Справа № 936/1169/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

06 червня 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

судді-доповідачки Готри Т. Ю.,

суддів Собослоя Г. Г., Кондора Р. Ю.,

з участю секретарки судового засідання Бочко Л. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального закладу «Нижньоворітська музична школа» Нижньоворітської сільської ради Мукачівського району Закарпатської області про визнання незаконним і скасування наказу про відсторонення від роботи та поновлення на роботі, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Воловецького районного суду Закарпатської області від 04 лютого 2022 року, ухвалене суддею Павлюком С. С., повний текст рішення складено 09.02.2022,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Комунального закладу «Нижньоворітська дитяча музична школа» Воловецької районної ради Закарпатської області про визнання незаконним і скасування наказу про відсторонення від роботи, поновлення на роботі та стягнення невиплаченої заробітної плати за час незаконного відсторонення від роботи.

Позов обґрунтувала тим, що вона з 03.02.2003 працює в Нижньоворітській дитячій музичній школі на посаді викладача скрипки. У листопаді 2021 року відповідачем було грубо порушене її конституційне право на працю, яке полягало у постійній незаконній вимозі від неї надати медичну інформацію щодо вакцинації від респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, а також почалось обмеження її права на повноцінну роботу. Як наслідок, 09.11.2021 їй було вручено наказ № 8-к від цієї ж дати про відсторонення від роботи з підстав відсутності щеплення від респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, який мотивований тим, що оскільки у неї відсутнє відповідне щеплення та відповідно до наказу Міністерства охорони здоров`я України, відповідач відсторонює її від роботи.

Зазначала, що ні в трудовому контракті, ні в посадові інструкції, ні в будь-якому іншому документі, що підписані між нею та відповідачем, такого зобов`язання з її боку немає. Водночас і не передбачено повноваження відповідача на її відсторонення від роботи з підстав відсутності згаданого вище щеплення, а відтак цей наказ не є законним і підлягає скасуванню.

Посилаючись на наведені вище обставини просила визнати незаконним і скасувати наказ відповідача про відсторонення її від роботи, поновити на роботі та стягнути невиплачену заробітну плату за час незаконного її відсторонення від роботи.

22 листопада 2021 року позивачка подала до суду клопотання про зменшення розміру своїх позовних вимог, а саме про виключення вимоги щодо виплати їй заробітної плати за час відсторонення від роботи.

Ухвалою Воловецького районного суду Закарпатської області від 22.12.2021 замінено первісного відповідача Комунальний заклад «Нижньоворітська дитяча музична школа» Воловецької районної ради на належного відповідача Комунальний заклад «Нижньоворітська музична школа» Нижньоворітської сільської ради Мукачівського району Закарпатської області.

Рішенням Воловецького районного суду Закарпатської області від 04.02.2022 у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням місцевого суду позивачка ОСОБА_1 подала на нього апеляційну скаргу через його незаконність та необґрунтованість унаслідок неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеності таких обставин, які суд визнав установленими, невідповідності висновків фактичним обставинам справи та неправильного застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права.

Скарга загалом мотивована тим ж доводами, які наведені в позовній заяві, та яким, на думку апелянтки, місцевий суд не надав належної оцінки, а також тим, що статтею 46 КЗпП України чітко регламентовано підстави для відсторонення працівника від роботи, з-поміж яких є відсутня така підстава, як у даному випадку, не щеплення працівника від COVID-19. До того ж постанова КМУ від 09.12.2000 № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних заходів протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 також не передбачає відсторонення працівника від роботи у разі його відмови чи ухилення від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 та вона як підзаконний акт не може суперечити ні ст. 43 Конституції України, ні КЗпПУ.

Зазначала, що пункт 416 цієї постанови КМУ від 09.12.2000 № 1236 лише зобов`язує керівників державних органів, підприємств, установ та організацій забезпечити відсторонення від роботи, а не безпосередньо відсторонити від роботи працівників, які відмовилися або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19. Оскільки на час її відсторонення від роботи відповідний окремий закон або відповідні зміни до КЗпПУ не були прийняті, а тому відсторонення від роботи працівника, який відмовився чи ухилився від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, не є законним.

