П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 жовтня 2022 року

м. Рівне

Справа № 569/965/19

Провадження № 22-ц/4815/1164/22

Головуючий у Рівненському міському суді

Рівненської області: суддя Галінська В.В.

Рішення суду першої інстанції

(вступна і резолютивна частини) проголошено:

о 10 год. 09 хв. 12 липня 2022 року

у м. Рівне Рівненської області

Повний текст рішення складено: 12 липня 2022 року

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: суддя Хилевич С.В.

судді: Ковальчук Н.М., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Мороз А.В.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

відповідач: ОСОБА_2 ;

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору,: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Рівненський міський відділ державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів);

за участі: представника ОСОБА_1 адвоката Шевчука Вітора Сергійовича,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Шевчука Віктора Сергійовича на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 12 липня 2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору,: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Рівненський міський відділ державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів); про виділ частки у натурі зі спільної часткової власності,

в с т а н о в и в:

У січні 2019 року в суд звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору,: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Рівненський міський відділ державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) (далі Рівненський МВ ДВС); про виділ частки у натурі зі спільної часткової власності. Мотивуючи вимоги, позивачем вказувалося, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 17 листопада 2006 року №2-2481 їй на праві власності належить 3144/10000 частки у житловому будинку АДРЕСА_1 , що розташований на земельній ділянці площею 0, 0595 га. Співвласником іншої частини спірного майна (6289/10000) є відповідач, який набув право власності відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 17 листопада 2006 року №2-2485, а право на 567/10000 ним набуто на підставі договору дарування від 18 травня 2009 року. Сумарна частка ОСОБА_2 склала 6856/1000. Вважає, що між сторонами не було досягнуто згоди з приводу користування, утримання та збереження нерухомого майна, а, отже, між ними існує спір щодо порядку користування надвірними спорудами та деякими внутрішніми приміщеннями житлового будинку.

Тому просила припинити її право спільної часткової власності у житловому будинку з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 , виділивши у натурі 3144/10000 частки житлового будинку за цією адресою відповідно до варіантів розподілу запропонованих судовим експертом за наслідком проведеної судової експертизи з визначення технічної можливості поділу нерухомого майна зі спільної часткової власності та визнавши за нею право особистої приватної власності на цю частку як на самостійний об`єкт нерухомого майна.

Рішенням Рівненського міського суду від 12 липня 2022 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору,: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Рівненський МВ ДВС; про виділ частки у натурі зі спільної часткової власності.

У поданій через свого представника адвоката Шевчука В.С. апеляційній скарзі позивач, вважаючи оскаржуване рішення незаконним і необґрунтованим, що полягало у невідповідності висновків суду обставинам справи, що призвело до незастосування норм матеріального права, які підлягали до застосування, просила його скасувати та задовольнити позовні вимоги.

Обґрунтовуючи її, зазначалося про помилковість тверджень суду щодо відсутності належних і допустимих доказів, які свідчили би про технічну можливість поділу приміщення, що перебуває у спільній частковій власності, а саме відповідного висновку експерта. Вважає, що позивач обмежена у праві виділу частки із майна, що є у спільній частковій власності, адже мирне врегулювання спору неможливе внаслідок заперечення відповідача вирішити відносини позасудовим шляхом. Через це вона обмежена у користуванні та розпорядженні своєю приватною власністю, що суперечить засадам непорушності права приватної власності, яке задекларовано в ст. 41 Конституції України, ст.ст. 316, 317, 319, 321, 364 ЦК України.

Звертав увагу на неврахування судом тих обставин, що фактичний порядок користування спірними приміщеннями сторонами не оспорюється. При цьому житловий будинок фактично є розділеним і складається із двох окремих частин (квартир). Так, у користуванні позивача знаходяться 1-1 кухня площею 6, 3 м2, 1-2 санвузол площею 3, 5 м2, 1-3 коридор площею 4, 3 м2, 1-4 жила кімната площею 12, 5 м2, 1-5 жила кімната площею 16, 4 м2, 1-6 передпокій площею 10, 8 м2, а загальна площа використовуваних приміщень складає 53, 8 м2 та підсобні приміщення ІІІ площею 2, 1 м2, приміщення ІV площею 9, 5 м2 відповідно до нумерації технічного паспорту на будівлю.

Однак судом залишено без вирішення фактично неоспорюваний порядок користування житловими приміщеннями.

Вважає, що суд попередньої інстанції з урахуванням положень ст. 5 ЦПК України повинен був виділити їй у натурі приміщення, які уже перебувають у фактичному користуванні. Натомість перелічених дій вчинено не було, що призвело до порушення прав позивача без з`ясування усіх обставин справи та з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відзив на апеляційну скаргу іншими учасниками справи чи їх представниками не подавався, хоча про таке право їм роз`яснено ухвалою Рівненського апеляційного суду від 15 вересня 2022 року.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив із відсутності належних і допустимих доказів про технічну можливість виділу частки зі спільної часткової власності або поділу житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами відповідно до часток співвласників, а саме висновку експерта у будівельно-технічній експертизі.

Так, 15 березня 2019 року за клопотанням позивача судом було призначено судову будівельно-технічну експертизу з метою визначення технічної можливості виділу ОСОБА_1 у натурі 3144/10000 частки житлового будинку АДРЕСА_1 . Між тим, оплату за проведення експертизи позивачем, на яку було покладено цей обов`язок, здійснено не було, а тому 02 жовтня 2019 року експертною установою матеріали справи було повернуто суду без виконання відповідної ухвали про призначення експертизи.

З такими висновками погоджується і колегія суддів.

Як з`ясовано судом, і ці обставини сторонами не оспорюються, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, що видане 17 листопада 2006 року державним нотаріусом Другої Рівненської державної нотаріальної контори Василютою Л.А., ОСОБА_1 є власником 1/3 частини житлового будинку АДРЕСА_1 .

З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, що виданий 30 березня 2007 року №14081051, видно, що позивач є власником 3144/10000 частки зазначеного житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами.

З реєстру права власності на нерухоме майно вбачається, що ОСОБА_2 є власником 6289/10000 частки житлового будинку АДРЕСА_1 , право на що він набув на підставі свідоцтва про право на спадщину ВЕІ №008735, реєстраційний номер 2-2485, від 17 листопада 2006 року, яке видане Другою Рівненською державною нотаріальною конторою. Також у його власності знаходиться 567/10000 частки цього ж будинку відповідно до договору дарування ВМС №720670 №1589 від 18 травня 2009 року, який посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Усик С.І.

Судом також установлено, що на належні відповідачу 6289/10000 частки та 567/10000 частки житлового будинку АДРЕСА_1 накладено арешт, що підтверджується ухвалою Рівненського міського суду від 02 березня 2018 року у справі №569/2656/18.

Вважаючи, що відповідач усупереч вимогам закону заперечує проти виділу у позасудовому (добровільному) порядку належної їй частки у житловому будинку АДРЕСА_1 , чим порушує її суб`єктивні цивільні права, у січні 2019 року в суд звернулася ОСОБА_1 з відповідним позовом до ОСОБА_2 як співвласника у спільній частковій власності.

Повно і правильно з`ясувавши обставини справи та встановивши, що при вирішенні спірних правовідносин до застосування не підлягають норми матеріального права, на застосуванні яких наполягала позивач, суд першої інстанції обґрунтовано залишив вимоги ОСОБА_1 без задоволення.

Згідно зі ст.ст. 317, 319, 321, 355, 356, 358, 364 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

Власність двох або більше осіб з визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

З роз`яснень, що дані у пунктах 6, 7 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок" від 04 жовтня 1991 року №7, вбачається, що виділ у натурі часток жилого будинку можливий, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом. При вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що виходячи зі змісту ст. 115 ЦК УРСР (аналогічна норма міститься у ст. 364 ЦК України), це можливо, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. В спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності.

Як обґрунтовано зауважив суд попередньої інстанції, оскільки після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку ст. 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, то при цьому власнику, що виділяється, та власнику, що залишається, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого співвласника, мати окремий вхід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна у розумінні вимог ст. 181 ЦК України та п. 10 Порядку присвоєння об`єкту нерухомого майна реєстраційного номера, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 грудня 2010 року №1117 "Про ідентифікацію об`єктів нерухомого майна для державної реєстрації прав на них".

Пунктами 1.2, 3.10 Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, яка затверджена наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року №55 і зареєстрована в Міністерстві юстиції України 06 липня 2007 року за №774/1404041, передбачено, що поділ та виділ частки у натурі здійснюється відповідно до законодавства з наданням Висновку щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна або Висновку щодо технічної можливості виділу у натурі частки із об`єкта нерухомого майна.

Суб`єкт господарювання готує Висновок щодо технічної

можливості виділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна

(додаток 2) для укладення договору про виділ в натурі частки з

об`єкта нерухомого майна або договору про виділ частки з об`єктів

нерухомого майна, що є у спільній частковій власності.

Виходячи зі змісту норм ст.ст. 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України, слід дійти висновку, що виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності.

Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилася.

Відтак визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників.

Оскільки учасники спільної часткової власності мають права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці у ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частки жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі.

Під неспівмірною шкодою господарського призначення слід розуміти суттєве погіршення технічного стану жилого будинку, перетворення в результаті переобладнання жилих приміщень у нежитлові, надання в рахунок частки приміщень, які не можуть бути використані як житлові через невеликий розмір площі або через неможливість їх використання (відсутність денного світла тощо).

У тих випадках, коли в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина жилого будинку, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на будинок.

Приходячи до переконання про залишення апеляційної скарги без задоволення, колегія суддів бере до уваги те, що ухвалою Рівненського міського суду від 15 березня 2019 року на підставі відповідного клопотання позивача було призначено судову будівельно-технічну експертизу, проведення якої доручено Волинському відділенню Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз.

Натомість 02 жовтня 2019 року цивільну справу №569/965/19 разом із ухвалою про призначення експертизи експертною установою повернуто внаслідок неоплати ОСОБА_1 коштів за проведення експертизи.

Згідно із ст. 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто з цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Оскільки позивач ухилилася від оплати за проведення судової експертизи, а без висновку експерта у будівельно-технічній експертизі чи іншого подібного доказу неможливо вирішити спірні правовідносини між сторонами, тому судом цю обставину правильно враховано при ухваленні оскаржуваного рішення та відмовлено ОСОБА_1 у позові. При цьому не подала позивач і відповідного висновку експерта, складеного на її замовлення у порядку ст. 106 ЦПК України.

Щодо клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи з приводу визначення можливих варіантів виділу ОСОБА_1 у натурі 3144/10000 частки житлового будинку АДРЕСА_1 , яке міститься в апеляційній скарзі, то колегія суддів з ним не погодилася.

Так, відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Як убачається, будь-якої інформації про поважність причин, які унеможливлювали би заявлення позивачем чи її представником клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи у суді попередньої інстанції, доводи апеляційної скарги не містять, а апеляційним судом їх не було здобуто.

Поготів, за клопотанням ОСОБА_1 судом уже призначалася відповідна експертиза, за проведення якої вона оплати не здійснила.

Згідно зі ст.ст. 12, 76, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими доказами: 1.) письмовими, речовими і електронними доказами; 2.) висновками експертів; 3.) показаннями свідків.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, доводи і аргументи заявника про помилковість оскаржуваного рішення на увагу колегії суддів не заслуговують внаслідок їх необґрунтованості.

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання appelatio дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція, по суті, є надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист.

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є його ухвалення судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Шевчука Віктора Сергійовича залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 12 липня 2022 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: 19.10.2022

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: Н.М.Ковальчук

С.С.Шимків