Провадження № 2/947/2553/22
Київський районний суд м. Одеси в складі:
головуючого - судді Салтан Л.В.,
за участі секретаря судового засідання Остапчук О.Є.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , реєстрація місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-
19 липня 2022 року ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , реєстрація місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 ) через свого представника адвоката Лашкевича Д.В. звернулась до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ), про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Обґрунтовуючи заявлені вимоги позивач ОСОБА_1 зазначає, що в минулому, відповідач ОСОБА_2 набув право власності на 212/1000 ідеальну частку квартири АДРЕСА_2 , яка( відповідно до інформації з Технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_3 виданого на ім`я відповідача ОСОБА_2 , з Технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_3 виданого на ім`я позивача ОСОБА_1 , з письмової Відповіді КП «ЖКС «Вузівський» за № 226/01-22 від 18.05.2022 року та з Рахунків комунальних служб) фактично складається з 1(однієї) житлової кімнати (житловою площею 13,3 кв.м., загальною площею 19,7 кв.м.). Однак ця 212/1000 ідеальна частка не була виділена в натурі і не має окремої власної адреси, а має тільки окремі особові рахунки від комунальних служб.
Тому, за відсутності у належній відповідачеві частці квартири АДРЕСА_3 самостійної адреси, право власності на 212/1000 ідеальну частку квартири АДРЕСА_3 стало для відповідача ОСОБА_2 підставою виникнення у відповідача права користування всією квартирою АДРЕСА_3 і стало підставою для реєстрації його місця проживання у цій квартирі АДРЕСА_2 .
Пізніше, внаслідок укладення Договору дарування від 21.03.2013 року, без отримання згоди інших співвласників та співкористувачів квартири АДРЕСА_3 , відповідач ОСОБА_2 втратив право власності на означену 212/1000 ідеальну частку квартири АДРЕСА_3 , і новим власником і користувачем 212/1000 ідеальної частки квартири АДРЕСА_3 стала позивач ОСОБА_1 .
А оскільки право відповідача ОСОБА_2 на користування 212/1000 ідеальною часткою квартири АДРЕСА_3 було похідним від його права власності на цю 212/1000 частку квартири, то з припиненням права власності відповідача ОСОБА_2 , припинилося і право користування відповідача 212/1000 ідеальною часткою квартири АДРЕСА_2 , оскільки тепер це житло позивача.
При цьому ця 212/1000 частка квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 19,7 кв.м., була єдиним об`єктом власності і користування відповідача ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_3 .
А отже, після укладення між сторонами Договору дарування від 21.03.2013 року, відповідач ОСОБА_2 повністю втратив право користування 212/1000 ідеальною часткою квартири АДРЕСА_2 , яка складається з 1(однієї) житлової кімнати, житловою площею 13,3 кв.м., загальною площею 19,7 кв.м., і як наслідок одночасно повністю втратив право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_2 .
Але, не зважаючи на втрату права власності і втрату права користування означеним житлом, і всупереч власним усним зобов`язанням, колишній власник відповідач ОСОБА_2 , з невідомих новому власнику ОСОБА_1 (позивачу) підстав, не знявся добровільно з реєстрації свого колишнього місця проживання у квартирі АДРЕСА_2 .
Таким чином позивач ОСОБА_1 є новим власником і користувачем 212/1000 ідеальної частки квартири АДРЕСА_2 , який не давав згоди на вселення та реєстрацію у ній відповідача ОСОБА_2 , відповідач не був членом сім`ї власника спірного житла, відповідач не сплачує за комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню житлового приміщення, реєстрація місця проживання відповідача у квартирі АДРЕСА_2 , перешкоджає позивачу ОСОБА_1 в оформленні субсидій та в переоформленні особових рахунків, і перешкоджає позивачу ОСОБА_1 здійснювати своє право на вільне володіння, користування та розпорядження належним їй майном. Крім того, після укладення між сторонами Договору дарування від 21.03.2013 року, відповідач ОСОБА_2 фактично не проживає у квартирі АДРЕСА_3 вже більше 8 років, однак всі ці роки ухиляється від добровільного позасудового вирішення спірного питання щодо усунення перешкод у користуванні власністю новому власнику позивачу ОСОБА_1 .
Тому позивач ОСОБА_1 змушена звернутися до суду за захистом своїх прав, як власника, і вважає, що найбільш ефективним способом правового захисту її прав власника буде саме пред`явлення цивільного позову про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_2 .
Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Київського районного суду м. Одеси Салтан Л.В.
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 14.09.2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.
Відповідач ОСОБА_2 в судові засідання, які призначались на: 31.08.2022 року о 12 годині 30 хвилин, 14.09.2022 року о 12 годині 55 хвилин, 06.10.2022 року об 11годині 45хвилин, 26.10.2022 року о 12годині 30хвилин, жодного разу не з`явився, про кожне засідання був повідомлений належним чиномчерез поштового оператора АТ «Укрпошта» рекомендованим листом з описом вкладення, про причини неявки суд жодного разу не повідомив, свій відзив на позовну заяву ОСОБА_1 не надав.
Відповідно до ст.ст. 280, 281 ЦПК України за згодою позивача ОСОБА_1 . Київським районним судом м. Одеси постановлена ухвала про заочний розгляд справи.
Суд, дослідивши надані докази та матеріали справи, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, вважає, що заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 21 березня 2013 року громадянин України відповідач ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , реєстрація місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 ), уклав із громадянкою України позивачем ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , реєстрація місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 ), Договір дарування від 21.03.2013 року, який був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Р.В. та зареєстрований в Реєстрі за № 421.
Зі змісту пунктів 1, 2, 7 означеного Договору дарування від 21.03.2013 року, з Витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності(індексний номер 1989422) від 21.03.2013 року вбачається, що 21.03.2013 року відповідач ОСОБА_2 подарував позивачу ОСОБА_1 212/1000 ідеальних часток у квартирі АДРЕСА_2 , і яка складається з 5(п`яти) житлових кімнат і має загальну площу 93,0 кв.м, житлову площу 63,3 кв.м.
Згідно зкопією паспорту відповідача ОСОБА_2 та згідно з копією наданої на запит суду відповіддю відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області місце проживання відповідача ОСОБА_2 станом на 2022 рік під час розгляду даної справи судом зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно зкопією паспорту копії паспорту позивача ОСОБА_1 та згідно з копією наданої на запит суду відповіддю відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області місце проживання позивача ОСОБА_1 також зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки ще до укладення із відповідачем ОСОБА_2 . Договору дарування від 21.03.2013 року, позивач ОСОБА_1 , вже була одноосібним власником і користувачем 2(двох) житлових кімнат у квартирі АДРЕСА_2 .
Одночасно, копія наданого стороною позивача ОСОБА_1 копія виданого на ім`я відповідача ОСОБА_2 . Технічного паспорту на приватизовану квартиру АДРЕСА_4 , свідчить про те, що на момент укладення між сторонами Договору дарування від 21.03.2013 року, у квартирі АДРЕСА_2 , ОСОБА_2 був одноособовим власником та одноособовим користувачем виключно 1(однієї) житлової кімнати житловою площею 13,3 кв.м. , загальною площею 19,7 кв.м., а отже свідчить про те, що належні відповідачу ОСОБА_2 212/1000 ідеальних часток у квартирі АДРЕСА_2 , складаються саме з 1(однієї) житлової кімнати житловою площею 13,3 кв.м., загальною площею 19,7 кв.м.
Одночасно, копія наданого стороною позивача ОСОБА_1 копія виданого на ім`я позивача ОСОБА_1 . Технічного паспорту на приватизовану квартиру АДРЕСА_4 , який свідчить про те, що у квартирі АДРЕСА_2 , ще до укладення із відповідачем ОСОБА_2 . Договору дарування від 21.03.2013 року, позивач ОСОБА_1 вже володіла і користувалась у квартирі АДРЕСА_5 .
Крім того, надана стороною позивача ОСОБА_1 письмова Відповідь КП «ЖКС «Вузівський» за № 226/01-22 від 18.05.2022 року на адвокатський запит за вих. № 23 від 13.05.2022 року, є офіційним документальним підтвердженням інформації про те, що станом на 2022 рік у квартирі АДРЕСА_4 :
1) користувачами комунальних послуг формально обліковуються наступні 4 особи: ОСОБА_2 (о/р № НОМЕР_3 ), ОСОБА_1 (о/р № НОМЕР_4 ), ОСОБА_3 (о/р № НОМЕР_5 ), ОСОБА_4 (о/р № НОМЕР_6 ) ;
Також, судом досліджена надана стороною позивача ОСОБА_1 копія Акту від 17.08.2022 року, складеного усіма існуючими на теперішній час співвласниками та співкористувачами (мешканцями) квартири АДРЕСА_3 ( ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ), розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , та засвідченого посадовою особою «КП «ЖКС «Вузівський» на підтвердження фактичного порядку володіння та користування квартирою АДРЕСА_3 , який існує між всіма мешканцями квартири АДРЕСА_3 , і на підтвердження відсутності з квітня 2013 року і по теперішній час у відповідача ОСОБА_2 будь-якого права власності та/або права користування у квартирі АДРЕСА_3 , а також на підтвердження фактичної відсутності самого відповідача ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_3 з квітня 2013 року і по теперішній час. Особи, які підписали цей Акт, були встановлені посадовою особою «КП «ЖКС «Вузівський» та цією ж посадовою особою «КП «ЖКС «Вузівський» були засвідчені підписи означених осіб-підписантів цього Акту.
Окрім цього, судом також досліджена надана стороною позивача ОСОБА_1 копія Інформаційної довідки № 312564710 від 17.10.2022 року, сформованої приватним нотаріусом приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Терлецькою О.В. щодо об`єкта нерухомого майна квартири АДРЕСА_2 .
Суд робить висновок, що дана Інформаційна довідка № 312564710 від 17.10.2022 року, як і складений співвласниками та співкористувачами(мешканцями) квартири АДРЕСА_3 Акт від 17.08.2022 року, також додатково документально підтверджує:
- факт укладення між сторонами Договору дарування від 21.03.2013 року і перехід права власності на житлове приміщення від колишнього власника ОСОБА_2 до нового власника ОСОБА_1 ,
- повну відсутність у відповідача ОСОБА_2 після 21.03.2013 року будь-якого права власності та/або права користування у квартирі АДРЕСА_2 ,
- що станом на теперішній час у квартирі АДРЕСА_3 відсутні які-небудь інші частки та/або приміщення, які б знаходились у власності ОСОБА_2 та/або в його особистому володінні/користуванні,
- що станом на теперішній час відповідач ОСОБА_2 вже не є співвласником та співкористувачем(співмешканцем) квартири АДРЕСА_3 .
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Частина 1 ст. 16 ЦК України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частинами 1 та 2 статті 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.
Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.
Аналогічним чином стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про охорону прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на мирне володіння майном, одночасно гарантуючи у статті 8 Конвенції право на повагу до свого житла.
Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.
На підставі п.1 ч.1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна.
Разом з цим, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
Чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов`язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом попередним власником, у випадку зміни власника.
Виникнення права особи на користування житлом та обсяг цих прав залежить від наявності у цієї особи права власності на це житло, а отже, припинення права власності цієї особи на житло автоматично припиняє і право цієї особи на користування цим житлом.
Верховний Суд України у своєму Листі «Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ» від 01.07.2013 року у розділі «Усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпорядження майном (ст. 391 ЦК)» зазначив, що: «Власник майна вправі звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (негаторний позов).
Досить чисельними є справи про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом припинення права користування житловим приміщенням та скасування реєстрації місця проживання. Стосується це переважно колишніх членів сім`ї власника, колишнього власника або членів сім`ї колишнього власника житла.
При розгляді справ про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та колишнім власником житла, з правовідносинами, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, колишніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї колишнього власника житла.
У першому випадку втрата права користування житловим приміщенням колишнього власника є наслідком припинення його права власності на це приміщення (ст. 346 ЦК), хоча деякі суди до зазначених правовідносин безпідставно застосовують положення ст. 72 ЖК.
Отже, в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.
Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК; ст. 405 ЦК). Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 р. (справа № 6-57цс11).»
Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 34 своєї Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначив, що: «під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.
Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.»
Аналогічні роз`яснення надавав і Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 15 Листа «Узагальнення про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності на житловий будинок» від 01.07.2015 року, зазначаючи, що: «Поширеною категорією справ, що стосуються усунення перешкод у користуванні та розпорядженні належним на праві власності житловим будинком (або його частиною), залишаються справи за позовом існуючого власника до колишнього власника житла, а також позови власника до членів його сім`ї, колишніх членів його сім`ї або членів сім`ї колишнього власника.
Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини 1 статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.
Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.»
Також, згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України і ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року № 6-709цс16 (справа № 688/63/15-ц) зроблено правовий висновок, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК УРСР вбачається, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї.
До того ж, за змістом правових висновків Верховного Суду у Постанові ВС від 29 січня 2018 року у справі № 766/1955/16-ц, новий власник частки майна вправі самостійно звертатись до суду із позовом до колишнього власника(користувача) цієї частки про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Таким чином, аналізуючи наведені норми закону і надані сторонами пояснення та письмові документи, враховуючи висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, а також враховуючи те, що жоден із наданих позивачем ОСОБА_1 документальних письмових доказів не оспорюється відповідачем ОСОБА_2 , суд дійшов висновку, що в минулому, відповідач ОСОБА_2 дійсно мав право власності на 212/1000 ідеальну частку квартири АДРЕСА_2 , яка( відповідно до інформації з Технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_3 відповідача ОСОБА_2 , з Технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_3 позивача ОСОБА_1 , з письмової Відповіді КП «ЖКС «Вузівський» за № 226/01-22 від 18.05.2022 року,з Акту від 17.08.2022 року, складеного усіма співвласниками та співкористувачами(мешканцями) квартири АДРЕСА_3 , та з Рахунків комунальних служб) , яка фактично складається з 1(однієї) житлової кімнати, житловою площею 13,3 кв.м., загальною площею 19,7 кв.м. Однак ця 212/1000 ідеальна частка не виделена в натурі і не має окремої адреси, а має тільки окремі особові рахунки від комунальних служб.
Тому, за відсутності самостійної адреси, право власності на 212/1000 ідеальну частку квартири АДРЕСА_3 стало для відповідача ОСОБА_2 підставою виникнення у відповідача права проживання і користування всією квартирою АДРЕСА_3 і, як наслідок, стало підставою для реєстрації його місця проживання у цій квартирі АДРЕСА_2 .
Потім, внаслідок укладення Договору дарування від 21.03.2013 року, без отримання згоди інших співкористувачів квартири АДРЕСА_3 , відповідач ОСОБА_2 втратив право власності на означену 212/1000 ідеальну частку квартири АДРЕСА_3 , і новим власником і користувачем 212/1000 ідеальної частки квартири АДРЕСА_3 стала позивач ОСОБА_1 .
А оскільки право відповідача ОСОБА_2 на користування 212/1000 ідеальною часткою квартири АДРЕСА_3 було похідним від його права власності на цю 212/1000 частку квартири, то з припиненням права власності відповідача ОСОБА_2 , припинилося і право користування відповідача 212/1000 ідеальною часткою квартири АДРЕСА_2 , оскільки тепер це особиста власність і житло позивача ОСОБА_1 .
При цьому ця 212/1000 частка квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 19,7 кв.м., була єдиним об`єктом власності і користування відповідача ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_3 . Інші частками квартири АДРЕСА_3 користувались і користуються зараз:
- позивач ОСОБА_1 (користувалась до укладення Договору дарування загальною площею 28,0 кв.м. у квартирі АДРЕСА_3 + 19,7 кв.м. після укладення Договору дарування),
- ОСОБА_4 (користувач загальною площею 18,9 кв.м. у квартирі АДРЕСА_3 ),
- ОСОБА_3 (користувач загальною площею 22,4 кв.м. у квартирі АДРЕСА_3 ).
Таким чином вбачається, що укладення між сторонами Договору дарування від 21.03.2013 року і перехід права власності від попереднього власника ОСОБА_2 до нового власника ОСОБА_1 , призвело до повної втрати відповідачем ОСОБА_2 своєї власної частки у квартирі АДРЕСА_2 , і, як наслідок, призвело до повної втрати відповідачем ОСОБА_2 правового статусу співвласника та співкористувача квартири АДРЕСА_2 .
