ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

17 листопада 2022 року

м. Валки

справа № 591/3505/17

провадження № 22-ц/818/2363/22

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів колегії Маміної О.В. Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря - Гармаш К.В.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: Прокуратура Сумської області, Державна казначейська служба України,

третя особа: Головне управління Державної податкової служби у Сумській області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Валки цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної Казначейської служби України, Прокуратури Сумської області, третя особа: Головне управління Державної податкової служби у Сумській області про відшкодування матеріальної шкоди, завданої діями органів досудового розслідування, прокуратури за апеляційними скаргами Сумської обласної прокуратури та Державної казначейської служби України на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 09 листопада 2021 року, у складі судді Вікторова В.В.

В С Т А Н О В И В :

В липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Зарічного районного суду м. Суми з позовом до Державної казначейської служби України в особі Головного управління Державної казначейської служби у Сумській області, Прокуратури Сумської області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури.

В обґрунтування позову в частині відшкодування матеріальної шкоди, завданої діями органів досудового розслідування, прокуратури позивач зазначив, що 28 березня 2012 року наказом Державної податкової служби у Сумській області № 79-0 був призначений на посаду начальника відділу протидії незаконному обігу підакцизних товарів ГВПМ ДПІ у м. Сумах. 05 квітня 2012 року прокуратурою Сумської області йому пред`явлено обвинувачення за ч. 3 ст. 364 КК України у вчиненні кримінального правопорушення, а наказом Державної податкової служби у Сумській області № 111-0 від 03 травня 2012 року, винесеного на підставі постанови слідчого прокуратури Сумської області Гуменного О.В. від 24 квітня 2012 року, був відсторонений від займаної посади до скасування відсторонення відповідною постановою слідчого (прокурора). Вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 17 січня 2015 року, який набрав законної сили після апеляційного перегляду 16 липня 2015 року ОСОБА_1 визнано невинним у пред`явленому обвинуваченні за частиною третьою статті 364 КК України та виправдано у зв`язку з недоведеністю вини. Вказаним вироком скасовано постанову слідчого прокуратури Сумської області про відсторонення ОСОБА_1 від посади, скасовано обраний під час досудового розслідування запобіжний захід підписку про невиїзд з постійного місця проживання, скасовано арешт на майно, повернуто арештоване майно.

Крім того, Наказом Головного Управління Міндоходів у Сумській області Міністерства доходів і зборів України від 30.07.2015 року №20-о у зв`язку з набранням чинності вироку Ленінського районного суду м. Харкова від 17.01.2015 року позивач був зарахований у розпорядження Головного Управління Міндоходів у Сумській області. Наказом Головного Управління ДФС У Сумській області №195-о від 25.08.2015 року його було призначено на посаду старшого оперуповноваженого відділу оперативного супроводження адміністрування ПДВ оперативного управління ДПІ у м. Сумах Головного управління ДФС у Сумській області, встановлено посадовий оклад згідно зі штатним розписом. В цьому наказі ОСОБА_1 визначено стаж для виплати винагороди за вислугу років станом на 25 серпня 2015 року - 22 роки 06 місяців 07 днів. Згідно наданих довідок про грошове забезпечення ОСОБА_1 від 20.09.2016 року № 42939/8/18-19-05 та від 25.10.2016 року № 10975/ 10/19-29-05-56, в період відсторонення від займаної посади (з 03.05.2015 року по 24.08.2015 року) нарахування оплати праці не проводилось. Оскільки він був звільнений незаконно наказом Державної податкової служби у Сумській області ДПСУ від 03 травня 2012 року №111-0 (що підтверджується виправдовувальним вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 17.01.2015 року) термін вимушеного прогулу повинен рахуватись - з дня відсторонення з 03.05.2012 року по день поновлення на роботі 24.08.2015 року. Згідно листа ХНДІСЕ ім. проф. Бокаріуса від 19.12.2016 року був наданий висновок експертного економічного дослідження № 13915 від 28.02.2017 року, у відповідності до якого станом на лютий 2017 року грошове забезпечення ОСОБА_1 за період з 03.05.2012 року по 24.08.2015 року з урахуванням індексації та компенсації за затримку виплати обчислено в загальній сумі 136447, 26 грн, оплата щорічних відпусток за 2012, 2013, 2014 роки обчислена в загальній сумі 9593,34 грн, матеріальна допомога на оздоровлення при наданні щорічних відпусток за 2013, 2014, 2015 роки обчислена в загальній сумі 8338,14 грн. За проведення зазначеного експертного дослідження позивачем були сплачені кошти в розмірі 3963,60 грн. З ГУ ДФС у Сумській області ДФС України позивач отримав відмову в відшкодуванні заробітної плати за час вимушеного прогулу. Для захисту прав позивач звертався за правовою допомогою до адвоката, вартість послуг якого склала 10000 грн. Таким чином, внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності позивачу була спричинена матеріальна шкода в розмірі 168 342,34 грн, яку вважає за необхідне стягнути з Державної казначейської служби України в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Сумській області за рахунок Державного бюджету України. 13.01.2020 року ОСОБА_1 надав уточнену позовну заяву до Держави Україна в особі Державної Казначейської служби України, Прокуратури Сумської області, третя особа: Головне управління Державної податкової служби у Сумській області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої діями органів досудового розслідування, прокуратури (а.с. 167-174, т. 2).

В уточненій позовні заяві позивач просив стягнути на його користь з держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Прокуратури Сумської області відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 168 342,34 грн, з яких грошове забезпечення ОСОБА_1 за період з 03.05.2012 року по 24.08.2015 рік з урахуванням індексації та компенсації за затримку виплати в загальній сумі 136 447,26 грн, оплата щорічних відпусток за 2012, 2013, 2014 роки в загальній сумі 9 593,34 грн, матеріальна допомога на оздоровлення при наданні щорічних відпусток за 2013, 2014, 2015 роки в загальній сумі 8 338,14 грн, витрати за проведення експертного дослідження 3 963,60 грн, витрати на правову допомогу, а також відшкодувати моральну шкоду, яку оцінює у 1 500 000,00 грн за рахунок коштів Державного бюджету.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 02 червня 2020 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто із Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 181 678,02 грн. на відшкодування моральної шкоди, спричиненої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури, та витрати на правову допомогу у розмірі 10 000,00 грн. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено (а.с. 61-65, т.3).

Постановою Харківського апеляційного суду від 19 листопада 2020 року рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 02 червня 2020 року змінено. Резолютивну частину рішення викладено у новій редакції. Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 181 678,02 грн. на відшкодування моральної шкоди, спричиненої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури, та витрати на правову допомогу у розмірі 10 000,00 грн. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін (а.с. 231-243, т. 3).

Постановою Верховного Суду від 14.04.2021 рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 02 червня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 19 листопада 2020 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Прокуратури Сумської, третя особа Головне управління Державної податкової служби у Сумській області про відшкодування матеріальної шкоди, завданої діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду, скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с. 33-38, т. 4).

Виходячи з позовних вимог та наданого висновку експерта за результатами проведення судової економічної експертизи №5 від 28.08.2020 року ОСОБА_1 просить задовольнити позовні вимоги в частині відшкодування матеріальної шкоди у загальній сумі 158 342,34 грн, з яких: 1) грошове забезпечення за період з 03.05.2012 року по 24.08.2015 року з урахуванням індексації та компенсації за затримку виплати в загальній сумі 136 447,26 грн; 2) оплата щорічних відпусток за 2012, 2013, 2014 роки обчислена в загальній сумі 9593,34 грн; 3) матеріальна допомога на оздоровлення при наданні щорічних відпусток за 2013, 2014, 2015 роки в сумі 8338,14 грн; 4) витрати за проведення експертного дослідження 3963,60 грн, посилаючись на обставини, викладені в уточненій позовній заяві.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 09 листопада 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої діями органів досудового розслідування, прокуратури задоволено. Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 158 342,34 грн, з яких: 1) грошове забезпечення за період з 03.05.2012 року по 24.08.2015 року з урахуванням індексації та компенсації за затримку виплати в загальній сумі 136 447,26 грн; 2) оплата щорічних відпусток за 2012, 2013, 2014 роки обчислена в загальній сумі 9593,34 грн; 3) матеріальна допомога на оздоровлення при наданні щорічних відпусток за 2013, 2014, 2015 роки в сумі 8338,14 грн; 4) витрати за проведення експертного дослідження 3963,60 грн.

