Постанова

Іменем України

19 жовтня 2022 року

м. Київ

справа № 761/17063/20

провадження № 61-5050св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Кудрявська»,

третя особа - Київська міська рада,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 21 лютого 2022 року в складі колегії суддів:

Березовенко Р. В., Лапчевської О. Ф., Мостової Г. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Кудрявська» (далі - ОСББ «Кудрявська»), третя особа - Київська міська рада, про визнання права власності за набувальною давністю.

В обґрунтування позову вказав, що з травня 2000 року він проживає у квартирі АДРЕСА_1 . Після отримання житла він звернувся до забудовника ТОВ «Житло-Буд» з проханням виділити в підземному паркінгу місце для зберігання транспортного засобу. З травня 2000 року він користується машино-місцем НОМЕР_2 у вказаному будинку відкрито і добросовісно, сплачує всі належні платежі понад 20 років, тому вважає, що набув право власності на нього за набувальною давністю.

Короткий зміст ухвалених у справі судових рішень

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 02 листопада 2021 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 21 лютого 2022 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСББ «Кудрявська» витрати за надання професійної правової допомоги в сумі 20 000 грн.

Додатковою постановою Київського апеляційного суду від 30 травня 2022 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСББ «Кудрявська» витрати на правову допомогу в сумі 25 000 грн.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, виходив з того, що позивач не довів факт існування такого нерухомого майна як машино-місце АДРЕСА_2 , оскільки вказане машино-місце відсутнє у технічному паспорті на зазначений будинок.

Відповідач жодним чином не порушив права позивача на спірне майно, користування яким проводиться безперешкодно, тому таке право у обраний позивачем спосіб не підлягає захисту в судовому порядку.

Оскільки відповідач надав підтвердження фактичної оплати витрат на правничу допомогу, вказаний розмір правничої допомоги передбачений умовами договору та погоджений сторонами, а клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу не подано, тому суд першої інстанції вважав, що судові витрати відповідача в сумі 20 000 грн підлягають стягненню з позивача. З цим висновком суду погодився і апеляційний суд.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

До Верховного Суду 08 червня 2022 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на постанову суду апеляційної інстанції, у якій просить її скасувати та передати справу до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідач ОСББ «Кудрявська» визнав фактичне існування машино-місця НОМЕР_2 у підземному паркінгу вказаного будинку, тому висновки судів про недоведеність факту існування такого нерухомого майна є безпідставними, а наданий останнім технічний паспорт на будинок є неналежним та недостовірним доказом.

Спірне машино-місце є окремим об`єктом нерухомого майна, перебуває на балансі ОСББ «Кудрявська» як складова частина підземного паркінгу, що є невід`ємною частиною житлового будинку, яким понад 20 років вільно, відкрито, добросовісно та безперервно володіє та користується позивач.

За таких обставин суди при вирішенні цього спору неправильно застосували норми частини першої статті 344 ЦК України та необґрунтовано відмовили у задоволенні позовних вимог.

Звіт адвоката про надану відповідачу правову допомогу базується на припущеннях та неточностях, а тому неможливо оцінити реальний обсяг наданої правової допомоги, отже і висновок суду першої інстанції про стягнення із позивача на користь відповідача 20 000 грн витрат за надання професійної правової допомоги є необгрунтованим.

Суд апеляційної інстанції безпідставно відхилив подане стороною позивача клопотання про відкладення розгляду справи, призначене на 21 лютого 2022 року, та у порушення вимог процесуального закону розглянув справу за відсутності останнього, порушивши його право на доступ до правосуддя.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 01 липня 2022 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

У липні 2022 року відповідач ОСББ «Кудрявська» подав відзив на касаційну скаргу, мотивований незгодою із її доводами та законністю й обґрунтованістю оскаржуваних судових рішень.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

12 травня 1999 року ОСОБА_1 було видано ордер на жиле приміщення № 017988 серії Б на право заняття квартири АДРЕСА_1 , у якій останній зареєстрував своє місце проживання з 27 травня 2000 року.

У зв`язку з відсутністю паркомісць повноцінних розмірів ТОВ «Житлобуд» запропонувало ОСОБА_1 для безперервного користування (без обмеження граничних термінів) парко місце НОМЕР_2, площею 8 кв. м, зі зниженням тарифу за послуги з його утримання, використання та охорони.

У матеріалах справи наявні квитанції ОСОБА_1 з квітня 2000 року по лютий 2020 року про оплату квартплати, в тому числі послуг з обслуговування паркінгу.

Право власності на гараж (паркомісце) АДРЕСА_2 не зареєстровано, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 26 березня 2020 року та листа БТІ від 15 квітня 2020 року (а.с. 101, 106, т.1).

Згідно із листом КП «Житло-Сервіс» № 110/908-687 від 03 квітня 2020 року Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) не видавалось свідоцтво про право власності на гараж № НОМЕР_1 в підземному паркінгу по АДРЕСА_3 .

Відповідно до акту приймання-передачі об`єкта - багатоквартирного житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3 , ТОВ «Житло Сервіс» передало в управління ОСББ «Кудрявська» 36 паркомісць (а.с. 220-221, т.1).

З технічного паспорта на будинок АДРЕСА_3 , виготовленого на замовлення ОСББ «Кудрявська» станом на 20 жовтня 1999 року, не вбачається наявність машино-місця АДРЕСА_2 на плані вказаного будинку (а.с. 15-16, т.2).

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Частиною восьмою статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам.

Машино-місце (на автостоянці або в гаражі) - площа, необхідна для встановлення одного автомобіля, що складається із площі горизонтальної проекції нерухомого екіпажа з додаванням розривів наближення (захисних зон) до сусідніх екіпажів або будь-яких перешкод (ДБН В.2.3-15:2007. Автостоянки і гаражі для легкових автомобілів).

Відповідно до пункту 78 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, для державної реєстрації права власності на окреме індивідуально визначене нерухоме майно (квартира, житлове, нежитлове приміщення тощо), розміщене в об`єкті нерухомого майна, будівництво якого здійснювалося із залученням коштів фізичних та юридичних осіб, власником такого майна подаються: документ, що підтверджує набуття у власність особою закріпленого за особою об`єкта інвестування, передбачений законодавством (інвестиційний договір, договір про пайову участь, договір купівлі-продажу майнових прав тощо); технічний паспорт на окреме індивідуально визначене нерухоме майно (квартира, житлове, нежитлове приміщення тощо).

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18).

Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшли обґрунтованого висновку про те, що позивачем не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, зокрема законності об'єкта володіння, дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Спірне машино-місце могло стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо б воно мало такий правовий режим, тобто було об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Однак таких обставин у справі не встановлено.

Доводи касаційної скарги про доведеність факту існування спірного нерухомого майна, висновків судів не спростовують, на законність оскаржуваних рішень не впливають, оскільки зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України не відноситься до компетенції суду касаційної інстанції.

Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судами норм матеріального та процесуального права, у тому числі частини першої статті 344 ЦК України, є необґрунтованими.

Разом із тим необґрунтованими є аргументи касаційної скарги про те, що при визначенні розміру стягуваних на користь відповідача витрат на правову допомогу, суд першої інстанції безпідставно узяв до уваги звіт адвоката про надану відповідачу правову допомогу, який на переконання позивача базується на припущеннях та неточностях, а тому неможливо оцінити реальний обсяг наданої правової допомоги.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

У частині четвертій статті 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п?ята, шоста статті 137 ЦПК України).

Надаючи оцінку доводам сторони позивача щодо розподілу судових витрат, суд апеляційної інстанції зазначав про те, що відповідач надав підтвердження фактичної оплати витрат на правничу допомогу, вказаний розмір правничої допомоги передбачений умовами договору та погоджений сторонами (а.с. 25-38, т. 2), а клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу в порядку статті 137 ЦПК України позивачем не подано, тому підставно вважав, що суд першої інстанції правильно стягнув з позивача судові витрати відповідача в сумі 20 000 грн.

Відповідно до частини другої статті 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; 5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їх представники.

Враховуючи те, що позивач надав до апеляційного суду докази своєї тимчасової непрацездатності лише на період до 18 лютого 2022 року, суд обґрунтовано відхилив подане останнім клопотання про відкладення розгляду справи, призначене на 21 лютого 2022 року, зваживши на відсутність перешкод у розгляді справи по суті, відсутність доказів тимчасової непрацездатності представника позивача ОСОБА_2 та врахувавши розумні строки її розгляду (апеляційне провадження у справі відкрито 15 грудня 2021 року).

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду судів та додаткового правового аналізу не потребують, на законність судових рішень не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками судів, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.

Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою.

Із урахуванням того, що інші доводи касаційної скарги є ідентичними доводам заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Щодо клопотання позивача про приєднання нових доказів

10 серпня 2022 року до Верховного Суду надійшло клопотання ОСОБА_1 про приєднання до матеріалів справи нових письмових доказів.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Ураховуючи зазначені положення частини першої статті 400 ЦПК України, у суду касаційної інстанції відсутні правові підстави для прийняття нових доказів та долучення їх до матеріалів справи на стадії перегляду справи у касаційному порядку.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Київського апеляційного суду від 21 лютого 2022 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара