Ухвала

Іменем України

03 жовтня 2022 року

м. Київ

справа № 541/2630/21

провадження № 61-9530ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

розглянувши касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Куцина Василя Юрійовича на постанову Полтавського апеляційного суду від 30 серпня 2022 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Полтавської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Полтавській області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на свою користь 1 172 340 грн на відшкодування моральної шкоди.

Позов ОСОБА_1 мотивовано тим, що 15 квітня 2015 року йому було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 121 Кримінального кодексу України (далі - КК України) в межах кримінального провадження № 0000095, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 31 січня 2015 року. Підозру було пред`явлено органом досудового розслідування - Миргородським районним відділом поліції. Того ж дня (15 квітня 2015 року) ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду міста Полтави йому було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб, термін дії ухвали до 16 год. 13 червня 2015 року. Ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду міста Полтави від 12 червня 2015 року продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 14 червня 2015 року. Однак 18 червня 2015 року колегією суддів Апеляційного суду Полтавської області ухвала слідчого судді була скасована в частині строку тримання під вартою та продовжено строк тримання під вартою до 16 год. 12 серпня 2015 року. 15 травня 2015 року стосовно нього було проведено судово-психіатричну експертизу, в якій зазначено, що для уточнення діагнозу його необхідно направити на стаціонарну судово-психіатричну експертизу. 23 липня 2015 року було проведено стаціонарну судово-психіатричну експертизу, в якій зазначено, що стосовно нього необхідно вжити примусових заходів медичного характеру у зв`язку з тим, що він не може керувати своїми діями. Після цього ухвалою слідчого судді від 11 серпня 2015 року йому було змінено запобіжний захід у виді тримання під вартою на поміщення до психіатричного закладу в умовах, що виключають небезпечну поведінку, строком до 16 год. 15 вересня 2015 року. В подальшому вказаний запобіжний захід було продовжено до 09 липня 2016 року. Ухвалою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 06 липня 2016 року відносно нього було застосовано запобіжний захід у вигляді передання на піклування брату ОСОБА_2 . Кримінальне провадження про застосування примусових заходів медичного характеру відносно нього у вигляді госпіталізації до психіатричної лікарні із суворим наглядом за ознаками суспільно-небезпечного діяння, передбаченого частиною другою статті 121 КК України, закрито, скасовано застосований до нього запобіжний захід у вигляді передання на піклування брату з обов`язковим лікарським наглядом за місцем тимчасового проживання у зв`язку з тим, що стороною обвинувачення не доведено і судом не здобуто переконливих доказів, що отримані законним шляхом, вчинення суспільно-небезпечного діяння, передбаченого частиною другою статті 121 КК України. Він незаконно перебував під слідством 5 років 5 місяців і 13 днів. З них 2 місяці і 20 днів - під вартою, 4 роки 2 місяці 22 дні - був переданий на піклування брату ОСОБА_2 з обов`язковим лікарським наглядом за місцем тимчасового проживання.

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 18 лютого 2022 року позов задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 1 058 362,50 грн.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що з урахуванням обставин заподіяння ОСОБА_3 моральної шкоди незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури та суду, з огляду на тяжкість, глибину і тривалість заподіяних йому моральних страждань, розмір відшкодування заподіяної позивачу шкоди має визначатися на рівні двох з половиною мінімальних заробітних плат за кожен місяць перебування його під слідством і судом, тобто на момент розгляду справи (18 лютого 2022 року) це становить 6 500 грн х 65 місяців 13 днів = 423 345 грн х 2,5 = 1 058 362,50 грн, що є частковим задоволенням позовних вимог ОСОБА_1 .

