ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 643/2267/21 Номер провадження 22-ц/814/2233/22Головуючий у 1-й інстанції Горбунова Я.М. Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Карпушина Г.Л.; суддів: Гальонкіна С.А., Хіль Л.М. при секретарі: Бродській В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 03 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виділення у володіння та користування житлової кімнати та визначення порядку користування квартирою,-

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просив визначити порядок користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , виділивши у його володіння та користування житлову кімнату № НОМЕР_1 площею 16,2 кв.м. та балкон площею 2,8 кв.м.; у володіння та користування відповідача ОСОБА_2 житлову кімнату № НОМЕР_2 площею 11,9 кв.м., комору площею 2,7 кв.м. та балкон 1,8 кв.м., а у володіння та користування відповідача ОСОБА_3 житлову кімнату № НОМЕР_3 площею 12,9 кв.м.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що сторони є власниками спірної квартири. При цьому, відповідно до рішення Московського районного суду м. Харкова від 18.08.2011 року, визначені частки у праві власності на зазначену квартиру, визнано право власності по 1/3 частині за кожним із співвласників ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та припинено право спільної сумісної власності.

Позивач зазначав, що він позбавлений можливості користуватися та володіти своєю часткою в квартирі. Між позивачем та відповідачами як власниками цього нерухомого майна виникають непорозуміння, суперечки з приводу користування, утримання та збереження майна, у зв`язку з чим позивач вважав за необхідне закріпити на рівні судового рішення зазначений вище порядок користування спірною квартирою.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 03 серпня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з таким судовим рішенням, позивач ОСОБА_1 оскаржив його до суду апеляційної інстанції.

В поданій апеляційній скарзі позивач просить зазначене рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апелянт посилається на те, що судом безпідставно відхилено позовні вимоги щодо виділення йому у володіння та користування житлової кімнати та визначення порядку користування квартирою. Так, на думку скаржника, суд першої інстанції помилково дійшов висновку щодо неможливості виділення в користування реальної кімнати на тій підставі, що вона не відповідає розміру реальної частки та щодо порушення цим прав відповідачів.

Крім того, вважає, що ним надано до суду докази неможливості проведення розподілу в добровільному порядку, на що вказує поведінка відповідачів. При цьому сам факт подачі позову вказує на наявність між сторонами спор з питання, що предметом судового розгляду.

Судове засідання проводилося в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін по справі. На момент розгляду справи сторони та інші особи будучи належним чином та завчасно повідомленими про час та місце слухання справи в судове засідання не з`явилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно частинами 1, 6 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, квартира за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності позивачу ОСОБА_1 , відповідачам - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Зазначена обставина підтверджується матеріалами справи, зокрема копіями свідоцтва про право власності на житло від 30.01.1995 року, довідки КП «Харківське міське Бюро технічної інвентаризації Харківської міської ради» про наявність або відсутність інформації про зареєстровані права на об`єкт нерухомого майна з перевіркою відомостей з відкритих інформаційний ресурсів, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 10.06.2021.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 18.08.2011 року визначено частки у праві власності на квартиру АДРЕСА_2 у рівних частинах за ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 по 1/3 частині за кожним із них. Припинено право спільної сумісної власності на зазначену квартиру (а.с.73-74).

За даними технічного паспорту спірна квартира складається з трьох житлових кімнат жилою площею всього 41 кв.м. (16,2 кв.м., 11,9 кв.м., 12,9 кв.м.), коридору площею 9,8 кв.м., ванної кімнати площею 1,9 кв.м., вбиральні площею 0,9 кв.м., комори 2,7 кв.м. та кухні площею 6,5 к.м. (а.с.78-79).

Судом встановлено, що у квартирі за вказаною вище адресою жодна із сторін не проживає та не користується спірними приміщенням, як позивач, так і відповідачі мають у своєму користуванні інші житлові приміщення. Зазначена обставина була підтверджена в судовому засіданні представниками сторін.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що зважаючи на встановлені обставини справи, частка жилої площі, що припадає на частку позивача у праві власності не відповідає розміру житлового приміщення кімнати площею 16,2 кв.м., яку він просив виділити йому у користування, а тому виділення позивачу цієї кімнати суттєво порушить житлові права відповідачів, так як на їх частку залишаються кімнати значно меншої житлової площі.

Крім того, ухвалюючи оскаржуване рішення суд установив, що жодного доказу на підтвердження перешкод у проживанні будь-якої із сторін в спірній квартирі суду не надано, а також позивачем не доведено, що його права чи інтереси невизнані, порушені або оспорювані та потребують захисту або відновлення у спосіб, обраний позивачем.

Колегія суддів з таким висновком погоджується повністю.

Так, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, зокрема статтею 1 Першого протоколу до неї (1952 року) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено і в статті 41 Конституції України, в якій гарантовано право кожному володіти, користуватись та розпоряджатись своєю приватною власністю, набутою у порядку, визначеному законом.

Непорушність права власності закріплено і в статті 321 ЦК України, відповідно до частини першої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном.

Згідно частин першої, третьої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до статті 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

За положенням частини першої, другої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права або інтереси позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав чи інтересів позивач звернувся до суду.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відновлення становища, яке існувало до порушення. Цей спосіб пов`язаний з застосуванням певних заходів, спрямованих на відновлення порушеного суб`єктивного права особи у тому стані, в якому воно існувало до його порушення. Тобто, для того, щоб подати цей позов необхідно, щоб суб`єктивне право не було припинене, і його можна було відновити шляхом усунення наслідків правопорушення. Цей спосіб захисту може знаходити свій прояв у вимогах про усунення перешкод у здійсненні права спільної власності між співвласниками.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо неможливості задоволення позовних вимог про виділення у володіння та користування житлової кімнати, визначення порядку користування квартирою, оскільки на момент розгляду справи ОСОБА_1 фактично добровільно не проживає та не користується спірними приміщеннями, має у своєму користуванні інші житлові приміщення. Вказані обставини не заперечується сторонами.

Крім того, матеріали справи не містять жодних посилань позивача на те, що він вже робив спроби вселитися до квартири, а відповідачі здійснювали перешкоди. Зокрема, він не позбавлений був права звернутися до органів поліції, однак не скористався ним хоча б для офіційного встановлення факту перешкоди у користуванні власністю з боку відповідачів.

Щодо позовних вимог про встановлення порядку користування спірною квартирою, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Встановлення порядку користування приміщеннями квартири між співвласниками, відповідно до змісту статей 319, 358 ЦК України є складовою здійснення ними права спільної часткової власності та не змінює розміру часток належних на праві власності кожному із співвласників.

Відповідно до положень ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За положеннями ст. 361 ЦК України, співвласник має право самостійно розпоряджатись своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість.

Як убачається із матеріалів справи, домовленості між сторонами, щодо користування спірною квартирою не досягнуто.

Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою домовленість щодо користування майном, між співвласниками та наймачами. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

Частинами першою - третьою статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

За положенням ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та не може прийняти доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо доцільності встановлення порядку користування квартирою, оскільки спірна квартира складається із трьох жилих кімнат різної площі (16,2 кв.м., 11,9 кв.м., 12,9 кв.м.), а частка жилої площі, що припадає на частку ОСОБА_1 у праві власності не відповідає розміру житлового приміщення кімнати площею 16,2 кв.м.. яку він просив виділити йому у користування. Так, виділення зазначеної кімнати апелянту суттєво порушить житлові права відповідачів, адже на їхню частку залишаються житлові кімнати значно меншої житлової площі (11,9 кв.м. та 12,9 кв.м.).

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/12779/17.

Таким чином, порядок користування квартирою, про який просить позивач, не враховує баланс інтересів співвласників та не забезпечує рівні умови здійснення ними своїх прав.

Разом з тим, враховуючи, що встановлення зазначеного вище порядку користування квартирою є неможливим в даному випадку, слід дійти висновку про те, що усі приміщення квартири в силу її перебування в спільній частковій власності залишаються приміщеннями загального користування.

Крім того, відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 відносно того, що відповідачами здійснюється порушення його прав шляхом бездіяльності через недоведеність зазначених фактів. Разом із тим, апелянт не позбавлений права звернутися до суду з позовом про усунення перешкод, у випадку їх наявності.

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому задоволенню вони не підлягають.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382-384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 03 серпня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду Верховного Суду.

Повний текст постанови суду виготовлено 17 жовтня 2022 року.

Головуючий суддя : __________________ Г.Л. Карпушин

Судді: __________________ С.А. Гальонкін __________________ Л. М. Хіль