П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2022 року м. Київ

Справа № 752/1155/20

Провадження: № 22-ц/824/2120/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Борисової О.В., Поліщук Н.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 21 січня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Колдіної О.О.

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 20.01.2017 року по вул. Саперно - Слобідській у м. Києві сталася ДТП за участю автомобіля «BMW Х-5», р.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 , та автомобіля «Peugeot-307» р.н.з. НОМЕР_2 , яким керував він, ОСОБА_1 . У результаті даної ДТП працівниками поліції було складено протокол про адміністративне правопорушення за ст.124 КУпАП відносно ОСОБА_1 .Постановою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 19.04.2017 ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу. Постановою Апеляційного суду м. Києва від 16.08.2018 постанову судді Голосіївського районного суду м. Києва від 19.04.2017 скасовано, а провадження у справі закрито на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, за відсутністю в його, ОСОБА_1 , діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП. 12.12.2018 року АТ «СК «АХА Страхування», у якій була застрахована цивільно - правова відповідальність ОСОБА_2 , виплатило йому, позивачу, 10 513,33 грн. страхового відшкодування. Проте, вартість відновлюваного ремонту автомобіля «Peugeot-307» р.н.з. НОМЕР_2 , згідно рахунку - фактури №65 від 04.12.2018 ТОВ «Майстеравто» становить 21 174,00 грн., а тому з відповідача на його користь підлягає стягненню різниця у розмірі 10 660,67 грн. Окрім того, у зв`язку із доказуванням своєї невинуватості у вищевказаній дорожньо-транспортній пригоді він, позивач, зазнав матеріальних збитків, які складаються із витрат на професійну правничу допомогу, витрат на проведення експертизи, а також проїзду з м. Донецька до м. Києва та оренди квартири, що загалом становить 67 265,71 грн. Також, у зв`язку з пошкодженням його транспортного засобу та відмовою винної особи відшкодувати завданий збиток, він, позивач, змушений був змінити свій звичний спосіб життя, нести додаткові витрати на тривалі поїздки, чисельні правові консультації. Вказані обставини стали причиною завдання йому моральних страждань, які він оцінив у 100 000 грн.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 21 січня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що у постанові апеляційного суду встановлено, що дії водія ОСОБА_2 не відповідали вимогам ПДР та знаходились в причинному зв`язку з виникненням аварійної обстановки та настанням дорожньо-транспортної пригоди. Вказана постанова стала підставою для складення відносно відповідача протоколу про адміністративне правопорушення, однак, лише 30.06.2021 року постановою Голосіївського районного суду м. Києва ОСОБА_2 було визнаним винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Страховиком відповідача лише частково було сплачено страхове відшкодування, автомобіль досі залишається не відремонтованим. Також зазначив, що відповідач, отримавши судове рішення, постанову Голосіївського районного суду м. Києва від 19.04.2017 року, з метою отримання незаконного страхового відшкодування звернувся до свого страховика та отримав страхове відшкодування у розмірі 89 802,20 грн, з яких 43 534,59 грн страховику відповідача було повернуто його, ОСОБА_1 , страховиком, а решту 46 268,21 грн стягнуто з нього, позивача, в судовому порядку. За фактом використання неправомірного судового рішення також відкрите кримінальне провадження. Окрім збитків, завданих внаслідок ДТП, йому, позивачу завдано збитків, пов`язаних із доказуванням у судах своєї невинуватості у ДТП; ним понесені витрати, пов`язані з поїздками з місця постійного проживання (м. Донецьк) до суду у м. Києві, оплатою послуг експертної установи та правової допомоги адвоката. Усі вищенаведені обставини, на його, скаржника, думку, дають йому право на компенсацію матеріального та морального збитку.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 08 грудня 2021 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

За правилом частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів частини 13 статті 7 ЦПК України та частини 1 статті 369 ЦПК України.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам закону не відповідає.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, 20.01.2017 о 23год. 50 хв. по вул. Саперно - Слобідській у м. Києві сталася ДТП за участю автомобіля «BMW Х-5», р.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 , та автомобіля «Peugeot-307» р.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 .

За фактом дорожньо-транспортної пригоди, що сталася 20.01.2017р., було складено протокол про адміністративне правопорушення за ст.124 КУпАП відносно ОСОБА_1 за порушення п.10.1 ПДР України.

Постановою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 19.04.2017 ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу.

Постановою Апеляційного суду м. Києва від 16.08.2018 постанову судді Голосіївського районного суду м. Києва від 19.04.2017 скасовано, а провадження у справі закрито на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що пред`явлення позову одним із власників джерела підвищеної небезпеки до іншого не надає йому перевагу у змагальності сторін і не звільняє від обов`язку доведення своїх позовних вимог. Позивач, як особа, яка ініціювала даний судовий розгляд, не надав належні та допустимі докази того, що відповідачем були порушені його права та інтереси, за захистом яких він звернувся до суду, а вина ОСОБА_2 у судовому порядку у визначений спосіб не встановлена.

Колегія суддів не може погодитись із таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Статтями 28, 29 Закону № 1961-ІV передбачено, що шкода, заподіяна

в результаті ДТП майну потерпілого, - це шкода, пов`язана, зокрема,

з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу, з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП. При цьому у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 79 ЦПК України встановлено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є доказами, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_2 посилався на відсутність юридичного факту його вини у спричиненні позивачу матеріальних збитків внаслідок ДТП.

Разом з тим, як убачається зі змісту постанови Апеляційного суду м. Києва від 16 серпня 2018 року, суд, закриваючи провадження у справі у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, виходив із письмових доказів, наявних в матеріалах справи, зокрема, фотографій, висновку експерта № 19908/17-52/19909/17-52 від 21.06.2018 року, проведеного на підставі постанови Апеляційного суду м. Києва, та пояснень учасників справи.

При цьому, судом встановлено, що в даній дорожній ситуації водій автомобіля «БМВ» ОСОБА_2 повинен був діяти у відповідності до вимог п.10.1 ПДР України, та, виконуючи його належним чином, мав технічну можливість уникнути дорожньо-транспортної пригоди, а його дії не відповідали вимогам п.10.1 ПДР України, і, з технічної точки зору, знаходились в причинному зв`язку з виникненням аварійної обстановки та настанням дорожньо-транспортної пригоди. При цьому, технічна можливість уникнути дорожньо-транспортної пригоди діями водія автомобіля «Пежо» ОСОБА_1 не визначалася, а повністю залежала від дій водія автомобіля «БМВ» ОСОБА_2 щодо дотримання ним вимог п. 10.1 ПДР України, а за таких обставин, водій автомобіля «Пежо» ОСОБА_1 не мав технічної можливості уникнути пригоди, та в його діях невідповідностей вимогам ПДР України, які б, з технічної точки зору, були умовою створення аварійної обстановки або знаходились в причинному зв`язку з настанням пригоди, не вбачається.

За правилом ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акту, який вступив в законну силу.

Звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні, варто розуміти так, що учасники судового процесу не зобов`язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій адміністративній, цивільній або господарській справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 18 грудня 2019 року у справі № 761/29966/16-ц.

Вищенаведені обставини, встановлені рішенням суду у справі про адміністративне правопорушення, що набрало законної сили, безумовно мають значення при вирішенні даної справи та, ураховуючи вищенаведені положення ч.4 ст. 82 ЦПК України, не підлягають доказуванню при розгляді даної справи, а тому колегія суддів вважає доведеним факт наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями ОСОБА_2 та виникненням ДТП, внаслідок якої позивачу було завдано матеріальних збитків.

Під час розгляду даної справи, вказані обставини відповідачем не спростовані.

Напроти, вказана обставина підтверджується і постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 21.06.2021 року, якою ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП,а провадження у справі закрито у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення.

Отже, висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову з підстав відсутності встановленого у судовому порядку факту вини ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, є помилковим.

У постанові 24 липня 2019 року у справі № 316/1654/15-ц Верховний Суд зазначив, що у разі відсутності преюдиційного доказу вини особи у завданні шкоди, зазначена обставина підлягає встановленню у ході розгляду цивільної справи. Не притягнення особи до адміністративної відповідальності з будь-яких причин за порушення Правил дорожнього руху не свідчить про відсутність підстав для цивільно-правової відповідальності за завдану шкоду. Винність особи у вчиненні ДТП та завданні шкоди у цивільній справі підлягає доведенню у загальному порядку. Обов`язок доведення відсутності вини у заподіянні шкоди покладається на особу, яка завдала шкоду.

Матеріали справи свідчать, що вартість майнового збитку, завданого ОСОБА_1 пошкодженням автомобіля внаслідок ДТП, яка сталася з вини відповідача, перевищує виплачений позивачу розмір страхового відшкодування.

При цьому, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що відносини між відповідачем та його страховиком АТ «СК «АХА» регулюються умовами, визначеними у договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, та правилами статті 29 Закону № 1961-IV, згідно з якою у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Оскільки АТ «СК «АХА» виплатило позивачу страхове відшкодування у розмірі, визначеному статтею 29 Закону № 1961-IV (вартість відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням фізичного зносу), то у страховика не виникло обов`язку з відшкодування різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою, незважаючи на те, що збитки є меншими від страхової суми (ліміту відповідальності).

Різниця між виплаченою ОСОБА_1 страховиком сумою страхового відшкодування та вартістю відновлювального ремонту автомобіля, пошкодженого у ДТП, викликана у тому числі законодавчими обмеженнями щодо відшкодування шкоди страховиком, а саме врахуванням зносу при відшкодуванні витрат, пов`язаних із відновлювальним ремонтом транспортного засобу.

За таких обставин саме ОСОБА_2 , як особа винна у вчиненні ДТП, зобов`язаний сплатити позивачу таку різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), що складає 10 660,67 грн (21 174-10 513,33).

Щодо позовних вимог про стягнення збитків та моральної шкоди, колегія суддів зазначає наступне.

Обґрунтовуючи позовні вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 100 000 грн та збитків у розмірі 67 265,71 грн (витрат на забезпечення правосуддя), ОСОБА_1 посилався на те, що у зв`язку з необґрунтованим притягненням його до адміністративної відповідальності, він вимушений був в судовому порядку відстоювати свої законні права та інтереси та постійно перетинати лінії розмежування в районі бойових дій, щоб доїхати до м. Києва, оскільки місцем його проживання є м. Донецьк. Вказані обставини завдали йому душевних страждань, пов`язаних, в тому числі, з ризиком для життя. Окрім, того він вимушений був нести незаплановані витрати, пов`язані із експлуатацією транспортного засобу (заправка паливом, заміна масла), орендою житла у м. Києві, наданням адвокатських та експертних послуг.

Відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Отже, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.

Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

При цьому, такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.

Однак, наведені позивачем обставини не перебувають у причинному зв`язку між винними діями відповідача, які стали наслідком виникнення ДТП, та завданням позивачу матеріальної шкоди внаслідок пошкодження автомобіля, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення загальних витрат, пов`язаних із забезпеченням правосуддя та транспортних витрат, пов`язаних із перебуванням у м. Києві, в розмірі 67 265,71 грн задоволенню не підлягають.

За змістом статей 23, 1167 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 01 вересня 2020 року у справі справа № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19) дійшла висновку, що виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

З огляду на природу інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Оцінюючи в сукупності встановлені обставини справи, колегія суддів вважає, що позивачу протиправними діями ОСОБА_2 , які призвели до дорожньо-транспортної пригоди, було завдано моральну шкоду, яка перебуває у безпосередньому причинному зв`язку із цими діями останнього.

В той же час, ОСОБА_1 , заявляючи вимоги про стягнення моральної шкоди у розмірі 100 000 грн не надав доказів в обґрунтування вказаної суми, а тому колегія суддів, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, беручи до уваги характер вчиненого правопорушення, характер та обсяг моральних страждань, перенесених позивачем у зв`язку із пошкодженням майна, характер немайнових втрат позивача, доходить висновку про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 5000 грн.

Суд першої інстанції не дотримався вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів та, як наслідок, надійшов помилкового висновку про відмову в позові.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення у відповідності з вимогами ч.1 ст.376 ЦПК України є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду викладене, рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 21 січня 2021 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як убачається із матеріалів справи, ціна позову ОСОБА_1 складає 177 926,38 грн, тобто, 1 % від ціни позову, що складає суму судового збору при зверненні до суду із позовом, становить1779,26 грн.

За подання апеляційної скарги позивачем судовий збір сплачено у розмірі 2668,89 грн.

Отже, відповідно до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України, пропорційно розміру задоволених позовних вимог з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 391,43 грн.

Керуючись ст.ст. 369, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 21 січня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) майнову шкоду у розмірі 10 660,67 грн, моральну шкоду у розмірі 5 000 грн., витрати по сплаті судового збору у розмірі 391,43 грн, а всього 16 052,10 грн (шістнадцять тисяч п`ятдесят дві) грн 10 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді О.В. Борисова

Н.В. Поліщук