав переваги в русі автомобілю марки «ЗАЗ Daewoo Sens», державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням позивача ОСОБА_1 , який рухався назустріч, внаслідок чого допустив зіткнення вказаних транспортних засобів. Вироком Любашівського районного суду Одеської області від 14.03.2016 позивача було виправдано за недоведеністю вини. Жодних доказів того, що скоєння дорожньо-транспортної пригоди стало наслідком порушення правил дорожнього руху обома учасниками пригоди ні суд, ні органи досудового слідства не встановили. Однак всі докази вказують на вину відповідача. Одеським апеляційним судом та Верховним Судом встановлено неправомірні дії відповідача ОСОБА_2 , які призвели до дорожньо-транспортної пригоди, та спричинили позивачеві матеріальні збитки. Позивач зазначив, що йому неправомірними діями ОСОБА_2 заподіяв йому моральну шкоду на суму 100000,00 грн. Після дорожньо-транспортної пригоди він тривалий час не мав змоги користуватися своїм автомобілем і переносив неподобства у зв`язку з тим, що було порушено кримінальне провадження, яке не давало йому змоги тривалий час відновлювати пошкоджений автомобіль. Він був змушений продати автомобіль в пошкодженому стані, значно дешевше, чим була його вартість, що спричинило йому матеріальні збитки. Позивач також вказав, що наряду зі штучно створеними прокуратурою Балтського району доказів його вини, одним із підстав незаконного притягнення його до кримінальної відповідальності слугували неправомірні дії ОСОБА_2 який, будучи винним у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, на досудовому розслідуванні безпідставно видавав себе за потерпілого, надавав неправдиві свідчення, в тому числі в суді, стосовно обставинам дорожньої пригоди. Він, разом з слідчими Балтського РВ та прокуратурою Балтського району штучно створював такі докази його вини, разом зі своїми родичами здійснював на нього психологічний тиск, та безпідставно наполягав на притягненні його до кримінальної відповідальності. Наполягав на тому, щоб він відшкодував йому збитки і подавав безпідставні заяви та скарги про це в різні правоохоронні органи і до керівництва позивача. Все це принижувало честь, гідності, престиж позивача та він переносив моральні переживання у зв`язку з ушкодженням свого майна, незаконним перебуванням під слідством і судом. З вини ОСОБА_2 були порушені його нормальні життєві зв`язки через неможливість продовження використання свого авто, порушені стосунки з рідними, керівництвом і своїми підлеглими. В результаті перенесених страждань і стресів погіршився стан його здоров`я та із-за такої несправедливості він переніс психологічний стрес в результаті чого 19.04.2013 потрапив до лікарні з гіпертонічним кризом. Не дивлячись на це ОСОБА_2 продовжував свої неправомірні дії, він не з`являвся до суду і не давав правдиві свідчення, у зв`язку з цим 11.06.2013 він знову переніс гіпертонічний криз, який пов`язаний з неправдивими звинуваченнями його з боку ОСОБА_2 та потрапив до лікарні. Після цього він ще неодноразово звертався за медичною допомогою.

Рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 23 лютого 2022 року у задоволенні позову відмовлено повністю, у зв`язку з пропуском позовної давності.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та стягнути з ОСОБА_2 на свою користь моральну шкоду в розмірі 100 000 грн та судові витрати на правничу допомогу.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що при розгляді справи суд не повно з`ясував обставини, що мають значення для справи, зробив висновки, які не відповідають обставинам справи, неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Суд першої інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду. Зазначив, що згідно з ч. 1 ст.268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу, що випливає із порушення особистих немайнових прав. До особистих немайнових прав, що забезпечують соціальне буття фізичної особи, згідно з главою 22 ЦК України слід відносити передбачені статтею 297 ЦК України право на повагу до гідності та честі. Кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Умовою нормального здійснення фізичною особою особистих немайнових прав є їх належний цивільно-правовий захист. Так, ст. 275 ЦК України встановлено, що фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, установленими главою 3 ЦК України та іншими способами відповідно до змісту особистого немайнового права, способу його порушення та наслідків, які спричинило це порушення.