Указувала, що за приписами ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» профілактичні щеплення повнолітніх дієздатних громадян здійснюються виключно за їх згодою і лише після надання їм об`єктивної інформації про щеплення, наслідки відмови від них та можливі поствакцинальні ускладнення, адже у протилежному випадку проведення профілактичного щеплення заборонено законом. У випадку з вакцинаціями від коронавірусної хвороби COVID-19 не надається об`єктивна інформація про щеплення, наслідки відмови від неї і можливі поствакцинальні ускладнення, так як існуючі на даний час вакцини є ще дослідними лікарськими засобами, не пройшли клінічні випробування та не мають повних відомостей про їх ефективність і безпеку.

З огляду на наведене вище, а також з урахуванням норм Конституції України, Загальної декларації прав людини, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики ЄСПЛ, просила оскаржене рішення суду скасувати та визнати незаконним і скасувати наказ Комунального закладу «Нижньоворітська дитяча музична школа Воловецької районної ради» від 09.11.2021 № 8-к про відсторонення її від роботи, вирішити питання розподілу судових витрат.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 відповідач Комунальний заклад «Нижньоворітська музична школа» Нижньоворітської сільської ради Мукачівського району Закарпатської області посилався на її безпідставність та надуманість, просив оскаржене рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У судовому засіданні представник апелянтки (позивачки) ОСОБА_1 адвокат Пуканич Е.В. апеляційну скаргу підтримав із підстав наведених у ній, просив оскаржене рішення суду скасувати та позов задовольнити.

Представник відповідача Комунального закладу «Нижньоворітська музична школа» Нижньоворітської сільської ради Мукачівського району Закарпатської області в судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, а тому, на думку колегії суддів і відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, його неявка не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідачку, пояснення представника апелянтки ОСОБА_1 , перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом установлено, що позивачка працює викладачкою по класу скрипка в Нижньоворітській музичній школі. 04.11.2021 та 08.11.2021 директором цієї школи їй було зроблено усне попередження про те, що на підставі наказу МОЗ «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04.10.2021 № 2153 не вакцинованих працівників буде відсторонено від роботи.

Наказом директора Нижньоворітської дитячої музичної школи ОСОБА_2 від 09.11.2021 № 8-к відсторонено від роботи викладачку цієї школи ОСОБА_1 у зв`язку з її ухиленням від обов`язкового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на строк до здійснення щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, але не більше ніж до закінчення дії карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Водночас наказано бухгалтерії на період її відсторонення призупинити виплату заробітної плати (а.с.7, 8, 40, 41).

Із цим наказом позивачка ознайомлюватись під розпис відмовилась, про що свідчить акт № 1 від 09.11.2021 «Про відмову від підпису наказу № 8-к від 09.11.2021 «Про відсторонення від роботи викладачки Нижньоворітської ДМШ ОСОБА_1 »», складений директором зазначеної школи ОСОБА_2 у присутності сільського голови Нижньоворітської сільської ради Григи І.І. та викладача по класу скрипки ОСОБА_3 (а.с.42).

У пунктах «а», «б» ст. 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» установлено обов`язки громадян у сфері охорони здоров`я, зокрема, піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян; у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення.

Відповідно до ч. 1 ст. 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: - появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; - відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; - в інших випадках, передбачених законодавством.

До інших передбачених законодавством випадків належить, зокрема відмова або ухилення від профілактичних щеплень працівників професій, виробництв та організацій, для яких таке щеплення є обов`язковим.

Відсторонення працівника від роботи слід розуміти як один із передбачених законодавством випадків призупинення трудових правовідносин, яке полягає в тимчасовому увільненні працівника від обов`язку виконувати роботу за укладеним трудовим договором і тимчасовому увільненні роботодавця від обов`язку забезпечувати працівника роботою або створювати умови для її виконання.

