КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 753/92/21 Головуючий у суді І інстанції Гусак О.С.
Провадження № 22-ц/824/3369/2022 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

3 листопада 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Ігнатченко Н.В., суддів: Мережко М.В., Савченка С.І., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 9 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Авіакомпанія СкайАп», третя особа - Посольство України в Турецькій Республіці, про захист прав споживачів та відшкодування матеріальної і моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Авіакомпанія СкайАп» (далі - ТОВ «Авіакомпанія СкайАп»), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Посольство України в Турецькій Республіці, про захист прав споживачів та відшкодування матеріальної і моральної шкоди.

На обґрунтування позовних вимог зазначила, що нею 8 травня 2020 року на офіційному сайті авіакомпанії «SkyUp Airlines» був придбаний електронний квиток на спец. рейс PQ 492 зі Стамбулу (Турецька Республіка) до Києва на 12 травня 2020 року о 12 год. 50 хв., проте з вини авіаперевізника ТОВ «Авіакомпанія СкайАп» час вильоту постійно змінювався, а сам рейс неодноразово відкладався, що спричинило їй значний дискомфорт і душевні страждання в умовах карантинних обмежень та складнощів трансферу до аеропорту. Працівники Посольства України в Турецькій Республіці та на «гарячій лінії» відповідача повідомляли різну інформацію про час вильоту, тому позивач, будучи вагітною та знаходячись за 1100 км від Стамбулу, змушена була змінювати квиток на автобус й не могла коректно спланувати свій приїзд до аеропорту.

Крім того, в аеропорту інформація про виліт змінювалась щопівгодини, за весь час очікування ніякої допомоги чи інформації щодо причин і точного часу вильоту не надавалось. Авіарейс PQ 492 сполученням Стамбул-Київ фактично був здійснений лише 13 травня 2020 року о 01 год. 53 хв. Відповідач у відповідь на надіслану претензію зазначив про виплату позивачу часткової компенсації у розмірі 2 189,64 грн, однак на банківську карту вона отримала лише 1 753,86 грн.

Вищенаведене свідчить про недобросовісність відповідача, неповажне ставлення до пасажирів та невиконання своїх зобов`язань як авіаперевізника. Порушення прав позивача як споживача спричинило негативні наслідки і завдало моральної шкоди у вигляді душевних страждань, нервового потрясіння, напруженості та дискомфорту.

Посилаючись на ненадання ТОВ «Авіакомпанія СкайАп» належних послуг, ОСОБА_1 просила суд за рахунок відповідача відшкодувати їй вартість авіаквитка (як компенсацію за значну затримку рейсу) у розмірі 4 898,00 грн, недоплачену компенсацію за претензією у розмірі 435,78 грн, моральну шкоду у розмірі 35 000,00 грн.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 9 квітня 2021 рокупозовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ «Авіакомпанія СкайАп» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 2 000,00 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач 13 травня 2020 року о 01 год. 53 хв. здійснив послуги щодо перевезення позивача, тобто виконав покладені на нього договором перевезення зобов`язання, а позивач була належно повідомлена про затримку рейсу та запланований час вильоту, тому підстави для задоволення вимог про відшкодування вартості квитка відсутні.

Компенсація витрат на автобусні квитки та харчування не відноситься до виключних випадків, які не підлягають оподаткуванню, тому відповідно до положень Податкового кодексу України включається до бази оподаткування ПДВ, до якої входить податок на доходи фізичних осіб та військовий збір, у зв`язку з чим виплата позивачу 80 % від 2 189,64 грн, що становить 1 753,86 грн, є належною сплатою компенсації, відтак суд відмовив у задоволенні вимог про відшкодування недоплаченої компенсації за претензією.

Водночас, внаслідок затримки рейсу позивач не здійснила виліт у запланований час, була змушена чекати в приміщенні аеропорту часу вильоту тривалий час, що завдало їй душевних страждань, тому з урахуванням принципів розумності та справедливості пропорційним відшкодуванням за завдані душевні страждання позивачу є сума 2 000,00 грн.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач через представника - адвоката Никифорова Д.О. звернулася з апеляційною скаргою, в якій просила його змінити з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального і порушення норм процесуального права, ухваливши рішення про стягнення з відповідача грошової суми 4 898,00 грн в якості компенсації за значну затримку рейсу у розмірі повної вартості квитка, 35 000,00 грн моральної шкоди та 9 000,00 грн витрат на правову допомогу.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції невірно застосував норми частини шістнадцятої статті 100, частини третьої статті 106 Повітряного кодексу України та не врахував, що тривала затримка відповідачем рейсу є підставою для виплати позивачу компенсації повної вартості квитка.

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд не звернув уваги на принципи, на яких ґрунтується таке відшкодування, практику Європейського суду з прав людини та інтереси позивача як матері. Суд не зазначив, які саме підстави слугували для зменшення розміру грошовоговідшкодування моральної шкоди, в достатній мірі не врахував усіх обставин, які впливають на визначення розміру відповідної компенсації, глибину та тривалість душевних страждань позивача як вагітної жінки в умовах затримки і очікування авіарейсу. Позивач зазнала певних незручностей, як під час організації здійснення польоту, так і після через нерозв`язання спірної ситуації позасудовим способом, витрачанням свого особистого часу на звернення до суду та у зв`язку з неможливістю захистити порушене право споживача, що негативно позначилося на її психологічному та фізичному стані та призвело до моральних страждань, а неправомірні дії відповідача негативно вплинули на емоційний стан позивача та її плоду. З огляду на викладене, зазначений в оскаржуваному рішенні суду розмір відшкодування не відповідає вимогам розумності та справедливості.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 23 липня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 9 квітня 2021 року повернуто апелянту.

Постановою Верховного Суду від 1 грудня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, ухвалу Київського апеляційного суду від 23 липня 2021 року скасовано, справу передано на розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відзиви на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надійшли.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною першою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 8 травня 2020 року ОСОБА_1 було придбано на офіційному сайті ТОВ «Авіакомпанія СкайАп» («SkyUpAirlines») квиток № 000- на спец. рейс PQ 492 Стамбул - Київ на 12 травня 2020 року о 12 год. 50 хв.

11 травня 2020 року о 15 год. 35 хв. на електронну поштову адресу позивача ІНФОРМАЦІЯ_1 надійшов лист відповідача про змінений час вильоту - 12 травня 2020 року о 21 год. 20 хв.

12 травня 2020 року о 12 год. 25 хв. на електронну поштову адресу позивача ІНФОРМАЦІЯ_1 надійшов лист відповідача про змінений час вильоту - 12 травня 2020 року о 23 год. 50 хв.

12 травня 2020 року о 23 год. 30 хв. у залі аеропорту позивачу повідомлено про змінений час вильоту - 13 травня 2020 року о 01 год. 00 хв.

13 травня 2020 року о 01 год. 53 хв. спец. рейс PQ 492 здійснив виліт.

1 червня 2020 року позивачем направлено претензію відповідачу з вимогою про сплату компенсації за затримку вильоту.

31 серпня 2020 року від відповідача надійшла відповідь на претензію, в якій зазначено про задоволення частково вимог позивача, а саме щодо виплати компенсації у розмірі 1 965,00 грн (витрати на квитки), 224,64 грн (витрати на харчування), в загальній сумі 2 189,64 грн.

28 жовтня 2020 року згідно з наданою роздруківкою на банківську карту позивача зараховано від відповідача 1 753,86 грн.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, а отже підставою цивільно-правової відповідальності як обов`язку відшкодувати шкоду, є заподіяння моральної (немайнової) шкоди іншій особі. Зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.

Згідно з частиною першою статті 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору (частина друга статті 3 ЦПК України).

Аналогічне положення міститься у частині другій статті 3 Повітряного кодексу України.

Відповідно до Преамбули Повітряного кодексу України, Повітряний кодекс України встановлює правові основи діяльності в галузі авіації.

У відповідності до частини першої статті 3 Повітряного кодексу України дія цього Кодексу поширюється на фізичних та юридичних осіб незалежно від форми власності та відомчої підпорядкованості, які провадять діяльність у галузі авіації та використання повітряного простору України.

Правовідносини у галузі авіаперевезення регулюються Конвенцією про уніфікацію деяких правил міжнародних повітряних перевезень від 28 травня 1999 року, яка набрала чинності для України 6 травня 2009 року (далі - Монреальська конвенція), Повітряним кодексом України (далі - ПК України) та Авіаційними правилами України «Правила повітряних перевезень та обслуговування пасажирів і багажу», затвердженими наказом Державної авіаційної служби України від 26 листопада 2018 року № 1239 (далі - Правила повітряних перевезень та обслуговування пасажирів і багажу).

Відповідно до статті 908 ЦК України перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення.

Згідно зі статтею 910 ЦК України за договором перевезення пасажира одна сторона (перевізник) зобов`язується перевезти другу сторону (пасажира) до пункту призначення, а в разі здавання багажу - також доставити багаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання багажу, а пасажир зобов`язується сплатити встановлену плату за проїзд, а у разі здавання багажу - також за його провезення. Укладення договору перевезення пасажира та багажу підтверджується видачею відповідно квитка та багажної квитанції, форми яких встановлюються відповідно до транспортних кодексів (статутів).

Відповідно до частин першої, другої статті 100 ПК України правила авіаперевізника - правила, інструкції і технології, встановлені авіаперевізником, які використовуються при повітряних перевезеннях пасажирів та/або багажу, вантажу, пошти, а також правила застосування тарифів, стандарти та настанови з обслуговування пасажирів і багажу, порядок розгляду претензій та позовів. Правила повітряних перевезень та обслуговування пасажирів, багажу, вантажу і пошти авіаперевізником, суб`єктами з наземного обслуговування, а також галузеві стандарти та нормативи якості такого обслуговування встановлюються авіаційними правилами України та мають бути однаковими для внутрішніх і для міжнародних рейсів.

Згідно з пунктами 1-3 глави 1 розділу ІІІ Правил повітряних перевезень та обслуговування пасажирів і багажу повітряні перевезення виконуються на підставі договору між авіаперевізником і пасажиром. Укладення договору повітряного перевезення та його умови підтверджуються квитком, який видається пасажиру авіаперевізником або агентом з продажу. Квиток надає право пасажиру, зазначеному у квитку, на переліт відповідним рейсом (рейсами) і зобов`язує авіаперевізника здійснити перевезення пасажира і його багажу та надати інші послуги відповідно до договору повітряного перевезення, крім випадків, визначених у пункті 5 цієї глави.

Відповідно до пунктів 1 - 3 розділу XIV вказаних Правил авіаперевізник може затримати або скасувати рейс як з комерційних причин, так і з причин, які не залежать від нього. Авіаперевізник повинен ужити всіх необхідних заходів для уникнення затримки повітряного перевезення пасажирів і багажу. У разі виникнення надзвичайних обставин авіаперевізник має право без повідомлення пасажира скасувати чи затримати рейс або анулювати раніше підтверджене бронювання. В інших випадках авіаперевізник або його агент з продажу зобов`язаний попередити пасажира про затримку або скасування рейсу не пізніше ніж за три години до початку реєстрації.

Встановлено, що листами на електронну поштову адресу ІНФОРМАЦІЯ_1 від 11 травня 2020 року о 15 год. 35 хв. та від 12 травня 2020 року о 12 год. 25 хв. позивача повідомлено про зміну часу вильоту на 21 год. 20 хв. та 23 год. 50 хв. відповідно, тобто за три години до початку реєстрації.

Як вбачається із встановлених місцевим судом обставин, позивач була повідомлена відповідачем про зміну часу вильоту на електронну скриньку, про що вказувала сама позивач. Окрім того, зазначала, що о 22 год. 10 хв. вона пройшла паспортний контроль для вильоту о 23 год. 50 хв. й кожні півгодини час вильоту змінювався.

З огляду на проходження паспортного контролю, наявність повідомлень у приміщенні аеропорту про час прильотів/вильотів позивач після проходження паспортного контролю була обізнана з часом запланованих вильотів.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивач була належно повідомлена про затримку рейсу та запланований час вильоту.

Доводи позивача про отримання нею неправдивої інформації від працівників Посольства України в Турецькій республіці та з «гарячої лінії» ТОВ «Авіакомпанія СкайАп» не можуть бути належними доказами повідомлення позивача про зміну часу вильоту.

Згідно із частиною шістнадцятою статті 100 ПК України пасажир має право на компенсацію від авіаперевізника і надання допомоги у разі відмови у перевезенні, скасування чи тривалої затримки рейсу, зниження класу обслуговування пасажиру в порядку, встановленому цим Кодексом, авіаційними правилами України та міжнародними договорами України.

Розділом XIII ПК України передбачено права пасажира на компенсацію у разі відмови у перевезенні, скасування чи тривалої затримки авіарейсів.

Частиною першою статті 103 ПК України встановлено, що положення цього розділу застосовуються до пасажирів, які вирушають з/до аеропорту, розташованого на території України, а також до пасажирів, які вирушають з/до аеропорту, розташованого в іншій країні, до/з аеропорту, розташованого на території України.

Положення цього розділу застосовуються до пасажирів (регулярних та чартерних рейсів), яким відмовлено у перевезенні проти їхньої волі або рейс яких скасовано чи затримано, за умови, що пасажир має підтверджене бронювання на відповідний рейс та присутній для проходження реєстрації у час, що передбачений правилами авіаперевізника та письмово зазначений (включаючи електронні засоби), або, якщо час реєстрації не зазначено, не пізніше ніж за 45 хвилин до зазначеного часу відправлення, чи забронював рейс, який затримано/перенесено авіаперевізником або фрахтувальником повітряного судна (туроператором) на інший рейс незалежно від причин затримки/перенесення (частина друга статті 103 ПК України).

Відповідно до частини першої статті 104 ПК України у разі якщо авіаперевізник мотивовано очікує на відмову пасажирам у посадці на рейс, він зобов`язаний провести опитування з метою виявлення пасажирів, готових відмовитися від свого підтвердженого бронювання в обмін на узгоджену між пасажиром, який за власним бажанням відмовляється від посадки на рейс, та перевізником винагороду.

Крім виплати винагороди, авіаперевізник зобов`язаний запропонувати пасажиру на вибір: 1) відшкодування впродовж семи днів, яке має бути виплачено готівкою, електронним банківським переказом, банківськими дорученнями або банківськими чеками чи, за наявності засвідченої у письмовій формі згоди пасажира, у вигляді дорожніх чеків, повної вартості квитка за ціною, за якою його придбано, за невикористану частину квитка та за використану частину або частини квитка, якщо рейс більше не задовольняє потреби пасажира, а також за потреби забезпечити зворотний рейс у початковий пункт відправлення за першої можливості; 2) зміну маршруту, яка здійснюється за відповідних транспортних умов: до кінцевого пункту призначення - за першої можливості або у пізніший час за бажанням пасажира та за наявності вільних місць (частина друга статті 104 ПК України).

Статтею 106 ПК України визначена відповідальність авіаперевізника у разі затримки рейсу, зокрема якщо затримка рейсу перевищує п`ять годин, пасажирам має бути запропоновано обслуговування відповідно до частини другої статті 104 цього Кодексу.

Судом встановлено, що спец. рейс PQ 492 маршрутомСтамбул - Київ, на який позивачем 8 травня 2020 року придбано квиток, відкладався 12 травня 2020 року з 12 год. 50 хв. на 21 год. 20 хв., 23 год. 50 хв., 1 год. 00 хв., а фактично здійснив виліт о 1 год. 53 хв.

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що рейс PQ 492 IST - КВР 12 травня 2020 року був визначений як спеціальний для евакуації громадян України з Туреччини в період початку пандемії Covid-19, його було затримано в силу різних обставин, зокрема таких як карантинні процедури, погодження дозволів авіаційними органами обох держав з урахуванням того, що для здійснення такого спеціального рейсу в умовах повного обмеження авіасполучення та форс-мажорних обставин необхідні були відповідні домовленості. Остаточним погодженим часом вильоту за розкладом для евакуації громадян, які тим чи іншим чином не мали змоги повернутись до країни постійного проживання, стало 18-20 UTC і саме від цього часу відраховується час затримки рейсу - 04 год. 18 хв. з причин пізнього прибуття судна з попереднього рейсу.

Так, у випадку затримки рейсу авіаперевізник зобов`язаний надати пасажиру необхідне обслуговування та допомогу (стаття 106 ПК України).

Разом з тим положеннями статті 29 Монреальської конвенції передбачено, що під час перевезення пасажирів, багажу та вантажу будь-який позов стосовно заподіяної шкоди, незалежно від його підстави, чи то на підставі цієї Конвенції, договору, у зв`язку з правопорушенням або на будь-якій іншій підставі, може бути поданий лише відповідно до умов і меж відповідальності, які передбачені цією Конвенцією, без шкоди для визначення кола осіб, що мають право на позов, та їхніх відповідних прав. При будь-якому такому позові штрафи, штрафні санкції чи будь-які інші виплати, що не стосуються компенсації фактичної шкоди, не підлягають стягненню.

Аналогічне положення міститься у глави 2 розділу ХХVІ Правил повітряних перевезень та обслуговування пасажирів і багажу, де зазначено, що авіаперевізник відповідає за шкоду, заподіяну внаслідок затримки в повітряному перевезенні пасажирів і багажу, якщо не доведе, що він, його працівники та агенти з продажу та/або обслуговування вжили всіх можливих заходів для того, щоб уникнути шкоди, або що він (вони) не мав (мали) змоги вжити таких заходів. За неналежне перевезення пасажира і багажу авіаперевізник відшкодовує тільки реальні збитки, доведені пасажиром, але в межах відповідальності за шкоду, встановлену цими Авіаційними правилами.

Зі змісту зазначених норм права випливає, що авіаперевізник відповідає за неналежне перевезення у межах реальних (фактичних) збитків, доведених пасажирами, але не вище ніж розмір відшкодування, встановлений нормами Монреальської конвенції.

Згідно з частиною першою статті 922 ЦК України за затримку у відправленні транспортного засобу, що перевозить пасажира, або запізнення у прибутті такого транспортного засобу до пункту призначення перевізник сплачує пасажирові штраф у розмірі, встановленому за домовленістю сторін, транспортними кодексами (статутами), якщо перевізник не доведе, що ці порушення сталися внаслідок непереборної сили, усунення несправності транспортного засобу, яка загрожувала життю або здоров`ю пасажирів, або інших обставин, що не залежали від перевізника.

Аналогічна норма передбачена статтею 19 Монреальської конвенції.

В розумінні зазначених вище Правил надзвичайні обставини - це обставини, які призводять до тривалої затримки або скасування одного або більше рейсів, навіть якщо відповідним авіаперевізником було вжито всіх розумних заходів, щоб запобігти затримкам або скасуванням. Надзвичайними обставинами є, зокрема, але не виключно, військові дії, масові безлади, диверсія, ембарго, пожежі, паводки чи інші стихійні лиха, вибухи, дії чи бездіяльність державних органів, страйки, технічні перешкоди, що виникли внаслідок відмови та збоїв, несправностей систем електропостачання, зв`язку, комунікацій, обладнання, програмного забезпечення.

Подібна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 17 вересня 2018 року у справі № 761/46018/16-ц.

З огляду на те, що відповідач 13 травня 2020 року о 01 год. 53 хв. здійснив послуги щодо перевезення позивача, тобто виконав покладені на нього договором перевезення зобов`язання, а позивач була належним чином повідомлена про затримку рейсу та запланований час вильоту, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення вимог про відшкодування повної вартості квитка.

Колегія суддів враховує, що рейс, який мав здійснити відповідач в період дії карантинних обмежень в умовах запровадження карантинних заходів у зв`язку із запобіганням поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2, дійсно був виконаний із запізненням, однак позивач не відмовилась від послуг перевезення, скористалась придбаним квитком та прибула до м. Києва, тобто рейс задовольнив потреби пасажира.

Суд першої інстанції, належним чином дослідивши та надавши оцінку поданим сторонами доказам, урахувавши наведені вище норми права, обґрунтовано вважав, що авіаперевізником було вжито всіх розумних заходів, щоб запобігти скасуванню рейсу та його затримці в умовах повного обмеження авіасполучення.

Доказів про понесення майнових збитків внаслідок затримки рейсу позивачем не надано. При цьому відповідач провів відшкодування позивачу компенсації у розмірі 1 753,86 грн за витрати на автобусні квитки та на харчування з урахування оподаткування, що позивачем наразі не оспорюється.

З приводу вимог щодо відшкодування моральної шкоди ТОВ «Авіакомпанія СкайАп» колегія судів відмічає наступне.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну (немайнову) шкоду визначено у статті 1167 ЦК України, частиною першої якої передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частинами першою, другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди; протиправність діяння її заподіювача; наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з`ясувати, зокрема, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Отже, для відшкодування моральної шкоди необхідно встановити та довести наявність усіх складових елементів цивільного правопорушення. Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Причинно-наслідковий зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без будь-яких додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння.

Спори про відшкодування фізичній особі моральної шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної шкоди.

Згідно з частиною третьою статті 101 ПК України дія Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється на повітряні перевезення, крім питань, які врегульовані цим Кодексом, правилами повітряних перевезень пасажирів та вантажів, міжнародними договорами України.

Відносини щодо відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), регулюються Законом України «Про захист прав споживачів».

Захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. При задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди (частини перша, друга статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Таким чином, споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону.

Аналогічний висновок виклав у своїй постанові від 10 квітня 2019 року Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у справі № 360/723/16-ц.

Отже, відповідно до статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. При задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної шкоди.

Згідно із частиною третьою статті 23 ЦК України якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (справа «Станков проти Болгарії», № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, від 12 липня 2007 року).

При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях Європейського Суду, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Зокрема, рішеннях «Тома проти Люксембургу», «Калок проти Франції» (2000) та «Недбала проти Польщі», Європейський Суд дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.

Ураховуючи вимоги статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Встановивши що ТОВ «Авіакомпанія СкайАп» було затримано спец. рейс PQ 492 зі Стамбулу до Києва від 12 травня 2020 року, чим завдано душевні страждання позивачу та деякий дискомфорт, оскільки остання не здійснила виліт у запланований час та вимушена була чекати в приміщенні аеропорту тривалий час вильоту, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув на користь позивача моральну шкоду у розмірі 2 000,00 грн, врахувавши при цьому принципи законності, об`єктивності та справедливості.

Схожий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 5 лютого 2020 року у справі № 243/9071/18.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що визначаючи розмір моральної шкоди, суд не звернув уваги на принципи, на яких ґрунтується таке відшкодування, практику Європейського суду з прав людини та інтереси позивача як матері, а зазначений в оскаржуваному рішенні суду розмір відшкодування не відповідає вимогам розумності та справедливості, є необґрунтованими та суперечать дійсним обставинам справи, встановленим судом першої інстанції, зокрема, завчасне повідомлення позивача про вимушену затримку та здійснення їй матеріальної компенсації.

Доводи позивача про її місцезнаходження на значній відстані від Стамбулу (1100 км) та необхідність зміни нею квитка на автобус ніяким чином не впливають на межі обов`язку відповідача з перевезення пасажира саме зі Стамбулу до Києва.

Розмір стягнутої судом моральної шкоди, на переконання колегії суддів, є розумним, виваженим, пропорційним та відповідає обсягу душевних, емоційних та психологічних переживань, глибині і тривалості моральних страждань, яких зазнала ОСОБА_1 12 травня 2020 року у результаті затримки сцец. рейсу, який здійснювало ТОВ «Авіакомпанія СкайАп».

Зазначене також узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц, відповідно до якого визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

В силу частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 6 грудня 2007 року).

ЄСПЛ вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції по суті спору визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж доводи апеляційної скарги позивача.

Аргументація апеляційної скарги ґрунтується на власному тлумаченні і розумінні стороною позивача спірних правовідносин та положень законодавства, вона не спростовує правильність висновків суду першої інстанцій і не дає підстав вважати, що районним судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, то розподіл судових витрат позивача на правову допомогу за перегляд справи в апеляційному суді відповідно до вимог статей 134, 137, 141, 382 ЦПК України не проводиться. Водночас позивач звільнена від сплати судового збору на підставі частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», тому судові витрати у вигляді судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції слід віднести в рахунок держави.

Зважаючи на положення частини третьої статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Дарницького районного суду міста Києва від 9 квітня 2021 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Судді: Н.В. Ігнатченко

М.В. Мережко

С.І. Савченко