МАЛИНОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Справа №947/7699/20
Пр. №2/521/214/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2022 року м. Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси в складі:

головуючого судді - Сегеди О.М.,

при секретарі - Наумець К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Одесіцивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про задоволення вимог кредитора спадкоємцем,

встановив:

В квітні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до Київського районного суду м. Одеси з зазначеним позовом до ОСОБА_2 , посилаючись на те, що у вересні 2019 року померла ОСОБА_3 , яка при житті взяла у неї у борг 35000,00 доларів США для придбання дачного будинку, та на підтвердження чого надала їй розписку.

Позивачка зазначала, що ОСОБА_3 збиралась повернути їй борг з продажу одної з квартир, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , або по АДРЕСА_2 , які належали їй на праві власності. В якості гарантії повернення боргу, ОСОБА_3 пообіцяла зробити на її ім`я заповіт, яким заповісти їй зазначені квартири.

30 квітня 2014 року нею, у присутності свідка, було передано ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 35000,00 доларів США, а остання в цей же день склала на її ім`я та на ім`я її сина заповіт, яким все свої майно заповіла їм.

Вказувала, що через деякий час, зі слів ОСОБА_3 їй стало відомо, що остання дачний будинок не придбала, але впевнила її, що хвилюватися не потрібно, оскільки якщо вона не зможе повернути борг і якщо з нею щось трапиться, то вона з сином отримає вище зазначені квартири в спадщину, вартість яких більш ніж вона винна.

Зазначала, що подальшому на її прохання повернути хоча б частину боргу, ОСОБА_3 у червні 2018 року в рахунок погашення частини боргу повернула їй 5000,00 доларів США.

Стверджувала, що після смерті ОСОБА_3 , вона за свої власні кошти поховала її, оскільки у померлої інших родичів не було.

При зверненні до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, їй було повідомлено, що ОСОБА_3 при житті склала заповіт на користь ОСОБА_2 , відповідача у справі.

Позивачка вказувала, що після того, як їй стало відомо, що спадкоємцем за заповітом є ОСОБА_2 , вона звернулась до нього з проханням вирішити питання щодо повернення їй боргу ОСОБА_3 та витрат на поховання померлої, але відповідач від вирішення цього питання став всіляко ухилятися.

Посилаючись на порушення своїх прав, позивачка просила суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь за рахунок спадкового майна грошові кошти в сумі 854536,00 грн., з яких 845490,00 грн. - заборгованість ОСОБА_3 по розписці від 30 жовтня 2014 року, 9046,00 грн. - витрати на поховання та судові витрати.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 13 квітня 2020 року по справі було відкрите спрощене позовне провадження, призначено судове засідання (т. 1 а.с. 20-21).

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 08 вересня 2020 року справу №947/7699/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_2 про задоволення вимог кредитора спадкоємцем було передано на розгляд до Малиновського районного суду м. Одеси за підсудністю (т. 1 а.с. 159-160).

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями Малиновського районного суду м. Одеси від 02 жовтня 2020 року справу було передано на розгляд судді Сегеді О.М. (т. 1 а.с. 164).

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 05 жовтня 2020 року справу було прийнято до провадження та повторно призначено підготовче судове засідання (т. 1 а.с. 165-166).

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 11 лютого 2021 року по справі були викликані для допиту свідки та було продовжено строк проведення підготовчого провадження (т. 1 а.с. 230-231).

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 18 березня 2021 року підготовче провадження по справі було закрите, справа призначена до судового розгляду (т. 2 а.с. 36-37).

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 06 квітня 2021 року по справі була призначена судова почеркознавча експертиза та судова технічна експертиза (т. 2 а.с. 50 - 53).

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 04 червня 2021 року по справі було поновлено провадження та призначено судове засідання (т. 2 а.с. 63-64).

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 20 липня 2021 року по справі була призначена судова почеркознавча та судова технічна експертизи (т. 2 а.с. 86 - 90).

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 04 червня 2021 року по справі було поновлено провадження та призначено судове засідання (т. 2 а.с. 101-102).

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 06 жовтня 2021 року по справі була призначена судова почеркознавча та судова технічна експертизи (т. 2 а.с.117- 123).

26 травня 2022 року до суду надійшов висновок експерта №21-2792 від 17 лютого 2022 року судової почеркознавчої експертизи по матеріалам цивільної справи №947/7699/20 (т. 2 а.с. 132-143).

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 30 травня 2022 року по справі було поновлено провадження та призначено судове засідання (т. 2 а.с. 146-147).

Позивачка та її представник, діючий за ордером від 30 березня 2020 року та за договором про надання правової допомоги від 30 березня 2020 року в судове засідання не з`явились про час і місце слухання справи повідомлялися судом відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України (т.1 а.с. 13, 14, т. 2 а.с. 166, 168, ).

Відповідач та його представник, діюча за ордерами від 19 травня 2020 року та від 01 січня 2021 року в судове засідання не з`явилися, про час і місце слухання справи повідомлялися судом відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України. Представник відповідача надала до суду клопотання про підтримання позовних вимог, просила суд їх задовольнити та розглянути справу за її відсутності (т. 1 а.с. 216, т. 2 а.с. 170).

Раніше відповідач надав відзив на позов, в обгрунтування якого зазначав, що нікому з членів родини та знайомих про бажання ОСОБА_3 придбати дачний будинок або щось інше та наявність будь-яких боргів у неї, не було відомо до тих пір, поки позивачка не звернулась із позовом до суду. Стверджував, що з 2016 року між покійною та позивачкою були припиненні будь-які відношення, саме з приводу того, що остання відмовлялася повернути ОСОБА_3 гроші, які було отримані нею ще у 2015 році.

Вказував, що після того, як ОСОБА_3 захворіла, саме він надавав їй допомогу, а позивачка взагалі не виявляла інтересу до стану здоров`я ОСОБА_3 та не намагалась поновити з нею відношення. Саме ці обставини стали підставою для її рішення оформити на нього заповіт. Вказував, що розписка, на яку посилається позивачка в обгрунтування своїх позовних вимог визиває у нього сумніви щодо її складання ОСОБА_3 . Стверджував, що поховання ОСОБА_3 було здійснено ним, а документи, які були надані до суду позивачкою, остання отримала обманним шляхом (т. 1 а.с. 30, 31, 210-211).

З урахуванням того, що представник відповідача наполягав на розгляді справи за відсутності позивачки та її представника, які були повідомлені про дату, час і місце слухання справи відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, суд дійшов до висновку про можливість розгляду справи за відсутності останніх.

Частиною 1 ст. 223 ЦПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, закріплено право кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку. Тобто зловживання процесуальними правами, спрямоване на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників цього процесу та вимоги названих Конвенції та Кодексу.

Ратифікуючи зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду слідує, що питання про порушення статті 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.

У справах «Рябих проти Росії» (заява № 52854/99, рішення від 24 липня 2003 року, пункт 52) та «Пономарьов проти України» (заява № 3236/03 від 03 квітня 2008 року, пункт 40) Європейський суд з прав людини зазначив, що сторона, яка приймає участь у судовому процесі, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України»).

Суд, з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутності представника позивача, який своєчасно і належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи.

Відповідно до ст. 44 ЦПК України учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається.

Зловживанням процесуальними правами в розумінні процесуального закону є, крім іншого, вчинення (або не вчинення) дій, спрямованих на безпідставне затягування розгляду справи.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, закріплено право кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку. Тобто зловживання процесуальними правами, спрямоване на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників цього процесу та вимоги названих Конвенції та Кодексу.

Ратифікуючи зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду слідує, що питання про порушення статті 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.

У справах «Рябих проти Росії» (заява № 52854/99, рішення від 24 липня 2003 року, пункт 52) та «Пономарьов проти України» (заява № 3236/03 від 03 квітня 2008 року, пункт 40) Європейський суд з прав людини зазначив, що сторона, яка приймає участь у судовому процесі, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»).

Отже, в зв`язку з неявкою позивачки та її представника в судове засідання без поважних причин, суд вважає за можливе провести розгляд справи у їх відсутність та ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів.

Зважаючи на вимоги закону, щодо розумності строку розгляду цивільних справ, суд вважає за необхідне розглянути справу за наявними у ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного.

Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом.

Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються главою 84 книги шостої ЦК України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

З матеріалів справи вбачається, що 30 жовтня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір позики грошових коштів, за умовами якого позивачка передала останній, грошові кошти у розмірі 35000,00 доларів США, а ОСОБА_3 зобов`язувалася повернути їх протягом трьох місяців з дня пред`явлення вимоги про повернення боргу. На підтвердження укладення договору позики, ОСОБА_3 надала позивачці розписку (т. 1 а.с. 6, т. 2 а.с. 95).

За твердженням позивачки, вона свої зобов`язання за договором позики від 30 жовтня 2014 року виконала та передала ОСОБА_3 у борг грошові кошти в розмірі 35000,00 доларів США, що еквівалентно 845490,00 грн.

Будь-яких доказів виконання у повному обсязі ОСОБА_3 своїх зобов`язань, згідно умов договору позики, та які передбачені ст. 545 ЦК України, матеріали справи не містять.

З матеріалів справи вбачається, що при житті ОСОБА_3 неодноразово складала заповіти на своїх родичів, а саме 29 вересня 2012 року ОСОБА_3 склала на ім`я своєї рідної сестри ОСОБА_4 заповіт, яким все своє майно заповіла останній, а також в заповіті зазначила, що якщо ОСОБА_4 помре раніше неї, або не прийме спадщину, то зазначене майно заповідається в рівних частках ОСОБА_2 та ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 111).

Судом встановлено, що батьками ОСОБА_5 були ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про народження та повним витягом з державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження (т. 1 а.с. 57-58, 67).

Від шлюбу у ОСОБА_6 та ОСОБА_7 народилося двоє дітей: ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , що підтверджується свідоцтвами про народження та повним витягом з державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження (т. 1 а.с. 61-62, 69).

12 вересня 1992 року ОСОБА_8 зареєструвала шлюб з ОСОБА_10 та після реєстрації шлюбу змінила своє прізвище на ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб та повним витягом з державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб (т. 1 а.с. 59, 68).

29 вересня 1979 року ОСОБА_9 зареєструвала шлюб з ОСОБА_11 та після реєстрації шлюбу змінила своє прізвище на ОСОБА_4 , що підтверджується повним витягом з державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб (т. 1 а.с. 63-64).

Встановлено, що в період шлюбу у ОСОБА_11 та ОСОБА_4 народилося двоє дітей: ОСОБА_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвами про народження та повними витягами з державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження (т. 1 а.с. 65, 70, 95, 99).

Отже, сторони по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_2 є рідними братом та сестрою та рідними племінниками ОСОБА_3

ІНФОРМАЦІЯ_2 мати сторін ОСОБА_4 , померла, що підтверджується повним витягом з державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть (т. 1 а.с. 66).

30 жовтня 2014 року ОСОБА_3 склала на ім`я позивачки ОСОБА_2 та її сина ОСОБА_12 заповіт, яким все своє рухоме і нерухоме майно в тому числі квартиру АДРЕСА_3 заповіла ОСОБА_2 , а квартиру АДРЕСА_4 заповіла ОСОБА_12 (т. 1 а.с. 7).

Встановлено, що 28 жовтня 2017 року ОСОБА_3 склала на ім`я відповідача ОСОБА_2 заповіт, яким все своє рухоме і нерухоме майно заповіла останньому (т. 1 а.с. 102).

У вересні 2019 року ОСОБА_3 , померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть (т. 1 а.с. 5).

Після її смерті відкрилась спадщина у вигляді квартири АДРЕСА_3 , яка належала померлій на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 20 березня 2008 року, квартири АДРЕСА_4 , яка належала померлій на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 30 жовтня 2014 року, 47/100 частин житлового будинку по АДРЕСА_5 , яка належала померлій на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13 січня 2016 року (т. 1 а.с. 120, 122, 124).

Судом встановлено, що 30 жовтня 2014 року право власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_4 було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (т. 1 а.с. 190-192).

15 травня 2008 року право власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_3 було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (т. 1 а.с. 193-194).

Згідно висновку про вартість об`єкта оцінки від 10 березня 2020 року вартість квартири АДРЕСА_3 станом на 10 березня 2020 року складає 872255,00 грн. (т. 1 а.с. 125).

Відповідно до висновку про вартість об`єкта оцінки від 10 березня 2020 року вартість квартири АДРЕСА_4 станом на 10 березня 2020 року складає 560460,00 грн. (т. 1 а.с. 131).

Згідно висновку про вартість об`єкта оцінки від 10 березня 2020 року вартість 47/100 частин житлового будинку по АДРЕСА_5 складає 85618,00 грн. (т.1 а.с.137).

Спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_3 є відповідач ОСОБА_2 , який прийняв спадщину, шляхом подачі в установлений законом строк, а саме 22 жовтня 2019 року до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Пучковій І.А. заяви про прийняття спадщини (т. 1 а.с. 48).

Отже, відповідач ОСОБА_2 є єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_3 .

Згідно ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Заповіт - це особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Це право тісно пов`язано з особою, а тому вчинення заповіту через представника не допускається.

За своєю юридичною природою заповіт є одностороннім правочином, який дійсний за умови додержання встановленої законом форми та змісту.

Загальні вимоги до форми заповіту згідно з нормами ст. 1247 ЦК такі: заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання; заповіт має бути особисто підписаний заповідачем та посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими, визначеними у статтях 1251-1252 ЦК.

Цивільний Кодекс України проголошує принцип свободи заповіту, відповідно до якого заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Крім того, він може без зазначення будь-яких причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування.

Відповідно до ст. 1254 ЦК України кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним.

Частинами 1, 5 ст. 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Оскільки після смерті ОСОБА_3 відповідач прийняв спадщину, то в силу ст. 1268 ЦК України у нього виникло право володіння та користування спадковим майном.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного суду України від 23 січня 2013 року у справі № 6-164 цс12 в спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України.

Встановлено, що 11 грудня 2019 року позивачка ОСОБА_2 також звернулася до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Пучковій І.А. з заявою про прийняття спадщини як за законом, так і за заповітом (т. 1 а.с. 96).

Оскільки відповідач заперечував факт отримання ОСОБА_3 у позивачки ОСОБА_2 у борг грошових коштів та надання нею розписки, то за клопотання представника відповідача по справі була проведена судова почеркознавча експертиза розписки від 30 жовтня 2014 року, яка за твердженням позивачки була надана померлою на підтвердження укладення між ними договору позики від 30 жовтня 2014 року.

З змісту висновку експерта № 21-2792 судово-почеркознавчої експертизи від 17 лютого 2022 року вбачається, що текст досліджуваної розписки виконаний не ОСОБА_3 , а іншою особою (особами). Підпис від імені ОСОБА_3 , розміщений в нижній частині зворотної сторони наданої на експертизу розписки від 30 жовтня 2014 року, складеною та підписаною від імені ОСОБА_3 , виконаний не самою ОСОБА_3 , а іншою особою. Досліджений підпис виконаний з наслідуванням підпису (підписам) ОСОБА_3 .

Крім того, текст досліджуваної розписки, який починається та закінчується словами « г. Одесса 20.10.2014 розписка Я, ОСОБА_3 1964 года рождения, паспорт серії НОМЕР_1 виданый Жовтневим РВ УМВС Украины в Одесской области 19.03.1997 года и проживающая в АДРЕСА_1 взяла в долг для личних целей у ОСОБА_13 …» - « Расписка написана мною собственноручно, без какого-либо принуждения в присутствии свидетелей» та рукописні записи «7 июня 2018 г. сумму в розмере 5 тыс. долларов США в счет долга мне возвращены ОСОБА_13 », розмищені в нижній частині зворотної сторони документу, виконані різними особами (т. 2 а.с. 132-144).

Отже, відповідно до висновку експерта розписка від 30 жовтня 2014 року, яка була надана позивачкою до суду в якості доказу існування боргу у ОСОБА_3 перед нею, не була написана та підписана ОСОБА_3 , що свідчить про нікчемність договору позики, який був оформлений у вигляді розписки від 30 жовтня 2014 року та відсутністю у померлої на час смерті боргу перед ОСОБА_2 .

Статтею 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позикодавця до позичальника.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З висновку, викладеного у постанові Верховного суду від 12 травня 2022 року по справі № 725/5212/19 вбачається, що досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 22 серпня 2019 року у справі № 369/3340/16-ц (провадження № 61-7418св18), з яким погодився Верховний Суд у постанові від 06 квітня 2020 року у справі № 464/5314/17 (провадження № 61-10789св18).

Відповідно до частини першої та другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) викладено висновок, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

За таких обставин, суд прийшов до висновку про те, що оскільки розписка від 30 жовтня 2014 року, яка була надана позивачкою ОСОБА_2 до суду в якості доказу існування боргу у померлої ОСОБА_3 перед нею,була написана та підписана не ОСОБА_3 , а іншими особами, тому договір позики від 30 жовтня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є нікчемним, оскільки ніяких договірних відносин між ними виникало і грошові кошти в розмірі 35000,00 грн. ОСОБА_3 при житті від ОСОБА_2 не отримувала.

Вирішуючи спір, встановивши фактичні обставини справи, надавши належну правову оцінку наявним у справі доказам у їх сукупності, з урахуванням висновку судової почеркознавчої експертизи, позовні вимоги про стягнення з відповідача за рахунок спадкового майна суми боргу ОСОБА_3 на користь позивачки ОСОБА_2 задоволенню не підлягають у зв`язку з їх недоведеністю і необґрунтованістю та встановленням відсутність волевиявлення ОСОБА_3 на укладання спірного правочину.

Таким чином, позовні вимоги про стягнення з відповідача за рахунок спадкового майна суми боргу ОСОБА_3 на користь позивачки ОСОБА_2 задоволенню не підлягають у зв`язку з їх недоведеністю і необґрунтованістю.

Що стосується позовних вимог щодо стягнення з відповідача витрат на поховання, то суд вважає, що дані вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що після смерті ОСОБА_3 , позивачка організувала її поховання, що підтверджується свідоцтвом про поховання № НОМЕР_2 від 18 жовтня 2019 року , яке видано на ім`я позивачки (т. 1 а.с. 9).

Крім того, факт організації позивачкою поховання ОСОБА_3 також підтверджується договорами - замовленнями від 18 жовтня 2019 року на придбання речей для поховання на суму 8510,00 грн. та на оплату копкі могили на суму 536,30 грн. (т. 1 а.с. 10, 11).

Доказів, які б спростовували твердження позивачки щодо її витрат на поховання ОСОБА_3 в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до ст. 1232 ЦК України спадкоємці зобов`язані відшкодувати розумні витрати, які були зроблені одним із них або іншою особою на утримання, догляд, лікування та поховання спадкодавця. Витрати на утримання, догляд, лікування спадкодавця можуть бути стягнені не більш як за три роки до його смерті.

За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивачки витрат на поховання підлягають задоволенню і відповідач зобов`язаний відшкодувати позивачці її витрати на поховання ОСОБА_3 в розмірі 9046,30 грн., а саме 8510,00 грн. на придбання речей для поховання та 536,30 грн. на оплату копкі могили.

Своїм правом бути присутніми у судових засіданнях позивачка та її представник розпорядилися на власний розсуд.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Відповідно до п.1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову.

Судовий збір у справі складає 8454,90 грн., який сплачений позивачкою при зверненні до суду. Оскільки позов задоволений частково, то судовий збір підлягає стягненню з відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог. (а.с. 1).

Керуючись ст. 15, 16, 1216, 1220, 1223, 1232, 1235, 1254,1281,1282 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 81, 259, 264, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про задоволення вимог кредитора спадкоємцем - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_6 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_4 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_6 , витрати на поховання в розмірі 9046 (дев`ять тисяч сорок шість) гривень 00 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_6 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_4 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_6 , судовий збір в розмірі 90 (дев`яносто ) гривень 46 копійок.

В інший частини позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 12 жовтня 2022 року.

Суддя: О.М. Сегеда