Тимчасове увільнення працівника від виконання його трудових обов`язків у порядку відсторонення від роботи на умовах та з підстав, установлених законодавством, по суті не є дисциплінарним стягненням, а є особливим запобіжним заходом, який застосовується у виняткових випадках і має на меті запобігання негативним наслідкам.

Частинами першою та другою ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» регламентовано, що профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень ці працівники у порядку, встановленому законом, відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, установлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Згідно із Положенням про Міністерство охорони здоров`я України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 № 267 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24 січня 2020 року № 90), головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, є Міністерство охорони здоров`я України (далі - МОЗ).

Наказом МОЗ від 05 лютого 2020 року за № 521 розділ «Особливо небезпечні інфекційні хвороби» Переліку особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб, який затверджений наказом МОЗ від 19 липня 1995 року № 133, доповнено пунктом 39 такого змісту: «COVID-19».

Наказом МОЗ від 04 жовтня 2021 року № 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (далі Перелік № 2153). Відповідно до цього Переліку обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України цієї хвороби, підлягають працівники, зокрема закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності.

Оскільки під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, то за загальним правилом такому працівникові заробітна плата в період відсторонення не виплачується, якщо інше не встановлено законодавством. Чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19.

Пунктом 416 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236 Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, який набрав чинності з 08.11.2021, керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій визначено забезпечити:

1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена Переліком № 2153;

2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена Переліком № 2153 та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; а також

3) узяти до відома, що на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 КЗпП України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу»; відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома осіб, які відсторонюються; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

Відсторонюючи працівника від роботи, роботодавець повинен діяти на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законом, а тому в наказі про відсторонення зазначаються підстави та строки такого відсторонення. Керівник зобов`язаний ознайомити працівника з наказом про відсторонення від роботи. У разі коли працівник відмовляється ознайомитися зі змістом наказу або проставити свій підпис на наказі, керівник має скласти акт про відмову працівника ознайомитися з документом. На період усунення від роботи за працівником зберігається його робоче місце.

Можливість відсторонення від роботи у зв`язку з не проходженням щеплення також підтверджується висновками ЄСПЛ у подібних справах, наприклад, у серпні 2021 року ЄСПЛ відхилив запит про вжиття тимчасових заходів, поданий французькими пожежниками, щодо закону, який передбачає вимогу про обов`язкову вакцинацію для ряду професій, із подальшим відстороненням від роботи в разі її недотримання (Abgrall and Оthers 671 v. France, запит під заявою № 41950/21).

У вересні 2021 року ЄСПЛ розглянув два запити про вжиття тимчасових заходів, які подані медичними працівниками, щодо їхнього обов`язку вакцинації проти Covid-19 для того, щоб мати змогу продовжувати працювати. Згідно з правилом № 39 Регламенту Суду медики просили застосувати тимчасові заходи та негайно зупинити впровадження закону. Проте ЄСПЛ відхилив ці прохання, аргументуючи задоволення подібних запитів лише у тих випадках, якщо заявники можуть зіткнутися з реальним ризиком нанесення шкоди (Kakaletri and Оthers v. Greece, запит під заявою № 43375/21, Theofanopoulou and Others v. Greece, запит під заявою № 43910/21).

Заразом із цим частково релевантним у цьому контексті є рішення від 15 березня 2012 року у справі «Соломахін проти України» (заява № 24429/03), в якому ЄСПЛ сформулював правовий висновок, що обов`язкове щеплення як примусовий медичний захід є втручанням у гарантоване пунктом 1 статті 8 Конвенції право на повагу до приватного життя особи, що включає фізичну та психологічну недоторканність особи. Порушення фізичної недоторканності заявника можна вважати виправданим для дотримання цілей охорони здоров`я населення та необхідності контролювати поширення інфекційного захворювання.

Водночас у рішенні від 08 квітня 2021 року у справі Вавржичка та інші проти Чеської Республіки, заява № 47621/13) ЄСПЛ укотре зазначив, що обов`язковість щеплень є втручанням у право на повагу до приватного життя, яке гарантоване статтею 8 Конвенції. Разом із цим, щоб визначити, чи призвело таке втручання до порушення статті 8 Конвенції, суд повинен обґрунтувати доцільність і виправданість таких дій відповідно до абзацу другого цієї статті, тобто встановити:

1) чи є втручання виправданим «відповідно до закону»;

2) чи має воно на меті законні цілі;

3) чи були вони «виправданими в демократичному суспільстві».

Як зазначає ЄСПЛ, оспорюване втручання мало б опиратися на національне законодавство. Водночас закони повинні бути як адекватно доступними, так і сформульованими з достатньою точністю (наприклад, рішення від 15 листопада 2016 року у справі Дубська і Крейзова проти Чеської Республіки (заяви № 28859/11 і № 28473/12).

Також у подібних правовідносинах Верховний Суд у постанові від 20 березня 2018 року у справі № 337/3087/17 висловив позицію про те, що завданням держави є забезпечення дотримання оптимального балансу між реалізацією права дитини на дошкільну освіту та інтересами інших дітей. У спорі, що розглядався, індивідуальне право (інтерес) батьків дитини і відмовитися від щеплення при збереженні обсягу права дитини на здобуття освіти, в тому числі в дошкільних закладах, протиставляється загальному праву (інтересу) інших батьків та їх дітей, які провели щеплення перед направленням дитини для здобуття освіти в дошкільних закладах, з метою забезпечення загального блага у формі права на охорону здоров`я, що, крім іншого, гарантоване статтями 3, 27 та 49 Конституції України.

У постанові від 17 квітня 2019 року у справі № 682/1692/17 Верховний Суд дійшов висновку, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я заінтересованих осіб є виправданою. Тобто в цьому питанні принцип важливості суспільних інтересів превалює над особистими правами, однак лише тоді, коли таке втручання має об`єктивні підстави, тобто є виправданим.

У постанові Верховного Суду від 08 лютого 2021 року у справі № 630/554/19 вказано, що через відмову матері від профілактичного щеплення дитини у зв`язку з недовірою до вакцини, відповідач правомірно відмовив у прийнятті дитини до дитячого навчального закладу без висновку лікарсько-консультативної комісії (за відсутності у дитини щеплень) про можливість відвідування дитячого навчального закладу. Оскільки будь-яке право об`єктивно кореспондується з обов`язками, право на дошкільну освіту закон пов`язує з обов`язком проведення профілактичних щеплень, які гарантують безпеку як власне окремій дитині, так і особам, які навколо неї, висновки судів нижчих рівнів про протиправність та неправомірність дій завідувачки Дитячого навчального закладу не є обґрунтованими і такими, що суперечать закону. Дитина позивача не позбавлена права на освіту і може отримати її в інших формах.

У постанові від 10 березня 2021 року у справі № 331/5291/19 Верховний Суд зазначив, що відповідно до статті 53 Конституції України кожен має право на освіту. Згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Тобто не освіта, а саме життя, здоров`я і безпека людини визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Отже, вирішуючи питання про співвідношення норм статей 3 та 53 Конституції України, не можна не визнати пріоритетність забезпечення безпеки життя і здоров`я людини над правом на освіту. Інтереси однієї особи не можуть домінувати над інтересами держави в питанні безпеки життя і здоров`я її громадян. Держава, встановивши правило про те, що без щеплень дитина не може бути допущена до занять, не тільки реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я всіх учнів та працівників школи або дитячого садка, а й захищає таким чином власне дитину, яка не отримала профілактичних щеплень. З огляду на суспільні інтереси тимчасове відсторонення дитини від занять (до проведення щеплення, отримання позитивного висновку лікарсько-консультативної комісії) не призвело до порушення конституційного права на освіту, яку вона може отримати в інших формах.

Як убачається з матеріалів справи позивачка відмовилась надати роботодавцю відомості, що підтверджують її вакцинацію проти COVID-2019 або відповідних документів щодо протипоказань до такого щеплення.

Отже, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачка повідомлялась керівником навчального закладу про намір відсторонення її від роботи у випадку ненадання нею документів про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 або відповідних документів про абсолютні протипоказання у неї до проведення таких щеплень. Позивачка не надала суду доказів про наявність обставин, які унеможливили нею надати документ про абсолютні протипоказання до проведення таких щеплень або документ про проходження щеплення.

Отож, станом на момент винесення оспорюваного наказу про відсторонення, таке відсторонення позивачки від роботи ґрунтувалося на вимогах закону, здійснено в спосіб, передбачений законом та за існування правових та фактичних підстав.

Щодо доводів ОСОБА_1 про порушення її конституційних прав із тих підстав, що вакцинація від COVID-19 для працівників є добровільною, суд зазначає, що норми чинного законодавства України не містять норм щодо примусової вакцинації, тому діюче законодавство у разі відмови чи ухилення від обов`язкової вакцинації дозволяє відсторонювати таких працівників без виплати заробітної плати.

Крім того, колегія суддів зауважує, що відсторонення працівника від роботи - це призупинення виконання ним своїх трудових обов`язків за рішенням уповноважених на це компетентних органів з підстав, передбачених законодавством, що, як правило, відбувається з одночасним призупиненням виплати йому заробітної плати.

Держава, встановивши відсторонення працівників освіти від виконання обов`язків, які ухиляються чи відмовляються від профілактичного щеплення, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я всіх учасників освітнього процесу, в тому числі й дітей. Утручання у вигляді обов`язковості певних щеплень ґрунтується на законі, має виправдану мету, є пропорційним для досягнення такої мети та цілком необхідним у демократичному суспільстві.

З огляду на викладене, колегія суддів уважає, що обов`язкова вакцинація певної категорії громадян від COVID-19 (захворювання, яке згідно з наказом МОЗ від 19 липня 1995 року № 133 зі змінами належить до особливо небезпечної інфекційної хвороби) задля попередження його поширення серед населення є виправданим та таким, що не порушує статтю 8 Конвенції.

Відсторонення від роботи має наслідком утрату заробітної плати, однак це було прямим наслідком свідомого рішення позивачки відмовитися від виконання юридичного обов`язку, метою якого є захист здоров`я.

У спірних правовідносинах суд не вбачає порушення права позивачки на працю, визначеного ст. 43 Конституції України, оскільки за нею зберігається робоче місце, трудовий договір не є припинений. Обмеження прав позивачки було правомірним та відповідало пріоритету забезпечення безпеки життя і здоров`я людей.

Згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Тобто, саме життя, здоров`я і безпека людини, визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні, а не право на працю.

Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, колегія суддів доходить висновку, що позивачка ОСОБА_1 не довела належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами свої вимоги. Натомість відповідачем доведено правомірність прийняття спірного наказу про відсторонення позивачки від роботи, що знайшло своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Водночас колегія суддів зауважує і те, що відповідно до наказу МОЗ № 380 від 25.02.2022, який набрав чинності 01.03.2022, зупинено дію наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 № 2153 до завершення воєнного стану і, як наслідок, наказом відповідача від 01.03.2022 № 4-к було зупинено дію наказу № 8-к про відсторонення від роботи позивачки до завершення воєнного стану з одночасним поновленням її на роботі з 01.03.2022.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE», заява № 4909/04, рішення ЄСПЛ від 10.02.2010, § 58).

Доводи апеляційної скарги, колегія суддів уважає безпідставними, оскільки вони не ґрунтується на положеннях закону і фактичних обставинах справи та не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Недоліки вирішення місцевим судом даного спору носять характер формальних міркувань та не впливають на правильність і справедливість ухваленого судом першої інстанції рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржене рішення місцевого суду є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування, апеляційний суд не вбачає.

На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору слід покласти на позивачку ОСОБА_1 .

Керуючись статтями 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Воловецького районного суду Закарпатської області від 04 лютого 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду на протязі тридцяти днів із дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 15 червня 2022 року.

Суддя-доповідачка

Судді