Справа №463/4314/22
Провадження №2/463/1232/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2022 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді - Леньо С. І.

з участю секретаря - Станько Р.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на квартиру -

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, просить ухвалити рішення, яким визнати квартиру АДРЕСА_1 такою, що належить на праві особистої приватної власності ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 27 квітня 1996 року між ним та відповідачкою було зареєстровано шлюб, проте фактично у шлюбних відносинах вони не перебували, тому рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 12 квітня 2002 року шлюб між ними було розірвано. За час перебування в шлюбі 04 грудня 1996 року ним за власні кошти придбано квартиру АДРЕСА_1 . Вказує, що місцезнаходження відповідачки йому невідоме, вона у спірній квартирі не проживає та жодним чином квартирою не цікавиться, її підтриманням у належному стані не займається, житлово-комунальні послуги не оплачує. Наголошує, що спірна квартира була придбана виключно за його власні кошти, зокрема за заощадження та за гроші отримані від продажу іншої квартири на АДРЕСА_2 . Проте, оскільки спірна квартира була придбана за час його перебування у шлюбі з відповідачкою він позбавлений можливості реалізувати своє право на розпорядження належним йому особисто нерухомим майном, тому просить позов задоволити.

Відзиву на позовну заяву та інших заяв по суті справи до суду не надходило.

Інформація про рух справи та процесуальні дії, вчинені судом в процесі її розгляду.

Позовна заява поступила до суду 16.06.2022.

Ухвалою судді Личаківського районного суду м. Львова від 15.07.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, призначивши таку до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Одночасно з відкриттям провадження у справі суд направив сторонам інформаційне повідомлення про права та обов`язки сторін, в тому числі про обов`язок подати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, а також неможливість приховування доказів. Цим же повідомленням сторонам роз`яснено порядок та строки подання доказів.

Справа розглядалась в порядку загального позовного провадження, і перед тим як розпочати розгляд справи по суті суд провів підготовче засідання, в межах якого були виконані завдання підготовчого провадження

Підготовче провадження закрито ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 10.08.2022. Справа призначена до судового розгляду по суті, судовий розгляд справи призначено на 18.10.2022, яке було відкладено на 09.11.2022 у зв`язку з неявкою відповідачки.

Під час судового розгляду даної справи судом досліджено представлені докази, які наявні в матеріалах справи.

Сторони мали можливість надавати суду пояснення та докази, якими підтверджуються їхні вимоги чи заперечення. Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому що в силу ч. ч. 2, 3, 4 ст. 83 ЦПК України, вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи.

Суд у відповідності до вимог ч. 7 ст. 81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків.

Відтак, суд у відповідності до вимог ч.5 ст.12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч. 3 ст. 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції.

Узагальнена позиція учасників справи.

Позивач подав заяву про проведення судового розгляду справи в його відсутності, позовні вимоги підтримує, просить такі задоволити, проти проведення заочного розгляду справи не заперечує.

Відповідач в судове засідання не з`явилась, відзиву на позовну заяву не подала. Зі згоди позивача та на підставі наявних у справі даних і доказів суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.

Позиція суду.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 264 ЦПК України суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з огляду на таке.

Фактичні обставини справи.

В судовому засіданні встановлено, що 27 квітня 1996 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачкою ОСОБА_2 було укладено шлюб, який зареєстровано у Залізничному відділі РАГС (а.с.16-17), рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 12 квітня 2002 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.14), вказане також підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 (а.с.10).

З наявної в матеріалах справи копії договору купівлі продажу від 25 вересня 1996 року (а.с.21) позивачем ОСОБА_1 було продано квартиру АДРЕСА_3 .

Відповідно до копії договору купівлі продажу від 04 грудня 1996 року, посвідченого приватним нотаріусом приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Репетою О.М. (а.с.11) позивач ОСОБА_1 купив квартиру АДРЕСА_1 .

Квартира складається з трьох житлових кімнат та кухні. Загальна площа цієї квартири становить 62,7 кв.м., а житлова площа згідно з технічним паспортом, що є невід`ємною частиною правовстановлюючого документа становить 46,9 кв.м. (а.с.8,12-13).

Рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 28 січня 2002 року (а.с.15) відповідачку ОСОБА_2 визнано такою, що втратила право на користування жилим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 .

Відповідно до звіту незалежної оцінки (а.с.22-44) вартість вказаної вище квартири становить 1 129 774 грн.

З наявного в матеріалах справи акту від 15.04.2022 (а.с.9) мешканці квартир у будинку АДРЕСА_4 ствердили, що ОСОБА_2 ніколи не проживала у квартирі АДРЕСА_1 . Також мешканці даних квартир ствердили, що у квартирі АДРЕСА_1 проживає лише ОСОБА_1 .

З наявних в матеріалах справи платіжних документів (а.с.18-20), оплату за комунальні послуги, що надаються у спірну квартиру здійснює виключно позивач.

Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають, зокрема з цивільних і земельних правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).

За нормами ч. 1 ст. 317, ч. 1 ст. 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно зі статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю».

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Статтею 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України є визнання права.

Також слід врахувати, що визнання права в цивільному законодавстві це спосіб захисту, який застосовується у випадку спору між суб`єктами цивільного права з приводу наявності чи відсутності правовідносин між сторонами і відповідно наявності чи відсутності цивільного права та цивільного обов`язку. Однак, слід зазначити, що в силу ст. ст. 8, 55, 124 Конституції України, цей спосіб захисту може застосовуватись не тільки за наявності спору, але й при невизначеності правового стану майна. Такий спосіб захисту здійснюється на підставі пред`явлення позову про визнання права власності, який може поєднувати не тільки правову вимогу визначення наявності чи відсутності правовідносин, а ще й вимогу про наявність чи відсутність цивільних прав та обов`язків щодо майна.

Судом встановлено, що позивач отримав кошти від продажу власної квартири у вересні 1996 року і 04.12.1996 придбав спірну квартиру, доклавши до вартості такої свої власні заощадження. Крім цього, перебуваючи у шлюбі з 27.04.1996 до часу купівлі квартири (близько семи місяців) у сторін не було коштів, створених спільними зусиллями чи працею, що також стверджується мотивами рішення про розірвання шлюбу. Відтак, спірна квартира придбана за час шлюбу за власні кошти позивача, тому майно є його особистою приватною власністю.

Таким чином, суд вважає встановленим, що позивач ОСОБА_1 є єдиним власником спірної квартири незважаючи на те, що така була придбана за час перебування у шлюбі з відповідачкою, остання не є співвласником даної квартири, тому з метою захисту його права на розпорядження належним йому майном суд приймає рішення про задоволення позову.

Щодо судових витрат.

Відповідно до п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору, відтак згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір з врахуванням 1% від ціни позову 1 129 774 грн., в розмірі 11297,74 грн. слід стягнути з відповідача в дохід держави.

Керуючись ст. ст. 10, 12, 80, 81, 265 ЦПК України, ст.16,317,319 ЦК України, 57,60,69,70 суд -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_5 ,ІПН НОМЕР_2 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_5 ) про визнання права власності на квартиру - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в порядку та строки передбачені ст. ст. 354, 355, пп.15.5 п. 15 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя: Леньо С. І.