Постановою Полтавського апеляційного суду від 30 серпня 2022 року апеляційну скаргу Полтавської обласної прокуратури задоволено частково. Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 18 лютого 2022 року змінено. Виключено з мотивувальної частини рішення суду абзац: Таким чином до стягнення з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь позивача ОСОБА_1 підлягає моральна шкода в загальному розмірі 1 058 362,50 грн. А тому, з огляду вищевикладене, а також з урахуванням принципів розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_1 . Другий абзац резолютивної частини рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 18 лютого 2022 року, викладено в такій редакції: Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , грошові кошти в сумі 423 345 грн на відшкодування моральної шкоди. В іншій частині рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 18 лютого 2022 року залишено без змін. Судові витрати Полтавської обласної прокуратури за подання апеляційної скарги в розмірі 15 875,45 грн компенсовано за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що відсутні підстави для визначення компенсації моральної шкоди в розмірі більшому, ніж передбачено Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», оскільки в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували глибину та тривалість моральних страждань позивача, що призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, погіршення його здоров`я, чи інших негативних наслідків морального характеру, що давали б підстави для відшкодування моральної шкоди у більшому розмірі, ніж визначено законом за час перебування під слідством та судом до закриття кримінального провадження. За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку, що рішення місцевого суду необхідно змінити, зменшивши розмір суми, яка підлягає стягненню на користь позивача на відшкодування моральної шкоди, з 1 058 362,50 грн до 423 345 грн.

29 вересня 2022 року представник ОСОБА_1 - адвокат Куцин В. Ю. подав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Полтавського апеляційного суду від 30 серпня 2022 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення і залишити в силі рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 18 лютого 2022 року.

Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що в оскаржуваному судовому рішенні апеляційний суд не врахував правових висновків, викладених в постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15, від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 щодо визначення розміру відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду, безпідставно змінив рішення місцевого суду, зменшивши розмір відшкодування. При цьому апеляційним судом не враховано, що він, будучи інвалідом дитинства третьої групи, 2 місяці і 20 днів перебував під вартою, на 4 роки 2 місяці та 22 дні був переданий на піклування брату ОСОБА_2 з обов`язковим лікарським наглядом за місцем тимчасового проживання. Весь цей час він був змушений захищатися від пред`явленого обвинувачення, що викликало в нього природні хвилювання, які негативно вплинули на його звичний уклад життя, тобто зумовило моральні страждання і переживання.

Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої та абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Судами встановлено, що слідчим Слідчого управління Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області Надтоці С. В. було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 121 КК України, кримінальне провадження № 0000095.

Ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду міста Полтави від 15 квітня 2021 року ОСОБА_1 було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб, термін дії ухвали - до 16 год. 13 червня 2015 року.

Ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду міста Полтави від 12 червня 2015 року продовжено ОСОБА_1 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 14 вересня 2015 року.

18 червня 2015 року колегією суддів Апеляційного суду Полтавської області ухвалу слідчого судді Октябрського районного суду міста Полтави від 12 червня 2015 року було скасовано в частині строку тримання під вартою та продовжено строк тримання ОСОБА_1 під вартою до 16 год. 12 серпня 2015 року.

15 травня 2015 року стосовно ОСОБА_1 було проведено судово-психіатричну експертизу, якою встановлено, що для уточнення діагнозу його ( ОСОБА_1 ) необхідно направити на стаціонарну судово-психіатричну експертизу.

23 липня 2015 року стосовно ОСОБА_1 було проведено стаціонарну судово- психіатричну експертизу, якою встановлено, що відносно нього необхідно вжити примусових заходів медичного характеру, так я він не може керувати своїми діями.

Ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду міста Полтави від 11 серпня 2015 року ОСОБА_1 було змінено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на поміщення його до психіатричного закладу в умовах, що виключають небезпечну поведінку, строком до 16 год. 15 вересня 2015 року.

11 серпня 2015 року до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області було направлено клопотання Слідчого управління Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області, затверджене Прокуратурою Полтавської області, про застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричної лікарні із суворим наглядом щодо ОСОБА_1 .

Ухвалою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 15 вересня 2015 року залишено без змін запобіжний захід у вигляді поміщення ОСОБА_1 до психіатричного закладу в умовах, що виключають його небезпечну поведінку, та продовжено його дію до 08 січня 2016 року.

Дію значеного запобіжного заходу було знову продовжено до 09 липня 2016 року.

06 липня 2016 року ухвалою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області відносно ОСОБА_1 було застосовано запобіжний захід у вигляді передання на піклування брату ОСОБА_2 .

Ухвалою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 20 березня 2020 року відмовлено в застосуванні примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричної лікарні із суворим наглядом щодо ОСОБА_1 . Кримінальне провадження про застосування примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_1 у вигляді госпіталізації до психіатричної лікарні із суворим наглядом за ознаками суспільно-небезпечного діяння, передбаченого частиною другою статті 121 КК України, закрито, скасовано застосований до ОСОБА_1 запобіжний захід у вигляді передання на піклування брату ОСОБА_2 з обов`язковим лікарським наглядом за місцем тимчасового проживання у зв`язку з тим, що стороною обвинувачення не доведено і судом не здобуто переконливих доказів, що отримані законним шляхом, вчинення ОСОБА_1 суспільно-небезпечного діяння, передбаченого частиною другою статті 121 КК України.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 28 вересня 2020 року залишено без змін ухвалу Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 20 березня 2020 року.

Отже, ОСОБА_1 перебував під слідством та судом 5 років 5 місяців і 13 днів, з них 2 місяці і 20 днів - під вартою, 4 роки 2 місяці 22 дні - був переданий на піклування брату ОСОБА_2 з обов`язковим лікарським наглядом за місцем тимчасового проживання.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За правилами пункту 2 частини другої статті 1167 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

Згідно з частинами першою та другою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.

Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (стаття 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тобто Законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 11 серпня 2021 року у справі № 352/2255/19 (провадження № 61-11055св20).

Як зазначено вище, судові рішення судів попередніх інстанцій в цій справі постановлено у 2022 році.

Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» розмір мінімальної заробітної плати з 01 січня 2022 року становив - 6 500 грн.

В постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), на які послався заявник у касаційній скарзі, зроблено висновок про те, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Врахувавши характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач, тривалість заподіяння немайнових втрат та можливості їх відновлення, взявши до уваги запобіжні заходи, які були обрані стосовно нього, апеляційний суд дійшов правильного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову та стягнення з Державного бюджету України на користь позивача гарантованого законом розміру відшкодування моральної шкоди.

Згідно з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 04 червня 2018 року у справі № 489/2492/17, від 13 червня 2018 року у справі № 464/6863/16, від 21 червня 20218 року у справі № 205/119/17, від 25 липня 2018 року у справі № 607/14493/16-ц, від 19 вересня 2018 року у справі № 534/955/17, від 19 грудня 2018 року у справі № 214/5262/15-ц, від 20 березня 2019 року у справі № 727/9472/16-ц, у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. При цьому визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування.

Враховувавши обставини цієї справи, встановивши, що в її матеріалах відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували глибину і тривалість моральних страждань позивача, що призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, погіршення його здоров`я, чи інших негативних наслідків морального характеру, що давали б підстави для відшкодування моральної шкоди у більшому розмірі, ніж визначено законом, за час перебування під слідством та судом до закриття кримінального провадження, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про зміну рішення місцевого суду та зменшення розміру відшкодування моральної шкоди, що підлягає стягненню на користь позивача, до 423 345 грн, тобто до гарантованого статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розміру відшкодування моральної шкоди.

Висновки апеляційного суду в цій справі, з урахуванням встановлених обставин, не суперечать правовим висновкам, викладеним в постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), щодо визначення розміру відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду, на які послався заявник у касаційній скарзі.

Оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції в цій справі в частині визначення розміру відшкодування позивачу завданої йому моральної шкоди відповідає вимогам Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Зважаючи на те, що законодавством не встановлено чіткого розміру відшкодування моральної шкоди в цій категорії справ, а зазначено тільки мінімальний розмір, з якого необхідно виходити при її визначенні, то доводи касаційної скарги щодо такого розміру зводяться до незгоди заявника з установленими апеляційним судом обставинами і до переоцінки доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Із змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга є необґрунтованою, Верховний Суд вже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 1996 року у справі «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), пункти 37, 38 рішення Європейського суду з прав людини від 19 грудня 1997 року у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Куцина Василя Юрійовича на постанову Полтавського апеляційного суду від 30 серпня 2022 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Полтавської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Полтавській області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко