ПОСТАНОВА

Іменем України

29 вересня 2022 року м. Кропивницький

справа № 405/8233/20

провадження № 22-ц/4809/632/22

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючий суддя - Дьомич Л. М. (суддя - доповідач),

судді - Головань А. М., Карпенко О. Л.,

за участю секретаря судового засідання Сорокіної Н.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 20 січня 2022 року (суддя Драний В.В.).

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог та заперечень на позов

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_2 на свою користь матеріальну шкоду у вигляді витрат на оренду автомобіля у сумі 62000,00 грн, матеріальної шкоди у зв`язку з відновленням здоров`я та реабілітацією у розмірі 5089,38 грн та моральної шкоди у розмірі 50000,00 грн.

В обґрунтування вимог зазначив, що 22 травня 2015 року відповідач, керуючи автомобілем «Renault-Logan», р.н. НОМЕР_1 , допустив зіткнення з автомобілем «Volkswagen-Passat», р.н. НОМЕР_2 , за кермом якого перебував позивач. Вироком Ленінського районного суду м. Кіровограда від 12 березня 2020 року, який був змінений ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 20 липня 2020 року у частині призначення покарання, а у решті залишений без змін, відповідача було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 286 КК України та частково задоволено цивільний позов ОСОБА_1 ; стягнуто з ОСОБА_2 на користь потерпілого ОСОБА_1 66460,21 грн в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 55000,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення; позовні вимоги про відшкодування матеріальної шкоди в частині витрат за користування орендованим автомобілем у розмірі 62000,00 залишено без розгляду та роз`яснено потерпілому право на звернення до суду у зазначеній частині вимог у порядку цивільного судочинства.

Вказує, що перебуваючи на стаціонарному лікуванні після ДТП отримав рекомендацію лікаря про оперативне втручання або, як альтернативу, санаторно-курортне лікування за профілем захворювання. Акцентує увагу, що пацієнт має право на усвідомлений вибір лікування. Вважає, що оскільки позивач отримав травми та ускладнення здоров`я внаслідок ДТП з вини відповідача, то останній повинен відшкодувати витрати на санаторно-курортне лікування у розмірі 4804,80 грн, витрати на проїзд до санаторію у розмірі 284,58 грн, всього 5089,38 грн.

Також зазначається, що позивач був позбавлений можливості пересуватися на власному автотранспорті, а тому у період із серпня 2015 року по липень 2016 року був змушений орендувати автомобіль на підставі договору оренди транспортного засобу від 27 липня 2015 року. Потребу у користуванні автомобілем позивач пояснює необхідністю догляду за пасікою та відвідування тітки, яка є людиною похилого віку та часто хворіє. Витрати на оренду транспортного засобу склали загалом 66000,00 грн та мають бути відшкодовані відповідачем у повному обсязі.

Крім того, стверджується, що позивачу було завдано моральної шкоди у розмірі 50 000,00 грн.

У поданому до суду першої інстанції відзиві на позов відповідач просить відмовити у задоволенні вимог позову. Наголошує, що у задоволенні вимог позивача про відшкодування витрат на санаторно-курортне лікування і витрат на проїзд до санаторію позивачу було відмовлено за результатами розгляду цивільного позову у кримінальному провадженні.

Вважає, що вимога про відшкодування витрат позивача на оренду автомобіля не може бути задоволена судом, оскільки укладений позивачем договір оренди автомобіля носить характер фіктивного. Наголошується, що договір оренди був укладений у період стаціонарного лікування позивача з його родичкою строком на один місяць. Погоджений сторонами у договорі розмір орендної плати жодним чином не обґрунтований, а пред`явлена до стягнення загальна сума орендної плати за договором складає вартість ще одного автомобіля.

Звертає увагу, що ніяких нових підстав для стягнення моральної шкоди з відповідача, крім тих, що вже були враховані судом у кримінальному провадженні, у позивача немає (а.с. 50-51).

Відповідно до відповіді на відзив позивач наполягає на тому, що витрати на санаторно-курортне лікування були понесені ним унаслідок ДТП, а тому повинні бути відшкодовані відповідачем у повному обсязі.

Зазначає, що договір про оренду автомобіля був посвідчений нотаріально, а тому нотаріусом встановлено законність укладення договору. Стверджує, що договір оренди транспортного засобу містить норму про його пролонгацію у випадку користування орендарем переданим в оренду автомобілем протягом двох днів після закінчення строку дії договору без заперечень від орендодавця. Договір був укладений поза межами періоду перебування позивача на стаціонарному лікуванні. Жодних обмежень щодо кола осіб, які можуть бути орендодавцями транспортного засобу за договором оренди з фізичною особою чинне законодавство не містить. Ціна оренди автомобіля визначалась сторонами договору за домовленістю з урахуванням середньої ринкової вартості оренди аналогічного транспортного засобу, а факт сплати орендної плати підтверджується копіями чеків, що додаються.

Крім того, наголошується, що моральної шкоди позивачу завдано образливим ставленням відповідача до позивача як до людини, що виражалось у неповазі та зухвалому поводженні, а також відмовою відповідача відшкодувати спричинені пошкодженням автотранспорту збитки у добровільному порядку. Натомість, вироком суду з відповідача було стягнуто моральну шкоду, спричинену позивачу отриманою в результаті ДТП травмою, фізичним болем, негативними емоціями внаслідок тривалого лікування та факту пошкодження автомобіля (а.с. 63-69).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 20 січня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Судове рішення мотивовано тим, що позовні вимоги про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 5089,38 грн у вигляді витрат на санаторно-курортне лікування, а також моральної шкоди у розмірі 50 000,00 грн вже заявлялись позивачем у кримінальній справі № 405/7055/15-к та були вирішені судом по суті. Також суд першої інстанції зважив на те, що проходження санаторно-курортного лікування мало лише рекомендаційний характер і не було обов`язковим для лікування отриманих саме внаслідок ДТП травм. Судом враховано, що при визначенні розміру моральної шкоди у кримінальній справі № 405/7055/15-к, вже було взято до уваги спричинення потерпілому душевних переживань у зв`язку з пошкодженням його транспортного засобу. Наведене, на переконання суду першої інстанції, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування позивачу витрат на санаторно-курортне лікування та моральної шкоди.

Відмовляючи у задоволенні вимоги про відшкодування витрат на оренду автомобіля, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не надано достатніх доказів, які б підтверджували факт настання матеріальної шкоди (збитків) у вигляді оплати за оренду автомобіля та наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою відповідача та такою оплатою.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Не погодившись із зазначеним рішенням суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні вимог про відшкодування матеріальної шкоди у вигляді витрат на оренду автомобіля у сумі 62000,00 грн та відшкодування моральної шкоди у сумі 50000,00 грн, ОСОБА_1 оскаржив його у відповідній частині в апеляційному порядку. Відповідно до поданої апеляційної скарги просить рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 20 січня 2022 року в частині відшкодування матеріальної шкоди у вигляді витрат на оренду автомобіля у сумі 62000,00 грн та відшкодування моральної шкоди у сумі 50000,00 грн скасувати та прийняти у цій частині нове рішення, яким зазначені позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Судове рішення у частині вимоги про відшкодування витрат на санаторно-курортне лікування скаржник просить залишити без змін. Вважає, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права, унаслідок чого допущено неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та прийняте необґрунтоване рішення в оскаржуваній частині.

В обґрунтування своїх доводів зазначає, що у порушення вимог процесуального закону судом першої інстанції не були враховані наведені у позові обставини крайньої необхідності у користуванні позивачем автомобільним транспортом, які зумовили укладення ним договору оренди транспортного засобу. Наголошує на неможливості користуватися громадським транспортом, оскільки є інвалідом ІІІ групи та особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія І).

Вказує, що неможливість використання ним власного автомобіля підтверджується наявністю спричинених ДТП пошкоджень транспортного засобу та фактом відмови відповідача від відшкодування збитків. Відповідно до висновку судової автотоварознавчої експертизи № 47 від 14 серпня 2015 року, вартість відновлювального ремонту транспортного засобу позивача складає 109272,77 грн. Позивачу у період з травня 2015 року по серпень 2016 року довелось самотужки збирати кошти на ремонт автомобіля і лише 22 жовтня 2016 року страховою компанією, якою була застрахована цивільно-правова відповідальність відповідача, було виплачено страхове відшкодування у сумі 49000,00 грн. Навіть після набрання законної сили вироком Ленінського районного суду м. Кіровограда від 12 березня 2020 року різниця між виплаченою сумою страхового відшкодування та встановленими експертизою витратами на відновлювальний ремонт транспортного засобу відповідачем відшкодована не була.

Вважає, що ним надано до суду належні докази сплати орендної плати за договором оренди транспортного засобу.

Звертає увагу, що за вироком Ленінського районного суду м. Кіровограда моральна шкода, яка підлягає відшкодуванню потерпілому, полягала у душевних переживаннях у зв`язку з отриманою травмою, фізичним болем та негативними емоціями внаслідок тривалого лікування, а також пошкодженням майна. У даній справі скаржник просить відшкодувати моральну шкоду, яка полягає у порушенні права власності позивача внаслідок залишення без автомобіля та відмови відповідача від відшкодування збитків у добровільному порядку. Окрім того, відповідач постійно виявляв неповагу, зухвало поводився з позивачем, з моменту ДТП не вибачився, не вжив жодних заходів для залагодження ситуації, не проявив дієвого каяття за вчинене правопорушення. Вважає, що визначений ним розмір моральної шкоди у сумі 50000,00 грн має компенсувати перенесені ним емоційні страждання та витрати, пов`язані з відновленням психічного стану і здоров`я.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 12 травня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда у даній справі залишено без руху; запропоновано скаржнику у встановлений судом строк усунути недоліки апеляційної скарги.

Відповідно до ухвали апеляційного суду від 01 липня 2022 року ОСОБА_1 поновлено строк на апеляційне оскарження рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 20 січня 2022 року; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою; встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

11 липня 2022 року закінчено підготовчі дії; справу призначено до розгляду в апеляційному суді на 23 серпня 2022 року, про що постановлено відповідну ухвалу.

Відповідно до поданого відзиву на апеляційну скаргу відповідач просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та підтримує свою позицію щодо пред`явлених позивачем позовних вимог з підстав, що наводились ним у суді першої інстанції (а.с. 164-165).

У відповіді на відзив позивач зазначив, що доводи відповідача свідчать лише про його недобросовісність та намагання уникнути відповідальності (а.с. 169-170).

У судовому засіданні 23 серпня 2022 року апеляційним судом оголошено перерву у справі до 29 вересня 2022 року.

У встановленому процесуальним законом порядку сторін повідомлено про дату, час та місце судового розгляду апеляційної скарги (а.с. 152).

Ухвалою від 29 вересня 2022 року строк розгляду справи за апеляційною скаргою продовжено на п`ятнадцять днів.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає за наступного.

Обставини справи, встановлені судами

Частиною 6 ст. 82 ЦПК України унормовано, що вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Як вбачається зі змісту вироку Ленінського районного суду м. Кіровограда від 12 березня 2020 року у справі № 405/7055/15-к, та не підлягає доказуванню у даній справі, 22 травня 2015 року близько 14 год 45 хв. ОСОБА_2 , керуючи належним йому автомобілем марки «Renault Logan 90L», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по вулиці Кірова в місті Кропивницький зі сторони вулиці Гоголя в напрямку вулиці Преображенської та наближаючись по другорядній дорозі до нерегульованого перехрестя вулиці Кірова та вулиці Преображенської, порушив пункти 2.3, 10.1, 16.11 Правил дорожнього руху України та допустив зіткнення з автомобілем «Volkswagen Passat», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 , який рухався по вулиці Преображенській, яка є головною дорогою стосовно вулиці Кірова зі сторони вулиці Велика Перспективна в напрямку вулиці Червоногвардійської.

Унаслідок дорожньо-транспортної пригоди водій автомобіля «Volkswagen Passat» ОСОБА_1 отримав тілесні ушкодження у вигляді черепно-мозкової травми, забою головного мозку, перелому потиличної кістки справа в області основи задньої черепної ямки, гематоми м`яких тканин лобної ділянки зліва, що відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, які є небезпечними для життя в момент спричинення.

Розглядаючи кримінальну справу, суд першої інстанції дійшов висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_2 у скоєнні необережних дій, що виразилися в порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили потерпілому тяжке тілесне ушкодження, є доведеною.

Судами встановлено, що у кримінальній справі потерпілим ОСОБА_1 було заявлено цивільний позов про відшкодування матеріальної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, яка полягає у понесених витратах на відновлювальний ремонт транспортного засобу у розмірі 60272,77 грн, на франшизу у сумі 1000,00 грн, на лікування у сумі 14625,95 грн, на санаторно-курортне лікування у сумі 4804,80 грн, на проїзд до санаторію в сумі 284,58 грн, на оренду автомобіля у сумі 62000,00 грн, інфляційних витрат у розмірі 31870,02 грн, 3% річних у розмірі 8047,72 грн та моральної шкоди у розмірі 150000,00 грн.

Вироком Ленінського районного суду м. Кіровограда від 12 березня 2020 року у справі № 405/7055/15-к ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України і призначено покарання; цивільний позов потерпілого ОСОБА_1 задоволено частково; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 66460,21 грн в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 55 000,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення; у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено; позовні вимоги про відшкодування матеріальної шкоди в частині відшкодування понесених з метою задоволення власних потреб витрат як плати за користування орендованим транспортним засобом в розмірі 62000 гривень залишено без розгляду; роз`яснено ОСОБА_1 право на звернення з позовними вимогами про відшкодування матеріальної шкоди в частині відшкодування понесених ним з метою задоволення власних потреб витрат як плати за користування орендованим транспортним засобом в порядку цивільного судочинства (а.с. 11-18).

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 20 липня 2020 року вирок Ленінського районного суду м. Кіровограда від 12 березня 2020 року змінено у частині призначеного покарання; у решті вирок суду залишено без змін (а.с. 19-26).

Обґрунтовуючи доводи позову у даній справі, а також вимоги апеляційної скарги позивач стверджував, що займається бджільництвом та утримує пасіку, яка знаходиться у с. Івангород Олександрівського району Кіровоградської області, на підтвердження чого надав копії ветеринарно-санітарного паспорту пасіки та довідки Івангородської сільської ради (а.с. 34-36). Крім того, позивач здійснює догляд за своєю тіткою, яка є особою похилого віку, часто хворіє, потребує постійного догляду і уваги та проживає у с. Івангород Олександрівського району Кіровоградської області, підтвердженням чого є довідка сільської ради (а.с. 37).

З огляду на віддаленість с. Івангород від місця проживання позивача, враховуючи потребу у користуванні власним автомобілем та відсутність такої можливості через його пошкодження унаслідок ДТП, 27 липня 2015 року між ОСОБА_1 як Орендарем та ОСОБА_3 як Орендодавцем було укладено договір оренди транспортного засобу, посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Зубко О.П., зареєстрований в реєстрі за № 1815 (а.с. 38-40).

За умовами цього договору, Орендодавець передала, а Орендар прийняв у тимчасове платне користування (в найм/оренду) автомобіль марки Geely, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , строком на 1 місяць з дня передачі автомобіля Орендарю. При цьому, сторони договору погодили, що при користуванні Орендарем автомобілем протягом двох днів після закінчення вказаного строку без заперечень з боку Орендодавця, договір є поновленим на строк, який раніше був встановлений у цьому правочині (п.п. 1.1., 2.1. договору).

Відповідно до п. 3.1. договору оренди транспортного засобу, плата за користування об`єктом оренди встановлена сторонами у розмірі 6200,00 грн, які Орендар зобов`язується виплатити готівкою в кінці місця не пізніше першого числа місяця, наступного за розрахунковим.

Позивачем стверджується, що він вимушений був користуватись орендованим автомобілем у період із серпня 2015 року по травень 2016 року, за що сплачував орендні платежі відповідно до умов договору, загальний розмір яких за вказаний період склав 62000,00 грн (а.с.75-76). Зазначена сума орендних платежів є реальними збитками, які підлягають відшкодуванню відповідачем як винуватцем ДТП, у результаті якої було пошкоджено власний автотранспорт позивача.

Завдану моральну шкоду позивач оцінив у розмірі 50000,00 грн.

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

Статтею 367 ЦПК України встановлено межі розгляду справи судом апеляційної інстанції. Відповідно до ч.ч. 1, 6 зазначеної процесуальної норми суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відтак, оскільки рішення суду першої інстанції у частині вимоги про стягнення матеріальної шкоди у зв`язку з відновленням здоров`я та реабілітацією у розмірі 5089,38 грн позивачем не оскаржувалось, перегляду в апеляційному порядку підлягає оскаржуване рішення у частині вимог про відшкодування матеріальної шкоди у вигляді витрат на оренду автомобіля в сумі 62000,00 грн та моральної шкоди в сумі 50000,00 грн.

Відмовляючи у задоволенні вимоги про відшкодування матеріальної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено наявності усіх умов, які є підставою покладення цивільної відповідальності на відповідача, а саме, наявності шкоди, причинного зв`язку між протиправними діями відповідача та спричиненою шкодою.

Колегія суддів вважає обґрунтованим такий висновок суду першої інстанції.

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка в силу вимог ст. 22 ЦК України вважається загальною або універсальною. Так, у ст. 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені та упущену вигоду. При цьому, такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою (постанова Верховного Суду від 22 січня 2019 року у справі №676/518/17).

За загальним правилом ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Як роз`яснено у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

При цьому, саме на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. При цьому важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення безпосереднього причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдано особі, - наслідком такої протиправної поведінки. Натомість відповідачу потрібно довести відсутність його вини у завданні збитків позивачу.

У цивільному праві протиправною вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи (така поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності)). Під збитками розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага тощо. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяними збитками виражається в тому, що протиправні дії заподіювача є причиною, а збитки є наслідком такої протиправної поведінки. Вина заподіювача збитків є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає в психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не доведено у встановленому процесуальним законом порядку, що здійснені ним витрати на оренду транспортного засобу є прямим наслідком винних дій відповідача, а отже є збитками у розумінні наведених вище вимог закону.

Доводів та доказів на спростування викладеного апеляційна скарга також не містить.

Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно із ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою 2 цієї статті.

Таким чином, зазначена правова норма встановлює загальне правило, відповідно до якого відповідальність за заподіяння моральної шкоди настає за наявності загальної підстави - наявності моральної (немайнової) шкоди, а також за наявності всіх основних умов відповідальності, а саме: неправомірної поведінки, причинного зв`язку та вини заподіювача.

Апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимогу позивача про відшкодування моральної шкоди було розглянуто судом у кримінальній справі № 405/7055/15-к. Так, в обґрунтування зазначеної вимоги у кримінальній справі потерпілий вказував на отримання травми, фізичний біль, тривале лікування, а також пошкодженням майна, що, за його твердженнями, призвело до негативних емоцій та душевних хвилювань.

Натомість, позовну вимогу про відшкодування моральної шкоди у даній справі позивач мотивував порушенням його права власності внаслідок залишення без автомобіля, відмовою відповідача від відшкодування збитків у добровільному порядку, а також постійним проявом неповаги з боку відповідача, зухвалим поводженням з позивачем, відсутністю вибачень та дієвого каяття за вчинене правопорушення, що також спричинило у позивача переживання та страждання.

Вирішуючи спір у даній частині, апеляційний суд виходить з того, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування шкоди (як майнової так і моральної) підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

При цьому, протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.

Разом з тим, поведінка, яка полягає у прояві неповаги під час спілкування, зухвалості тощо, на думку суду, характеризується невідповідністю моральним засадам позивача, однак, така поведінка не може бути кваліфікована як правопорушення, тобто порушення вимог закону або умов договору.

За доводами позову, під порушенням права власності внаслідок залишення без автомобіля позивачем розуміється відмова відповідача від відшкодування збитків у добровільному порядку та відсутність каяття за вчинене правопорушення. Разом з тим, зазначена обставина спростовується змістом вироку Ленінського районного суду м. Кіровограда від 12 березня 2020 року у справі № 405/7055/15-к, у якому судом встановлено, що відповідач розкаявся у вчиненні правопорушення, у добровільному порядку відшкодував потерпілому завдану шкоду на загальну суму 12200,00 грн.

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди (наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10 грудня 2018 року у справі № 902/320/17).

Однак, відсутність протиправності у поведінці відповідача виключає можливість задоволення вимоги про стягнення моральної шкоди.

Оскільки суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування законного і обґрунтованого рішення суду першої інстанції у цій частині лише з міркувань формалізму.

Таким чином, суд першої інстанції під час розгляду справи не допустив порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, а тому у задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються як в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в цих межах.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За встановлених обставин, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 20 січня 2022 року,- без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено 10.10.2022.

Головуючий суддя Л. М. Дьомич

Судді А. М. Головань

О. Л. Карпенко