В апеляційній скарзі Сумська обласна прокуратура просить апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити та вирішити питання щодо судових витрат.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що вказане судове рішення є необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також постановлене без урахування висновків Верховного Суду щодо розгляду справ зазначеної категорії. Зазначає, що сума відшкодування за рахунок Держави має бути визначена та обґрунтована ОСОБА_1 з посиланням на фактичні обставини справи та належні і допустимі докази. Вказує, що в описовій частині висновку від 28.02.2017 року № 13915, на який посилається позивач, як на підтвердження своїх вимог, зазначено, що надані для дослідження матеріали не містять необхідних первісних даних, у довідках про розмір нарахованого заробітку зазначені неоднозначні дані. Тому вважає, що вказаний висновок не може бути беззаперечним доказом у даній справі. Крім того, вказує, що у висновку № 5 від 28.08.2020 року судової економічної експертизи вказано, що оплата щорічних відпусток та матеріальної допомоги не підлягають компенсації, оскільки вони є разовими виплатами. Виходячи з вищевикладеного вважає, що оскільки у справі предметом позову є вимоги позивача про відшкодування втраченого заробітку на підставі Закону № 266/94-ВР, що регулює порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду, а не вимоги про стягнення з роботодавця вихідної допомоги чи середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, немає підстав для застосування у спірних відносинах Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплат».

В своїй апеляційній скарзі Державна казначейська служба України просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення суперечить вимогам закону, оскільки при його винесенні судом зроблені помилкові висновки та невірно застосовані норми матеріального права. Вважає, що вказане рішення суду суперечить вимогам закону, оскільки при його винесенні судом зроблені помилкові висновки та невірно застосовані норми матеріального права. Також зазначає, що судом першої інстанції невірно кваліфіковано сутність сплачених позивачем коштів за проведення експертного дослідження. Дані витрати пов`язані з проведенням експертизи та не можуть вважатися матеріальною шкодою згідно положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Відзив на апеляційні скарги до суду апеляційної інстанції не надходив.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Порядок відшкодування такої шкоди визначається законом (частина сьома статті 1176 ЦК України). Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадках постановлення виправдувального вироку суду (пункт 1 частини першої статті 2 Закону). Положенням пункту 1 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що громадянинові відшкодовується (повертається), зокрема заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій. Відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів Державного бюджету (стаття 4 вказаного Закону).

Судова колегія з таким висновком суду першої інстанції погоджується, водночас вважає, що розмір відшкодування судом першої інстанції був визначений без урахування всіх обставин справи.

Згідно зі ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом першої інстанції встановлено, що Наказом Державної податкової служби у Сумській області Державної податкової служби України № 79-о від 28.03.2012 року, ОСОБА_1 було призначено на посаду начальника відділу протидії незаконному обігу підакцизних товарів ГВПМ ДПІ у м. Сумах (т.1, а.с. 26-29).

Прокуратурою Сумської області ОСОБА_1 було пред`явлено обвинувачення за ч. 3 ст. 364 КК України, наказом Державної податкової служби у Сумській області Державної податкової служби України від 03 травня 2012 року № 111-0, винесеного на підставі постанови слідчого прокуратури Сумської області Гуменного О.В. від 24.04.2012 року, ОСОБА_1 був відсторонений від займаної посади начальника відділу протидії незаконного обігу підакцизних товарів ГВПМ ДПІ у м. Сумах, до скасування відсторонення від посади відповідною постановою слідчого (прокурора) (т.1, а.с. 30).

17 січня 2015 року вироком Ленінського районного суду м. Харкова по справі № 2024/6989/12, провадження № 1кп/642/37/15 ОСОБА_1 було визнано невинним у пред`явленому звинуваченні за ч. 3 ст. 364 КК України та виправдано у зв`язку з недоведеністю його вини. Виправдувальним вироком було скасовано арешт, накладений постановою слідчого прокуратури Сумської області на майно виправданого ОСОБА_1 , і яке підлягає поверненню. Постанова слідчого прокуратури Сумської області про відсторонення ОСОБА_1 від посади, була скасована (т. 1, а.с. 34-80).

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 16 червня 2016 року, залишеного без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 грудня 2016 року вирок Ленінського районного суду м. Харкова від 17 січня 2015 року відносно ОСОБА_1 залишений без змін (т. 1, а.с. 91-101).

Позивач незаконно перебував під слідством з 03 травня 2012 року, тобто з дати пред`явлення обвинувачення, до 16 липня 2015 року, тобто до дня набрання чинності виправдовувальним вироком, що у сукупності становить 3 роки 2 місяці 14 днів.

Наказом Головного управління Міндоходів у Сумській області № 20-о від 30 липня 2015 року у зв`язку з набранням чинності вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 17.01.2015 року, ОСОБА_1 був зарахований у розпорядження Головного управління Міндоходів у Сумській області (т.1, а.с. 31).

Наказом Головного управління Державної фіскальної служби у Сумській області № 195-о від 25 серпня 2015 року ОСОБА_1 було призначено на посаду старшого оперуповноваженого відділу оперативного супроводження адміністрування ПДВ оперативного управління в ДПІ у м. Сумах Головного управління ДФС у Сумській області, встановивши йому посадовий оклад згідно штатним розписом (т. 1, а.с. 32).

Згідно наданої довідки про грошове забезпечення ОСОБА_1 від 20.09.2016 року № 42939/8/18-19-05-66, підписаної начальником ДПІ у м. Сумах Ю.В. Мельник, в період відсторонення від займаної посади (з 03.05.2012 року по 24.08.2015 рік) нарахування та оплата праці не проводилась.

Згідно із ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 55 Конституції України визначено, що права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Частиною першою вказаної статті визначено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Порядок відшкодування такої шкоди визначається законом (частина сьома статті 1176 ЦК України).

Статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок:

1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян;

2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу;

3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадках постановлення виправдувального вироку суду (пункт 1 частини першої статті 2 Закону).

Положенням пункту 1 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що громадянинові відшкодовується (повертається), зокрема заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій.

Відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів Державного бюджету (стаття 4 вказаного Закону).

Відповідно до частини другої статті 25 Бюджетного кодексу України, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Внаслідок ухвалення Ленінським районним судом м. Харкова 17.01.2015 року виправдувального вироку, позивач ОСОБА_1 має право на відшкодування шкоди, у тому числі заробітку та інших грошових доходів, які він втратив внаслідок незаконних дій, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону, а саме: статті 1176 ЦК України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду».

Відповідно до статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади).

В обґрунтування суми грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 03.05.2012 року по 24.08.2015 року з урахуванням компенсації за несвоєчасну виплату, суми оплати за щорічні відпустки та матеріальної допомоги на оздоровлення, яка надається при наданні щорічних відпусток, позивач послався спочатку на Висновок експертного економічного дослідження № 13915 від 28.02.2017 року, виконаного експертами Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса. В подальшому представник позивача надала суду першої інстанції висновок судового експерта № 5 від 28.08.2020 року, складений на замовлення адвоката Левченка В.П., та проведеного судовим експертом Півень М.Є. (а.с. 102-111, т. 1, а.с. 66-73, т. 4).

Згідно висновку судового експерта № 5 від 28.08.2020 року, проведеного судовим експертом Півень М.Є. станом на серпень 2020 року грошове забезпечення ОСОБА_1 за період з 03.05.2012 року по 24.08.2015 року з урахуванням компенсації за несвоєчасну виплату обчислено в сумі 158271,80 грн.; сума оплати за щорічні відпустки за період з 03.05.2012 року по 24.08.2015 року 9529,47 грн.; матеріальна допомога на оздоровлення, яка надається при наданні щорічних відпусток за період з 03.05.2012 року по 24.08.2015 року 8451,04 грн.

Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані, у тому числі, встановлюються на підставі висновку експерта.

Згідно зі ст.1 Закону України «Про судову експертизу», судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду.

Як вбачається зі змісту ст. 102 ЦПК України, висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.

Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права.

Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.

У висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом - також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків.

Як вбачється з долученого до матеріалів справи висновку № 13915 від 28.02.2017 року, проведеного на замовлення ОСОБА_1 , предметом його дослідження були обставини, які входять до предмета доказування. Дійсно, у висновку не зазначено, що експерт попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, що викликає сумнів у сторін відповідача щодо його правильності.

Між тим, такий висновок може бути прийнятий судом як письмовий доказ.

Представником ОСОБА_1 з метою всебічного та обєктивного вирішення справи було надано до суду висновок експерта за результатами судової економічної експертизи № 5 від 28.08.2020 року, проведеної судовим експертом Півень М.Є., який був попереджений про кримінальну відповідальність за ст.ст. 384, 385 КК України.

Надані суду висновки експертів містять розбіжності, експрет в експертному висновку № 13915 від 28.02.2017 року виходив з того, що грошове забезпечення (без урахування щомісячних ремій) ОСОБА_1 у березні-квітні 2012 року складало 2779,38 грн., де складові заробітку: посадовий оклад - 1250 грн., оклад за спеціальним званням 125 грн., надбавка за вислугу років 412, 50 грн., надбавка за високі досягненя 804, 50 грн., надбавка за роботу в умовах режимних обмежень 187, 50 грн.

Згідно експертного висновку № 5 від 28.08.2020 року експерт виходив з того, що грошове забезпечення (без урахування щомісячних ремій) ОСОБА_1 у березні 2012 року складало 2327,11 грн., де складові заробітку: посадовий оклад 1253,25 грн., оклад за спеціальним званням 125 грн., надбавка за вислугу років 413, 62 грн., надбавка за роботу в умовах режимних обмежень 160, 71 грн. Та у квітні 2012 року складало 1152,61 грн., де складові заробітку: посадовий оклад 382,80 грн., оклад за спеціальним званням 37,50 грн., надбавка за вислугу років 126, 09 грн., надбавка за високі досягненя 245,87 грн., надбавка за роботу в умовах режимних обмежень 47,85 грн.

Між тим, експертне дослідження № 13915 від 28.02.2017 року є неоднозначним, у дослідницькій частині висновку експерт прямо зазначив, що на підставі наданих матеріалів не надається можливість однозначно визначити розмір грошового забезпечення. Крім того, при розрахунку компенсації експертом не враховано кількість робочих днів за досліджуваний період, експерт виходив із кількості календарних днів, за таких обставин колегія суддів вважає, за необхідне взяти до уваги висновки експертного дослідження № 5 від 28.08.2020 року, яким усунуті недоліки експертного дослідження № 13915 від 28.02.2017 року.

Так, із змісту експертного висновку № 5 від 28.08.2020 року вбачається, що розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 за весь час вимушеного прогулу з 03.05.2012 о 24.08.2015 року становить 103 028, 12 грн.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159.

Ст. 1 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" від 19 жовтня 2000 року № 2050-III врегульовано, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

За правилами ст. 1 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Ст. 3 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" передбачено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

За змістом п. 2 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159 (далі-Порядок № 159) компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру: пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат).

П.3 Порядку № 159 унормовано, що компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру.

Також, дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру .

Виплата компенсації втрати частини доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його (доходу) нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.

Відповідно до ст.ст.3, 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати», сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Відповідно до пунктів 4, 5 "Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом (пункт 4).

Так, у зв`язку з набранням чинності вироку Ленінського районного суду м. Харкова від 17.01.2015 року та ухвали Апеляційного суду Харківіської області від 16.07.2015 року, наказом ГУ ДФС у Сумській області від 25.08.2015 № 195-о ОСОБА_1 призначено на посаду старшого оперуповноваженого відділу оперативного супроводження адміністрування ПДВ оперативного управління ДПІ у м. Сумах Головного управління ДФС у Сумській області.

Отже, компенсація за несвоєчасну виплату грошового забезпечення визначається в межах позовних вимог за період з 01 вересня 2015 року по 01 лютого 2017 року, за який приріст індексів інфляції споживчих цін (індексів інфляції) визначений шляхом множення індексів за кожний місяць складає 17,7% отже компенсація за вказаний період становить 18 235, 97 грн. (103 028,12 : 100 х 17,7)

Зважаючи на доведеність факту тривалої протиправної бездіяльності посадових осіб, підтвердженою вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 17 січня 2015 року по справі № 2024/6989/12, яким ОСОБА_1 було визнано невинним у пред`явленому звинуваченні за ч. 3 ст. 364 КК України та виправдано у зв`язку з недоведеністю його вини, а також наданим експертним висновком на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню грошове забезпечення за весь час вимушеного прогулу у сумі 103 028,12 грн., компенсація за несвоєчасну виплату грошового забезпечення у сумі 18 235,97 грн., грошове забезпечення за час відпусток у сумі 9529,47 грн., матеріальна допомога на оздоровлення в межах позовних вимог у сумі 8338, 14 грн., а всього 139 213, 57 грн. (103 028,12 + 18 235,97 + 9529,47 + 8338, 14).

Стосовно стягнення суми коштів в розмірі 3 963,60 грн за проведення судової експертизи № 13915, яку позивачем було сплачено, що підтверджується рахунком № 141 від 18.01.2017 року (а.с. 114, т. 1), колегія суддів вважає, що оскільки висновки вказаного експертного дослідження судом апеляційної інстанції при розгляді справи не були прийняті до уваги, тому вказана сума стягненню не підлягає.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Отже, у цій справі відповідачем є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади. Такими органами у цій справі є прокуратура Сумської області (дії якої призвели до безспірного стягнення коштів) та Казначейська служба (яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює повернення коштів з державного бюджету).

Тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номера чи види рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі№ 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18).

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що апеляційні скаргі підлягають частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю/або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 3, 10, 12, 13, 89, 351, 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Сумської обласної прокуратури задовольнити частково.

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 09 листопада 2021 року змінити.

Стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ) матеріальну шкоду у розмірі 139 213, 57 грн.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.В. Маміна

О.Ю. Тичкова

Повний текст судового рішення виготовлений 28 листопада 2022 року.