25.07.2022 ОСОБА_2 надав суду відзив на апеляційну скаргу та просить суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги, посилаючись на те, що позивачем не надано жодного доказу вини відповідача у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди у 2004 році. Всі експертизи у кримінальному провадженні, в тому числі і ті, копії яких містяться у матеріалах справи № 493/4/21 доводять, що саме ОСОБА_1 було порушено пункти 12.3 та 12.4 Правил дорожнього руху, а відповідач ОСОБА_2 за висновками більшості експертиз (до зміни установочних даних) міг приступити до виконання маневру, вважаючи його безпечним за умови належного виконання іншими водіями (зокрема ОСОБА_1 ) пунктів 12.3 та 12.4 Правил дорожнього руху. В позові ОСОБА_1 наявні підстави для оцінки його дій як маніпуляції процесуальними правами позивача, наслідком чого є подання позову, який має очевидно штучний, сутяжний характер, що є перешкодою виконання завдань цивільного судочинства, передбачених ч. 1 ст. 2 ЦПК України, та має наслідком застосування заходів цивільного процесуального примусу, передбачених Главою 9 ЦПК України.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду змінити, виключивши з його резолютивної частини фразу «у зв`язку з пропуском позовної давності» та виклавши мотивувальну частину рішення в новій редакції, де додатково зазначити про підстави для відмови у задоволенні позову у зв`язку із недоведенням тих обставин, на які посилається позивач, а в іншій частині залишити без змін.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що позовна давність застосовується лише в тому випадку, якщо існують підстави для задоволення позову, проте позивачем пропущений строк звернення до суду. Окрім того, ч.1 ст. 265 ЦПК України встановлює, що рішення суду складається з вступної, описової, мотивувальної і резолютивної частин, і такий мотив та підстава відмови у позові як пропуск позовної давності повинен зазначатися не в резолютивній, а лише в мотивувальній частині рішення суду. Тому вважає, що у зазначених вище (в пункті 1 цієї скарги) частинах рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим. В цій частині судом було неправильно встановлені обставин, які мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження та оцінки поданих відповідачем доказів, а також було неправильно визначенні правовідносини, відповідно до встановлених судом обставин. Також були порушені норми процесуального права. Судом не надано оцінки і навіть не згадано у рішенні жодного доказу, які надавались представником відповідача на підтвердження факту порушенням правил дорожнього руху саме ОСОБА_1 та на підтвердження причинно-наслідкового зв`язку між цим порушенням позивачем ПДР та настанням дорожньо-транспортної пригоди. У справі № 493/4/21 позивач ОСОБА_1 просить повторно стягнути ту ж саму моральну шкоду з тих же самих підстав з яких він вже просив і стягнув моральну шкоду з відповідачів у справі № 493/38/17. Проте у справі №493/4/21 ОСОБА_1 просить стягнути ту ж саму шкоду вже з ОСОБА_2 , отже питання відшкодування ОСОБА_3 моральної шкоди внаслідок його незаконного притягнення до відповідальності вже вирішено судом в іншій справі, але ОСОБА_1 повторно просить стягнути моральну шкоду з одних і тих самих підстав вдруге.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, суд прийшов до наступних висновків.

З матеріалів справи вбачається, що вироком Любашівського районного суду Одеської області від 14.03.2016 у справі №507/214/15-к ОСОБА_1 визнано невинним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України та виправдано у зв`язку з недоведеністю в його діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України. В задоволенні цивільного позову потерпілого ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної і моральної шкоди - відмовлено.

Відповідно до вироку вбачається, що згідно обвинувального акту, ОСОБА_1 обвинувачується в тому, що 18.04.2004 року о 19 годині, рухаючись на технічно справному автомобілі марки ВАЗ 2105, державний номерний знак НОМЕР_1 , спричинивши водію автомобіля марки ВАЗ 2105 ОСОБА_2 тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості, чим допустив грубе порушення правил дорожнього руху та експлуатації транспорту, що виразилося в порушенні вимог п. п. 12.3, 12.4 Правил дорожнього руху (введені в дію 01.01.2002 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 року).

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 27.07.2016 вирок Любашівського районного суду Одеської області від 14.03.2016, яким ОСОБА_1 виправдано у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України у зв`язку з недоведеністю вини, - залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.11.2016, відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 27.07.2016 щодо ОСОБА_1 .

Рішенням Балтського районного суду Одеської області від 18.04.2018 у справі №493/2296/17 в задоволені позову ОСОБА_4 , ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди відмовлено.

