Справа № 755/5730/22
Провадження № 2/755/4631/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" листопада 2022 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі:

Головуючого судді - Хромової О.О.

при секретарі - Кошель К.А.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 про стягнення 3% річних,

В С Т А Н О В И В:

Акціонерне товариство «Універсал Банк» (далі - АТ «Універсал Банк») звернулося до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на свою користь 3 % річних за час прострочення виконання грошових зобов`язань за період з 08 жовтня

2019 року по 26 січня 2022 року в розмірі 9 482,43 доларів США, та судові витрати в розмірі

4 183,45 грн.

Позовні вимоги позивач обґрунтовано тим, що 05 вересня 2007 року між ВАТ «Банк Універсальний» та ОСОБА_1 було укладено Генеральний договір про надання кредитних послуг

№ ВL94 та Додаткову угоду № ВК94-К/1 від 05 вересня 2007 року до Генерального договору, відповідно до умов яких банк надав відповідачу кредит у розмірі 200 000,00 доларів США, зі строком користування до 01 вересня 2027 року та сплатою 14 % річних (базової процентної ставки) за користування кредитом, а відповідач зобов`язався прийняти, належним чином використовувати і повернути Банку кредитні кошти (кредит) та сплатити плату за кредит у порядку та на умовах, зазначених у цьому Договорі.

Оскільки відповідачем були порушені умови договору в частині повернення кредиту та сплати відсотків за його користування та не виконувалися взяті на себе зобов`язання, Банк був змушений звернутися до суду для захисту своїх порушених прав.

08 жовтня 2019 року рішенням Дніпровського районного суду міста Києва у справі

№ 755/9071/13-ц стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість за генеральним договором про надання кредитних послуг від 05 вересня 2007 року № BL94 станом на

05 березня 2015 року в розмірі 141 941, 29 доларів США. Звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 05 вересня 2007 року, а саме: на квартиру:

АДРЕСА_1 , для задоволення грошових вимог ПАТ «Універсал Банк» в рахунок погашення заборгованості за генеральним договором про надання кредитних послуг від 05 вересня 2007 року

№ BL94 у розмірі 141 941,29 доларів США, з яких: сума заборгованості за основним боргом по кредиту 106 422,52 доларів США, відсотки 35 518,77 доларів США. У задоволенні зустрічного позову

ОСОБА_2 до ПАТ «Універсал Банк», ОСОБА_3 про визнання недійсним договору іпотеки відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ПАТ «Універсал Банк», ОСОБА_2 про визнання недійсним договору іпотеки відмовлено.

На виконання зазначеного рішення судом видано виконавчі листи, які стягувачем пред`явлено до виконання.

В рамках виконавчого провадження з виконання вказаного рішення приватним виконавцем прийнято постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника, відповідно до якої проведено опис та накладено арешт на 3/4 частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , а в подальшому вказану частку квартири виставлено на торги в ДП «СЕТАМ». Оскільки торги не відбулися у зв`язку з відсутністю допущених учасників торгів, приватним виконавцем за заявою стягувача прийнято Акт та Постанову про передачу стягувачу у рахунок погашення боргу дане нерухоме майно, у зв`язку з чим заборгованість відкориговано на суму

8 288, 03 доларів США, а тому залишок суми стягнення згідно рішення суду становить

133 653, 26 доларів США.

Станом на дату звернення до суду вказана сума боржником не повернута, рішення суду не виконано, а тому Банк, в порядку частини другої статті 625 ЦК України, просить стягнути з ОСОБА_1 3 % річних від простроченої суми боргу в розмірі 133 653,26 доларів США грн, за період

з 08 жовтня 2019 року по 26 січня 2022 року, що становить 9 482,43 доларів США.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 19 липня 2022 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Сторонам роз`яснено їх процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки.

13 вересня 2022 року від представника позивача АТ «Універсал Банк» до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності та про згоду на ухвалення заочного рішення.

У встановлений судом строк відповідач ОСОБА_1 відзив на позов не подав. Конверт з ухвалою про відкриття провадження та копією позовної заяви з додатками, що направлявся за адресою зареєстрованого місця проживання відповідача, повернувся до суду неврученим з відміткою «Укрпошти» про причини повернення - «Адресат відсутній за вказаною адресою».

Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня

2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б).

Строки для подання відзиву та відповіді на відзив закінчились, а тому відповідно до частини восьмої статті 178 ЦПК України та частини п`ятої статті 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Враховуючи те, що розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, керуючись частиною другою статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані позивачем докази, суд приходить до таких висновків.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 08 жовтня 2019 року з позов ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість за генеральним договором про надання кредитних послуг

від 05 вересня 2007 року № ВL94 станом на 05 березня 2015 року в розмірі 141 941, 29 доларів США. Звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 05 вересня 2007 року, а саме: на квартиру АДРЕСА_3 , загальна площа якої становить 123 кв. м, що належить ОСОБА_3 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу квартири від 30 квітня 2004 року, посвідченого Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зубко І.І. за реєстровим № 1880, шляхом проведення прилюдних торгів в межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною, встановленою на рівні 102 829 доларів США (еквівалентно 2 869 300 грн) для задоволення грошових вимог ПАТ «Універсал Банк» в рахунок погашення заборгованості за генеральним договором про надання кредитних послуг від 05 вересня 2007 року № ВL94 у розмірі 141 941 доларів США 29 центів, з яких: сума заборгованості за основним боргом по кредиту 106 422,52 долари США, відсотки 35 518,77 доларів США. Виконання рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки відстрочено до закінчення дії мораторію, встановленого Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАТ «Універсал Банк», ОСОБА_3 про визнання недійсним договору іпотеки відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ПАТ «Універсал Банк», ОСОБА_1 про визнання недійсним договору іпотеки відмовлено.

З виконання вказаного рішення суду у справі № 755/9071/13-ц Приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Лановенко Л.О. відкрито виконавче провадження № 62125891 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованості за генеральним договором про надання кредитних послуг від 05 вересня 2007 року № ВL94 станом на 05 березня 2015 року в розмірі 141 941, 29 доларів США та судового збору в розмірі 1 827,00 грн.

Згідно із постановою Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Лановенко Л.О. про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 10 вересня 2020 року ѕ частки однокімнатної квартири АДРЕСА_4 ц, передано стягувачу АТ «УніверсалБанк» в рахунок часткового погашення боргу у розмірі 236 369,00 грн, що еквівалентно на дату винесення постанови 8 496,36 доларів США згідно з виконавчим документом - виконавчим листом від 26 лютого 2020 року № 755/9071/13-ц, виданим Дніпровським районним судом міста Києва.

Відповідно до розрахунку заборгованості ОСОБА_1 сума до стягнення за рішенням суду становить 141 941,29 доларів США, сплачено по рішенню суду за період з 08 жовтня 2019 року по

26 січня 2022 року 8 288,03 доларів США, нараховано 3 % річних в розмрі 9 482,43 доларів США.

Частиною першою статті 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до частини другої статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За статтею 11 ЦК України зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать.

Згідно зі статтями 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.

Частиною першою статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

З метою захисту законних прав та інтересів фізичних та юридичних осіб при укладанні договорів, насамперед інтересів кредитора, у главі 49 ЦК України визначено види забезпечення виконання зобов`язання. Інститут забезпечення виконання зобов`язання спрямований на підвищення гарантій забезпечення майнових інтересів сторін договору, належного його виконання, а також усунення можливих негативних наслідків неналежного виконання боржником взятих на себе зобов`язань.

ЦК України передбачає спеціальні способи, які забезпечують захист майнових інтересів кредитора на випадок невиконання чи неналежного виконання своїх зобов`язань боржником, які є видами забезпечення виконання зобов`язання.

У частині першій статті 546 ЦК України зазначено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою.

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (частини першої статті 575 ЦК України).

Згідно із частинами першою, третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Таке забезпечувальне зобов`язання має акцесорний, додатковий до основного зобов`язання характер і не може існувати самостійно (подібний висновок міститься у пункті 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2022 року у справі № 910/17048/17).

Шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законом (зокрема на підставі рішення суду), кредитор задовольняє свої вимоги за основним зобов`язанням в межах предмету іпотеки.

В силу статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Частиною другою статті 625 ЦК України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини щодо виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт (аналогічний висновок міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17).

За своєю правовою природою судове рішення є засобом захисту прав або інтересів фізичних та юридичних осіб.

За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до його ухвалення, але не породжує таке зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства передбачають виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду (аналогічний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17).

Судове рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки засвідчує факт неналежного виконання стороною свого зобов`язання відповідно до цивільно-правових договорів кредиту та іпотеки.

Якщо за рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України (подібний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 у справі № 310/11534/13-ц).

Отже, з аналізу положень статей 526, 575, 599, 611, 625 ЦК України вбачається, що наявність судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, у якому вказана заборгованість за кредитним договором, який боржник належним чином не виконав, свідчить про наявність у кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за невиконання грошового зобов`язання за увесь час прострочення.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 18 травня 2022 року у справі № 918/650/21.

Щодо вимоги позивача про обрахунок 3 відсотків річних від суми заборгованості визначеної в іноземній валюті, а не в гривневому еквіваленті, суд зазначає таке.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (станом на дату виникнення спірних правовідносин), Законом України від 23 вересня

1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» (станом на дату виникнення спірних правовідносин).

Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (станом на дату виникнення спірних правовідносин) встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства.

У частині четвертій статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року

№ 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (станом на дату виникнення спірних правовідносин) наведено вичерпний перелік обставин, за яких особа, яка здійснює валютну операцію, має отримати на її здійснення індивідуальну ліцензію. Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93 не передбачено обов`язку в отриманні індивідуальної ліцензії на передачу/отримання між фізичними особами - резидентами/нерезидентами, які перебувають в Україні, іноземної валюти в позику.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення.

Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від

16 січня 2019 року № 464/3790/16-ц.

Відтак, суд приходить до висновку про необхідність обрахунку 3 відсотків річних від суми заборгованості визначеної в іноземній валюті, зокрема, доларах США, а не її еквіваленті в національній валюті.

Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 14-134цс18 Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом перевірено правильність розрахунку 3 % річних на суму боргу в розмірі

133 653,26 доларів США за період з 08 жовтня 2019 року по 26 січня 2022 року, та встановлено, що стягненню з відповідача ОСОБА_1 підлягає стягненню 9 482,43 доларів США

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі та стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Універсал Банк»

3 % річних у розмірі 9 482,43 доларів США.

Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений позивачем судовий збір у розмірі 4 183,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись статтями 524, 526, 533, 599, 625 ЦК України, статтями

12, 13, 81, 82, 141, 259, 263-265, 280-284, 353 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Позов Акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 про стягнення 3 % річних, - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , на користь Акціонерного товариства «Універсал Банк» (адреса місцезнаходження: м. Київ, вул. Автозаводська, 54/19, ) 3 % річних за прострочення виконання зобов`язання в розмірі 9 482,43 долари США (дев`ять тисяч чотириста вісімдесят два долари США 43 центи) та судові витрати в розмірі 4 183,45 грн (чотири тисячі сто вісімдесят три гривні 45 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Повне рішення суду виготовлено 11 листопада 2022 року.

Суддя О.О. Хромова