А отже, після укладення між сторонами Договору дарування від 21.03.2013 року, відповідач ОСОБА_2 повністю втратив право користування 212/1000 ідеальною часткою квартири АДРЕСА_2 , яка( відповідно до інформації з Технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_3 відповідача ОСОБА_2 , з Технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_3 позивача ОСОБА_1 , з письмової Відповіді КП «ЖКС «Вузівський» за № 226/01-22 від 18.05.2022 року та з Рахунків комунальних служб) складається з 1(однієї) житлової кімнати, житловою площею 13,3 кв.м., загальною площею 19,7 кв.м., і як наслідок одночасно повністю втратив право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_2 .
А отже позивач ОСОБА_1 є новим власником і користувачем 212/1000 ідеальної частки квартири АДРЕСА_2 , який не давав згоди на вселення та реєстрацію у ній відповідача ОСОБА_2 , відповідач не був членом сім`ї власника спірного житла, відповідач не сплачує за комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню житлового приміщення, реєстрація місця проживання відповідача у квартирі АДРЕСА_2 , перешкоджає позивачу ОСОБА_1 в оформленні субсидій та в переоформленні особових рахунків.
Крім того, оскільки сама 212/1000 ідеальна частка квартири АДРЕСА_2 , не має своєї власної адреси і відповідач ОСОБА_2 , маючи в минулому право власності на цю 212/1000 частку квартири АДРЕСА_3 , зареєстрував в минулому своє місце проживання саме за адресою всієї квартири АДРЕСА_3 , то найбільш ефективним способом правового захисту прав позивача ОСОБА_1 буде саме визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_2 (а не тільки 212/1000 ідеальною часткою квартири АДРЕСА_3 ), оскільки саме це дозволить позивачу ОСОБА_1 в подальшому самостійно зняти відповідача ОСОБА_2 з реєстрації за цією адресою, переоформити на себе особові рахунки у комунальних службах та оформити субсидію.
Тому права позивача ОСОБА_1 , як нового власника 212/1000 часток у квартирі АДРЕСА_3 і як нового співкористувача всієї квартири АДРЕСА_3 , ефективно мають бути захищені саме шляхом пред`явлення цивільного позову про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .
Таким чином, суд, оцінюючи належність, достовірність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з засад виваженості та справедливості, приходить до висновку, що заявлені позивачем ОСОБА_1 позовні вимоги є такими, що ґрунтуються на вимогах закону, є повністю доведеними та обґрунтованими, а отже підлягають задоволенню у повному обсязі.
Крім того, згідно вимог ч. 1 ст. 267 ЦПК України, суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочення виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.
Після укладення між сторонами Договору дарування від 21.03.2013 року і після виникнення спору між сторонами статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено перелік документів, на підставі яких здійснюється зняття з реєстрації місця проживання особи. В цьому переліку, крім інших документів, передбачено надання судового рішення про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, яке набрало законної сили.
Також, станом на теперішній час, пунктом 6 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» також визначено, що орган реєстрації вносить зміни до реєстру територіальної громади на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Також і у правовій позиції в Постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року по справі № 6-57цс11 було зазначено що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.
Отже, рішення суду про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 , є, після набрання ним законної сили, підставою для зняття ОСОБА_2 з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 .
Статтею 141 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 підлягають стягненню понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 992 грн. 40 коп.
Керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 76-80, 81, 83, 141, 259, 263-265, 267, 280-282 ЦПК України, ст. ст. 15, 16, 316, 317, 319, 321, 346, 391 ЦК України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст. 24 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» ст.ст. 150, 155 Житлового кодексу України, -
Позовну заяву ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , реєстрація місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , реєстрація місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 ) про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, задовольнити повністю.
Усунути ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , реєстрація місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 ) перешкоди у користуванні власністю - житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом визнання ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , реєстрація місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 ) таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_2 .
Визначити порядок виконання судового рішення, згідно яким судове рішення по цій цивільній справі про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , реєстрація місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 ) таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_2 , після набрання ним законної сили, є підставою для зняття ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , реєстрація місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 ) з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути з відповідача ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , реєстрація місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь позивача ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , реєстрація місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 ) понесені позивачем судові витрати в розмірі 992 грн. 40 коп.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Апеляційна скарга на заочне рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення суду набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повний текст рішення складено 26.10.2022 року.
Суддя Салтан Л. В.