Постановою Одеського апеляційного суду від 16.05.2019 рішення Балтського районного суду Одеської області від 18.04.2018 скасовано. Позов ОСОБА_4 , ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної і моральної шкоди задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 60 000 грн. та понесені судові витрати за проведення експертного дослідження у розмірі 2 000 грн. та судовий збір у розмірі 1 650 грн.

Постановою Верховного Суду від 09.12.2020, постанову Одеського апеляційного суду від 16.05.2019 скасовано. Рішення Балтського районного суду Одеської області від 18.04.2018 змінено, шляхом викладення його мотивувальної частини у редакції цієї постанови, в іншій частині рішення залишено без змін. Суд касаційної інстанції в своїй постанові зазначив про те, що апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що в результаті неправомірних дій ОСОБА_2 , які полягають у порушенні пунктів 10.1, 10.4 Правил дорожнього руху, автомобіль, яким керував ОСОБА_1 , зазнав механічних пошкоджень та розмір майнової шкоди становить 60 000 грн. Проте, ОСОБА_1 звертаючись до суду з позовом про стягнення матеріальної шкоди пропустив строк позовної давності, у зв`язку з чим дійшов висновку про те, що саме з цих підстав позов не підлягає задоволенню.

Суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди, виходив з того, що позивач пропустив строк позовної давності про застосування якого заявлено відповідачем у справі.

Апеляційний суд в повній мірі не погоджується з вказаним висновком суду з огляду на таке.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Саме такої позиції дотримуються суді при розглядів спорів (зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі №369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц тощо).

Відповідно до частин першої та другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Частиною першою статті 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, заподіяна фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовуються особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За змістом вимог даного позову ОСОБА_1 слідує, що позивач просить стягнути моральну шкоду, завдану діями відповідача внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулася 18.04.2004 року, та яка полягає у душевних стражданнях, яких позивач зазнав у зв`язку з пошкодженням його автомобіля, а також у приниженні його честі, гідності та ділової репутації у зв`язку з неправомірною поведінкою відповідача, яка потягла за собою незаконність притягнення позивача до кримінальної відповідальності.

Вбачається, що під час перегляду справи №493/2296/17 за позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок ДТП, постановою Верховного Суду встановлено, що апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що в результаті неправомірних дій ОСОБА_2 , які полягають у порушенні пунктів 10.1, 10.4 Правил дорожнього руху, автомобіль, яким керував ОСОБА_1 , зазнав механічних пошкоджень та розмір майнової шкоди становить 60 000 грн.

Отже, факт заподіяння відповідачем матеріальної шкоди позивачу внаслідок ДТП встановлений постановою апеляційного суду та в цій частині рішення підтверджено постановою Верховного Суду, у зв`язку з чим спричинення позивачу моральних страждань внаслідок пошкодження його майна слід вважати доведеним.

Водночас враховуючи, що дорожньо-транспортна пригода відбулася 18.04.2004, позивач мав право з цього часу в межах трирічного строку звернутися до суду з позовом до заподіювача шкоди про стягнення на свою користь моральної шкоди, проте з відповідним позовом звернувся до суду лише 04.01.2021 року, тобто з пропуском строку встановленого ст. 257 ЦК України.

Разом з тим позивачем не доведено факту заподіяння відповідачем моральної шкоди, яка полягає у приниження його честі, гідності та ділової репутації у зв`язку з неправомірною поведінкою відповідача, яка потягла за собою незаконність притягнення позивача до кримінальної відповідальності.

Неправомірність відкриття кримінального провадження та притягнення особи до кримінальної відповідальності, а також здійснення відповідних слідчих дій не може ставитися в провину відповідачу, оскільки такі дії здійснюються відповідними органами та законність таких дій може бути встановлена в судовому порядку за зверненням позивача до суду з відповідним позовом.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку, що в задоволенні позову про стягнення моральної шкоди заподіяної шляхом пошкодження майна слід відмовити з підстав пропуску строку позовної давності, в частині заподіяння моральної шкоди неправомірною поведінкою відповідача з підстав недоведеності неправомірної поведінки відповідача.

Згідно з п. 2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За таких обставин, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційні скарги задовольнити частково, оскаржене рішення змінити шляхом викладення мотивувальної частини в редакції цієї постанови, в решті залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 23 лютого 2022 року змінити шляхом викладення мотивувальної частини в редакції цієї постанови, в решті залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:

Судді: