Номер провадження: 22-ц/813/962/22
Справа № 495/1491/18
Головуючий у першій інстанції Шевчук Ю.В.
Доповідач Вадовська Л. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.10.2022 року м. Одеса

головуючого (судді-доповідача) - Вадовської Л.М.,

суддів - Колеснікова Г.Я., Сєвєрової Є.С.

за участю секретаря - Поворозко І.Ю.,

за участю сторін, інших учасників справи, представників учасників справи:

позивача прокурора в особі першого заступника прокурора Білгород-Дністровської місцевої прокуратури, представника Одеської обласної прокуратури Капустіна М.В.,

представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

від відповідача Затоківської селищної ради не з`явились,

від відповідача Головного територіального управління юстиції в Одеській області в особі Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) заява про розгляд справи за відсутності,

переглянувши в режимі відеоконференції справу №495/1491/18 за позовом прокурора в особі першого заступника керівника Білгород-Дністровської місцевої прокуратури в інтересах держави до Затоківської селищної ради, ОСОБА_1 , Головного територіального управління юстиції в Одеській області про визнання незаконним рішення, недійсним свідоцтва про право власності, визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора за апеляційною скаргою заступника прокурора Одеської області (після зміни назви Одеська обласна прокуратура) на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 14 листопада 2018 року у складі судді Шевчук Ю.В., -

в с т а н о в и в :

Прокурор в особі першого заступника керівника Білгород-Дністровської місцевої прокуратури, звернувшись 2 березня 2018 року до суду з вищеназваним позовом, вказав, що між Затоківською селищною радою та ТОВ «Вояж-Сі» 30 червня 2011 року укладено договір оренди терміном на 5 років земельної ділянки площею 1,2 га для будівництва бази відпочинку, розташованої за адресом: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:001:0268, зареєстрований у відділі Держкомзему у м. Білгород-Дністровський Одеської області 5 липня 2011 року за №00026.

В подальшому між Затоківською селищною радою та ТОВ «Вояж-Сі» 8 жовтня 2013 року укладено договір про розірвання договору оренди земельної ділянки, про що державним реєстратором реєстраційної служби Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції в Одеській області до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно рішенням за індексним номером 6535561 від 8 жовтня 2013 року внесено відповідні відомості.

На підставі технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок 24 квітня 2015 року проведено державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,0402 га по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:001:0329, із земель, раніше наданих у користування ТОВ «Вояж-Сі».

Рішенням Затоківської селищної ради від 5 червня 2015 року №3019 земельну ділянку площею 0,0402 га по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:001:0329 передано у власність ОСОБА_1 для індивідуального дачного будівництва. В подальшому державним реєстратором Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області згідно рішення від 13 січня 2016 року №27807463 зареєстровано за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 0,0402 га по АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 13 січня 2016 року №51596049.

Прокурор зазначив, що розпорядження земельною ділянкою здійснено з порушенням законодавства, оскільки: земельну ділянку у порушення статей 79-1, 118 ЗК України передано без розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність; судом скасовано рішення селищної ради, яким затверджено технічну документацію, на підставі якої сформовано спірну земельну ділянку; відведення земельної ділянки у власність для індивідуального дачного будівництва здійснено в порушення положень Генерального плану смт. Затока та за відсутності детального плану території; державним реєстратором рішення про проведення державної реєстрації права власності прийнято з порушенням законодавства, так як заявлене право не підлягало державній реєстрації.

Порушення інтересів територіальної громади смт. Затока полягають у незаконному набутті ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку комунальної власності площею 0,0402 га.

Чинним законодавством України не визначено суб`єкта контролю за законністю прийняття органом місцевого самоврядування рішень щодо відведення земельних ділянок з відповідними повноваженнями на звернення до суду з позовами. У зв`язку з чим, прокурор самостійно виступає у якості позивача у даній справі.

Прокурор просив:

визнати незаконним рішення Затоківської селищної ради від 5 червня 2015 року №3019 «Про передачу гр. ОСОБА_1 у власність земельної ділянки площею 0,0402 га, кадастровий номер :02:001:0329 для індивідуального дачного будівництва, розташованої за адресом: АДРЕСА_1 ;

визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно № НОМЕР_1 від 13 січня 2016 року щодо земельної ділянки площею 0,0402 га, кадастровий номер :02:001:0329, для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення, розташованої за адресом: АДРЕСА_1 ;

визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 13 січня 2016 року, індексний номер 27807463, на підставі якого за ОСОБА_1 проведено державну реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 0,0402 га кадастровий номер :02:001:0329 для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення, розташованої за адресом: АДРЕСА_1 ;

стягнути судові витрати (т.1 а.с.2-13).

Ухвалою судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12 березня 2018 року відкрито провадження у справі (т.1 а.с.93-96).

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 27 лютого 2018 року за заявою прокурора накладено арешти на земельну ділянку площею 0,0402 га кадастровий номер :02:001:0329 (т.1 а.с.86-89).

Відповідач ОСОБА_1 в особі представників ОСОБА_3 , ОСОБА_4 позов не визнала, зазначивши у відзиві, що цільове призначення земельної ділянки, яка перебувала у користуванні ТОВ «Вояж-Сі», для будівництва бази відпочинку. Позивач зазначає, що виходячи з поділу цієї земельної ділянки, Затоківська селищна рада мала розпорядитись спірною земельною ділянкою відповідно до цього ж цільового призначення, а не передавати земельну ділянку у власність для індивідуального дачного будівництва. Позивач посилається на норми частини 6 статті 79-1 ЗК України, що формування земельних ділянок шляхом поділу та об`єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюється за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок. У зв`язку з наведеним позивач дійшов висновку, що має місце формування нової земельної ділянки (з іншими межами, конфігурацією, площею та цільовим призначенням), що в свою чергу вимагає виготовлення такого виду документації із землеустрою як проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Даний висновок є помилковим. Так, відповідно до частин 1,3,4 статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Відповідач Затоківська селищна рада не наділена повноваженнями та можливостями щодо формування та реєстрації земельної ділянки, не має доступу до відомостей, які містяться в Державному земельною кадастрі, так само і можливостей вносити зміни до Державного земельного кадастру в частині зміни цільового призначення земельної ділянки тощо. Єдиним органом (посадовою особою) наділеним повноваженнями щодо формування земельної ділянки є Держгеокадастр та державні кадастрові реєстратори, які в свою чергу здійснюють державну реєстрацію земельних ділянок і надають останнім ознак об`єктів цивільних прав. Таким чином, рішення державного кадастрового реєстратора про державну реєстрацію земельної ділянки свідчить про відповідність поданих заявником документів вимогам чинного законодавства. Оскільки в оскаржуваному рішенні Затоківської селищної ради про передачу у власність відповідача земельної ділянки вказаний кадастровий номер спірної земельної ділянки, то можливо дійти обґрунтованого висновку про правомірність дій Затоківської селищної ради.

Позивач помилково вважає відсутність розробленого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність та скасоване рішення ради про затвердження документації підставою для задоволення позову. Так, нормою статті 50 Закону України «Про землеустрій» передбачено, що проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі зміни цільового призначення земельних ділянок або формування нових земельних ділянок. У даній справі спірна земельна ділянка на момент ухвалення оскаржуваного рішення Затоківською селищною радою вже була сформована, їй було присвоєно кадастровий номер, визначено площу, межі місцезнаходження (адресу), в тому числі цільове призначення. Крім того, державну реєстрацію земельної ділянки як об`єкту цивільного обороту здійснив кадастровий реєстратор, який наділений повноваженнями проводити перевірку відповідності поданих документів вимогам законодавства та не обмежений у можливостях відмовити в державній реєстрації земельних ділянок. З огляду на викладене, висновок позивача про обов`язковість складання проекту землеустрою щодо спірної земельної ділянки не відповідає обставинам справи та не ґрунтується на нормах чинного законодавства. Отже, сформована земельна ділянка, яка має унікальний кадастровий номер, визначену площу і конфігурацію, та вилучена з земель державної або комунальної власності, не може бути об`єктом фактичного вилучення земельної ділянки за допомогою прокурорського втручання.

Позивач посилається на відведення спірної земельної ділянки у власність для індивідуального дачного будівництва у порушення положень Генерального плану смт. Затока та за відсутності детального плану території. При цьому позивач на виконання вимог частини 1 статті 81 ЦПК України не надає ані копії Генерального плану смт. Затока, ані витягу з нього, не зазначає в позові про не можливість подання такого доказу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач зазначає, що державний реєстратор мав би відмовити в державній реєстрації права власності на спірну земельну ділянку через невідповідність поданих документів. З огляду на таке обґрунтування позовні вимоги в частині скасування рішення державного реєстратора підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Позивач звертається до суду в інтересах держави, при цьому повністю ігнорує інтереси громадянина, захист мирного володіння майном якого гарантовано статтею 1 Першого протоколу. Крім того, позивач визнає, що відповідач ОСОБА_1 є співвласником нерухомого майна б/в «Вояж-Сі», яке знаходиться на спірній земельній ділянці, це право існує і не оскаржене (т.1 а.с.117-123).

Прокурором надано відповідь на відзив ОСОБА_1 , за змістом якої проаналізовано законодавство щодо зміни цільового призначення земельної ділянки при її відведенні у власність ОСОБА_1 та, зокрема, зазначено, що земельна ділянка, яка перебувала у користуванні ТОВ «Вояж-Сі» площею 1,2 га, мала цільове призначення для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення та у відповідності до частини 6 статті 79-1 ЗК України зберегла таке цільове призначення при поділі на земельну ділянку :02:001:0329. Тому, у відповідності до статті 50 Закону України «Про землеустрій» для того, щоб змінити цільове призначення з «для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення» на «для індивідуального дачного будівництва» ОСОБА_1 необхідно було б розробити відповідний проект землеустрою. Зміна виду цільового призначення (використання) земельної ділянки, встановленого законодавством та конкретизованого уповноваженим органом державної влади у рішенні про передачу її у власність або надання у користування та в документі, що посвідчує право на земельну ділянку, потребує обов`язкового дотримання механізму такої зміни. Виходячи з того, що цільове призначення земельної ділянки, яка перебувала у користуванні ТОВ «Вояж-Сі», значилось як будівництво об`єктів рекреаційного призначення, то після поділу цієї земельної ділянки Затоківська селищна рада мала розпорядитись відповідно до цього ж цільового призначення, а не передавати земельну ділянку у власність для індивідуального дачного будівництва. У зв`язку з цим, у даному випадку має місце формування нової земельної ділянки (з іншими межами, конфігурацією, площею та цільовим призначенням), що в свою чергу вимагає виготовлення такого виду документації із землеустрою як проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Статтями 116, 118, 121 ЗК України не передбачено можливості приватизації (отримання безоплатно у власність) земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення. Щодо застосування частини 3 статті 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», то при відведенні у власність земельної ділянки мають бути враховані вимоги містобудівної документації, якою у відповідності до частини 3 статті 24 вказаного Закону має бути, зокрема, детальний план території або план зонування. Щодо законності дій реєстратора, то з витягу з Державного земельного кадастру, інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_1 відведено земельну ділянку з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення, що чинним законодавством не передбачено, тому державний реєстратор на підставі поданих документів у відповідності до діючого законодавства мав прийняти рішення про відмову в державній реєстрації. Справа в частині оскарження законності дій державного реєстратора не відноситься до юрисдикції адміністративного суду, оскільки у разі прийняття суб`єктом владних повноважень рішення, на підставі якого виникають цивільні права та обов`язки особи і такі права підтверджуються чи оформлені відповідним правовстановлюючим документом, подальше оспорювання іншою особою правомірності набуття фізичною чи юридичною особою права має вирішуватися у порядку цивільної (господарської) юрисдикції, так як виникає спір про цивільне права. Щодо законності втручання у мирне володіння майном з огляду на практику Європейського суду з прав людини, то спірна земельна ділянка не може вважатися правомірно набутим майном у розумінні статті 1 Першого протоколу Конвенції (т.1 а.с.136-146).

Відповідачем Затоківською селищною радою пояснень, заперечень суду першої інстанції не надано.

Відповідачем Управлінням територіального управління юстиції в Одеській області пояснень, заперечень суду першої інстанції не надано.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19 вересня 2018 року закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 14 листопада 2018 року в задоволенні позову відмовлено (т.1 а.с.174-187).

Висновок суду мотивовано тим, що в оскаржуваному рішенні Затоківської селищної ради про передачу ділянки вказаний кадастровий номер спірної земельної ділянки, земельна ділянка належить до комунальної власності, тому, з огляду на відсутність доказів на підтвердження протиправності дій сторін по справі, суд прийшов до висновку про правомірність дій Затоківської селищної ради в частині розпорядження земельною ділянкою комунальної власності шляхом її надання у власність відповідача ОСОБА_1 . Цільове призначення спірної земельної ділянки площею 0,0402 га (кадастровий номер :02:001:0329) за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення, категорія земель: землі рекреаційного призначення, а тому у відповідності до приписів статей 50, 51, 52 ЗК України спірна земельна ділянка може бути використана власником для індивідуального дачного будівництва саме в межах визначеної категорії земель. Аналіз законодавства дає змогу зробити висновок, що Генеральний план населеного пункту визначає можливість забудови земельних ділянок (території населеного пункту), планування та забудову території населеного пункту з урахуванням можливих обмежень, щодо окремих територій, в тому числі земель рекреаційного призначення. Враховуючи відсутність як діючого на момент виникнення спірних правовідносин Генерального плану смт. Затока та (або) пояснювальних записок до нього щодо розташування земельної ділянки площею 0,0402 га (кадастровий номер 511030000:02:001:0329) в зоні території з можливим обмеженням щодо використання земель рекреаційного призначення, суд прийшов до висновку, що будівництво індивідуального дачного будинку, для якого відводилась спірна земельна ділянка, не суперечить Генеральному плану смт. Затока, тобто, не суперечить вимогам містобудівної документації на місцевому рівні. Суд не встановив невідповідності намірів забудови спірної земельної ділянки вимогам містобудівної документації на місцевому рівні Генеральному плану та, як наслідок, нераціонального використання земельної ділянки саме для індивідуального дачного будівництва.

Крім того, суд дійшов висновку, що органом, уповноваженим здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, є Головне управління Держгеокадастру в Одеській області, яке є самостійною юридичною особою з відповідною процесуальною дієздатністю щодо захисту прав та охоронюваних законом інтересів держави у судовому порядку, в тому числі щодо попередження порушення вимог земельного законодавства та наступного звернення до органів прокуратури та суду. Поряд з цим, позивач стверджує про відсутність органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції контролю (нагляду) у спірних правовідносинах. Участь прокурора у судовому процесі має бути обґрунтована. Не допускається здійснення прокурором представництва інтересів у суді особи або органу без наявності чіткого та законного обґрунтування необхідності такої участі, оскільки інакше буде порушено принцип рівності сторін при розгляді цивільного спору. Законодавець визначив право Держгеокадастру в межах наданих повноважень звертатись до суду із віндикаційним позовом, а саме витребувати майно (земельні ділянки) від недобросовісних набувачів. Поряд з цим, законодавець не встановив жодних обмежень для Держгеокадастру в реалізації зазначених повноважень, в тому числі й обмежень щодо повернення земельних ділянок шляхом скасування рішень місцевих рад про передачу земельних ділянок, прийнятих з порушенням норм діючого земельного законодавства. З наданих позивачем матеріалів вбачається відсутність інформації про орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах та доказів про повідомлення позивачем Держгеокадастру та (або) його територіальні управління про здійснення представництва його інтересів в суді. Не надано й доказів того, що Держгеокадастр як орган компетентний здійснювати нагляд за дотриманням законодавства у спірних правовідносинах, звертався до прокуратури. Суд не погодися з висновком позивача про відсутність органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, який набуває статусу позивача, тобто особи, в інтересах якої подано позов про захист порушеного права та/або охоронюваного законом інтересу, з огляду на що суд дійшов висновку про відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави в цій справі. Необґрунтоване та недоведене представництво прокурором інтересів держави в суді є підставою для відмови в позові.

З моменту отримання спірної земельної ділянки відповідач ОСОБА_1 протягом майже трьох років відкрито володіла та користувалась наданою земельною ділянкою. Суду не надано доказів того, що в результаті набуття відповідачем ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку були порушені чиїсь права або інтереси. ОСОБА_1 не мала впливу на порядок реєстрації земельної ділянки в державному земельному кадастрі, на прийняття Затоківською селищною радою оскаржуваного рішення та державну реєстрацію права власності. Можливі порушення порядку передачі та державної реєстрації земельної ділянки вчинені державними органами, селищною радою та її посадовими особами, що жодним чином не впливають на добросовісність набуття ОСОБА_1 земельної ділянки у власність.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 5 лютого 2019 року апеляційну скаргу прокурора на рішення суду залишено без руху для сплати судового збору.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 19 лютого 2019 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою прокурора на рішення суду.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 6 березня 2019 року справу призначено до розгляду.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 20 лютого 2020 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про зупинення провадження у справі відмовлено.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 10 червня 2021 року провадження у справі зупинено на підставі пункту 10 частини 1 статті 232 ЦПК України.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 23 лютого 2022 року провадження у справі поновлено.

В апеляційній скарзі заступник прокурора Одеської області просить скасувати судове рішення суду першої інстанції повністю і ухвалити нове рішення про задоволення позову (т.1 а.с.194-202).

За змістом вимог апеляційної скарги незаконність і необґрунтованість рішення з підстав неправильного застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права полягає в наступному. Суд не повно з`ясував обставини, які мають значення для справи, через що дійшов необґрунтованого висновку про недопустимість доказів. Водночас, вказав на недоведеність прокурором підстав для представництва через не зазначення органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах.

Договір оренди земельної ділянки кадастровий номер :02:001:0258 загальною площею 1,2 га між Затоківською селищною радою та ТОВ «Вояж-Сі» розірвано 8 жовтня 2013 року. Незважаючи на відсутність законних підстав для користування землею ТОВ «Вояж-Сі» Затоківською селищною радою 17 квітня 2014 року надано дозвіл на складання технічних документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право користування зазначеною земельною ділянкою, при поділі земельної ділянки, яку затверджено рішенням від 20 червня 2014 року. Судовим рішенням у справі №815/4904/14 встановлено протиправність затвердження технічної документації, на підставі якої сформовано спірну земельну ділянку, що судом при відмові прокурору в позові не враховано. Суд безпідставно вказав на недопустимість наданих позивачем доказів та не надав їм відповідну оцінку. З метою виведення у приватну власність та уникнення відчуження на конкурентних засадах земель рекреаційного призначення, розташованих на узбережжі Чорного моря та призначених для організації відпочинку необмеженого кола громадян, фактично здійснено незаконний поділ наданої земельної ділянки в користування для будівництва бази відпочинку, що свідчить про наявність схеми виведення цих земель у порушення вимог земельного законодавства. Судом залишено поза увагою, що попередньому користувачу земля надавалась в оренду для будівництва будинку відпочинку та відповідно для цієї мети останнім розроблявся проект землеустрою щодо її відведення. В той час як відповідачу ОСОБА_1 оскаржуваним рішенням на підставі технічної документації щодо поділу та об`єднання земельних ділянок, рішення щодо затвердження якої визнано протиправним та скасовано, спірну землю передано вже у власність для індивідуального дачного будівництва тобто за іншим видом призначення.

Щодо представництва прокурора у спірних правовідносинах, то таке доведено та обґрунтовано. Затоківською селищною радою спірну земельну ділянку рекреаційного призначення передано у приватну власність всупереч інтересів територіальної громади. Прокурор може заявляти позов в інтересах держави, який виражається в інтересах частини українського народу членів територіальної громади, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює саме орган місцевого самоврядування. Зважаючи на відсутність органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, прокурор у відповідності до частини 5 статті 56 ЦПК України набув статусу позивача у справі про визнання незаконним рішення селищної ради, визнання недійсним свідоцтва про право власності. Суд невірно визначився з природою спірних правовідносин та безпідставно відмови в позові, вказавши на недоведеність підстав для представництва, чим позбавив судового захисту державу.

В апеляційній скарзі не зазначено нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці.

У відзиві на апеляційну скаргу Головне територіальне управління юстиції в Одеській області заперечення щодо змісту і вимог апеляційної скарги обґрунтовує безпідставністю вимог до управління як суб`єкта державної реєстрації прав та суб`єкта зберігання реєстраційних справ, відтак, підтримує судове рішення про відмову в позові. У постанові Великої палати Верховного Суду від 4 вересня 2018 року справі №823/2042/16 зазначено, що належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано (т.2 а.с.3-6).

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 заперечення щодо змісту і вимог апеляційної скарги обґрунтовує тим, що в скарзі не спростовано висновків суду щодо порушення інтересів держави та необхідності їх захисту саме прокуратурою. В спірних правовідносинах ототожнюється категорія «територіальна громада» та «держава», а також спільність їх інтересів. На конституційному рівні принципово відокремлена комунальну власність від державної власності. Комунальна власність не входить до складу державної, є самостійним об`єктом права власності, управління якою здійснюється безпосередньо територіальною громадою або створеними нею органами. Інтереси територіальної громади в принципі не можуть співпадати з інтересами держави. Посилання прокурора на порушення Затоківською селищною радою певних норм чинного законодавства самі по собі не можуть бути доказом порушення інтересів держави та підставою для представництва. В даній справі конкретний інтерес держави фактично відсутній, оскільки в результаті задоволення позову держава не одержує ніякого матеріального чи нематеріального блага, тому що можливим вигодонабувачем може бути лише територіальна громада, а не держава. Тобто, виходячи з позовних вимог прокурора, він фактично діє не в інтересах держави, а в інтересах територіальної громади. Разом з тим, звернень від територіальної громади щодо представництва її інтересів прокурором у суді не було, так само їх не було і від мешканців смт. Затока, власників інших земельних ділянок тощо. Посилання на судове рішення від 18 вересня 2014 року у справі №815/4904/14, якою визнано протиправним та скасовано рішення Затоківської селищної ради від 17 квітня 2014 року №1933 «Про надання дозволу ТОВ «Вояж-Сі» на складання технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право користування земельною ділянкою при поділі земельних ділянок» та рішення Затоківської селищної ради від 20 червня 2014 року №1967 «Щодо затвердження технічної документації з землеустрою щодо поділу та об`єднання земельної ділянки для будівництва та обслуговування б/в « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою: АДРЕСА_1 » не спростовує висновку суду про відмову в позові, оскільки у вказаному судовому рішенні не йдеться про скасування розробленої ФОП ОСОБА_5 технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок від 18 червня 2014 року, на підставі якої у державному земельному кадастрі була здійснена державна реєстрація спірної земельної ділянки площею 0,0402 га кадастровий номер :02:001:0329.

Щодо доводів апеляційної скарги розпорядження земельною ділянкою відповідно до цього ж цільового призначення, то право визначати, які об`єкти рекреації буде розміщено на земельних ділянках і для яких цілей будуть використовуватись земельні ділянки, належить виключно власнику земельних ділянок. Визначення Затоківською селищною радою цільового призначення спірної земельної ділянки «для індивідуального дачного будівництва» під час передачі відповідачу у власність відбулося в межах категорії земель рекреаційного призначення відповідно до пункту 1 статті 19, статті 51 ЗК України, тобто у повній відповідності до вимог частини 5 статті 20 ЗК України. З огляду на те, що земельні ділянки з кадастровими номерами :02:001:0268 і :02:001:0329 відносилися до однієї категорії як то «землі рекреаційного призначення», то, виходячи з положень частини 5 статті 20 ЗК України, вбачається відсутність обов`язку щодо формування спірної земельної ділянки за проектом землеустрою. На час прийняття оскаржуваного рішення Затоківської селищної ради земельна ділянка з цільовим призначенням «для індивідуального дачного будівництва» вже була сформована та зареєстрована за кадастровим номером :02:001:0329, тому спірним рішенням ради від 5 червня 2015 року №3019 цільове призначення спірної земельної ділянки з кадастровим номером :02:001:0328 не змінювалось. Земельним законодавством встановлено, що за проектами землеустрою та з дотриманням відповідної процедури здійснюється лише зміна цільового призначення земельних ділянок, а віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень суб`єкта владних повноважень. Відповідно до частини 5 статті 20 ЗК України види використання земельної ділянки в межах певної категорії земель (крім земель сільськогосподарського призначення та земель оборони) визначаються її власником або користувачем самостійно в межах вимог, встановлених законом для використання земель цієї категорії, з урахуванням містобудівної документації та документації із землеустрою (т.2 а.с.24-32, 55-63, 128-129).

Прокурором в особі заступника прокурора Одеської області надано пояснення на відзив представника в інтересах ОСОБА_1 на апеляційну скаргу за змістом яких в чергове підтримано доводи апеляційної скарги (т.2 а.с.19-23).

Представником ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 надано письмові пояснення з урахуванням актуальної судової практики (т.2 а.с.188-203, 237-241).

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, зміну рішення суду в його мотивувальній частині з урахуванням актуальної судової практики у подібних правовідносинах та залишення без змін в його резолютивній частині з огляду на наступне.

Учасники справи в порядку доведення обставин, на які посилались як на підставу своїх вимог та заперечень, надано докази, що містять наступні дані.

Згідно Договору оренди від 30 червня 2011 року, укладеного між Затоківською селищною радою та товариством з обмеженою відповідальністю «Вояж-Сі», земельна ділянка площею 1,2 га (у тому числі під забудовою 0,1225 га, під зеленими насадженнями 1,0775 га) кадастровий номер :02:001:0268, розташована за адресом: АДРЕСА_1 , на підставі рішення Затоківської селищної ради Білгород-Дністровської міської ради від 10 лютого 2011 року №109, рішення Затоківської селищної ради Білгород-Дністровської міської ради від 22 березня 2011 року №234 була передана в оренду (строкове платне користування) на п`ять років для будівництва бази відпочинку. В договорі зазначено, що на земельній ділянці розташована не закінчена будівництвом база відпочинку, що земельна ділянка передається в оренду для будівництва бази відпочинку, що цільове призначення земельної ділянки для будівництва бази відпочинку, категорія земельної ділянки «землі житлової та громадської забудови». Договір оренди посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Щукіною Л.С. 30 червня 2011 року, зареєстровано в реєстрі за №1154 (т.1 а.с.14-23).

Згідно Договору про розірвання договору оренди від 8 жовтня 2013 року, укладеного між Затоківською селищною радою та товариством з обмеженою відповідальністю «Вояж-Сі», договір оренди розірвано за взаємною згодою і домовленістю сторін. Орендарем за актом прийому-передачі передано орендодавцю об`єкт оренди земельну ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , категорія земельної ділянки землі житлової та громадської забудови, кадастровий номер земельної ділянки :02:001:0268, загальною площею 1,2000 га, державну реєстрацію земельної ділянки проведено 5 липня 2011 року Відділом Держкомзему у м. Білгород-Дністровський Одеської області, номер запису про право власності: 1938407 від 20 липня 2013 року, індексний номер витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності: 729072. Договір про розірвання договору оренди посвідчений Дністровського міського нотаріального округу Щукіною Л.С. 8 жовтня 2013 року, зареєстровано в реєстрі за №1407 (т.1 а.с.24).

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2014 року в справі №815/4904/14 позов прокурора задоволено; визнано протиправними та скасовано рішення Затоківської селищної ради від 17 квітня 2014 року №1933 «Про надання дозволу ТОВ «Вояж-Сі» на складання технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право користування земельною ділянкою при поділі земельних ділянок»; визнано протиправним та скасовано рішення Затоківської селищної ради від 20 червня 2014 року №1967 «Щодо затвердження технічної документації з землеустрою щодо поділу та об`єднання земельної ділянки для будівництва та обслуговування б/в «Вояж-Сі» за адресою: АДРЕСА_1 ». За змістом судового рішення було, серед іншого, встановлено, що станом на 20 грудня 2013 року нерухоме майно як то колишня база відпочинку ТОВ «Вояж-Сі» перейшла у власність фізичних осіб, а саме громадянам ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 тощо (т.1 а.с.27-31, 32, 33).

На підставі технічної документації щодо поділу земельної ділянки площею 1,2 га кадастровий номер :02:001:0268, яка раніше перебувала у користуванні ТОВ «Вояж-Сі» на підставі Договору оренди від 30 червня 2011 року, було сформовано 18 земельних ділянок, яким присвоєно кадастрові номери, в тому числі й земельна ділянка кадастровий номер :02:001:0329, які передано громадянам у власність для індивідуального дачного будівництва (т.1 а.с.34-35).

Рішенням Затоківської селищної ради Білгород-Дністровської міської ради Одеської області від 5 червня 2015 року №3019 «Про передачу гр. ОСОБА_1 у власність земельної ділянки площею 0,0402 га (кадастровий номер :02:001:0329) для індивідуального дачного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 » передано гр. ОСОБА_1 у власність земельну ділянку площею 0,0402 га (кадастровий номер :02:001:0329) для індивідуального дачного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с.36).

За інформацією з Державного земельного кадастру станом на 16 січня 2018 року земельна ділянка кадастровий номер :02:001:0329 має наступну інформацію: площа: 0,0402 га; цільове призначення: Е.07.01 Для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення; категорія землі: землі рекреаційного призначення; вид використання земельної ділянки: для будівництва бази відпочинку; інформація про документацію із землеустрою, на підставі якої здійснена державна реєстрація земельної ділянки: технічна документація із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок, виготовлена 18 червня 2014 року ФОП ОСОБА_5 ; форма власності: приватна; власник ОСОБА_1 ; орган, який зареєстрував земельну ділянку: Відділ Держземагенства у м. Білгород-Дністровському; державна реєстрація земельної ділянки проведена 24 квітня 2015 року (т.1 а.с.37-39).

За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 26 грудня 2017 року земельна ділянка кадастровий номер :02:001:0329 має наступну інформацію: реєстраційний номер 03; площа: 0,0402 га; дата державної реєстрації земельної ділянки: 24 квітня 2015 року; орган, що здійснив державну реєстрацію земельної ділянки: Відділ Держкомзему у Білгород-Дністровському районі Одеської області; цільове призначення: для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення; адреса: АДРЕСА_1 ; державна реєстрація з відкриттям розділу проведена 23 грудня 2015 року; підстава: відомості за результатом розгляду, серія та номер: б/н, виданий 23 грудня 2015 року, видавник: -, документи заявника (оригінали та копії), серія та номер: б/н, виданий 23 грудня 2015 року, видавник: заявник, рішення органу місцевого самоврядування, серія та номер: 3019, виданий 5 червня 2015 року, видавник: Затоківська селищна рада Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, серія та номер: НВ-15, виданий 24 квітня 2015 року, видавник: Відділ Держземагенства у м. Білгород-Дністровському; підстава виникнення права власності: свідоцтво про право власності, серія та номер: НОМЕР_1 , видане 13 січня 2016 року, видавник: Біляївське міськрайонне управління юстиції в Одеській області; підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 27807463 від 13 січня 2016 року, 15:54:35, ОСОБА_19 , Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області; форма власності: приватна; розмір частки: 1/1; власник: ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 (т.1 а.с.40-42).

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права.

Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом (ст.6 Конвенції).

В Україні визнається і діє принцип верховенства права; суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (ч.1 ст.8, ч.1 ст.129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст.2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Щодо повноважень прокурора для звернення до суду.

Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За частиною 1 статті 16 ЦК України, частиною 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Повноваження прокурора у спірних правовідносинах визначено Конституцією України та Законом України «Про прокуратуру».

Пунктом 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України передбачено, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках, що визначені законом.

У випадках, визначених законом, на прокуратуру покладається функція з представництва інтересів громадянина або держави в суді (п.2 ч.1 ст.2 Закону України «Про прокуратуру»).

Представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді визначено положеннями статті 23 Закону України «Про прокуратуру».

Відповідно до частини 2 статті 4 ЦПК України у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересів.

Згідно із частиною 1 статті 56 ЦПК України у випадках, встановлених законом, органи державної влади, органи місцевого самоврядування, фізичні та юридичні особи можуть звертатися до суду із заявами про захист прав, свобод та інтересів інших осіб або державних чи суспільних інтересів та брати участь у цих справах.

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною 4 статті 56 ЦПК України.

За частиною 5 статті 56 ЦПК України у разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави у зв`язку з відсутністю органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, прокурор зазначає про це в позовній заяві, в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

Зважаючи на відсутність органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, місцева прокуратура у даній справі набула статусу позивача у відповідності до положень частини 5 статті 56 ЦПК України.

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що якщо підставою для представництва інтересів держави прокурор зазначив відсутність органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, цей довід прокурора суд повинен перевірити незалежно від того, чи надав прокурор докази вчинення ним дій, спрямованих на встановлення відповідного органу. Тобто, суд самостійно перевіряє, чи справді відсутній орган, що мав би для захисту інтересів держави звернутися до суду з таким позовом як заявив прокурор. Процедура, передбачена абзацами третім і четвертим частини 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» застосовується тільки до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження з такого захисту (п.70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №587/430/16-ц).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15 січня 2020 року у справі №698/119/18 дійшла висновку, що у разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві, і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абзац 2 частини 5 статті 56 ЦПК України).

Звертаючись до суду з цим позовом, прокурор зазначив, що законодавством України не визначено суб`єкта контролю за законністю прийняття органом місцевого самоврядування рішень щодо відведення земельних ділянок з відповідними повноваженнями на звернення до суду з позовами, через що прокурор самостійно виступає як позивач у цій справі, оскільки в спірному випадку порушені інтереси держави залишилися незахищеними.

Прокурор навів підставу для представництва інтересів територіальної громади смт. Затока, обґрунтував у чому полягає порушення цих інтересів, визначив Затоківську селищну раду одним зі співвідповідачів у справі та заявив вимогу про визнання незаконним і скасування рішення ради, тобто прокурор виконав вимогу частини 4 статті 56 ЦПК України. Апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги в частині здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави та вважає помилковим висновок суду першої інстанції про відмову в позові з підстав необґрунтованості та недоведеності прокурором свого представництва інтересів держави, безпідставності не зазначення органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, який набуває статусу позивача, тобто особи, в інтересах якої подано позов. Органи Держгеокадастру, які суд помилково відніс до можливих позивачів, не були наділені повноваженнями щодо повернення земельних ділянок шляхом скасування рішень місцевих рад про передачу цих земельних ділянок у власність, скасування свідоцтв про право власності тощо.

У розумінні частини 2 статті 5 Конституції України, яка передбачає, що носієм суверенітету і єдиним джерелом влади в Україні є народ, який здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування, прокурор може заявити позов в інтересах держави, який виражається в інтересах частини народу, а саме членів територіальної громади, якщо вважає, що захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює саме орган місцевого самоврядування, який покликаний ці інтереси захищати.

Такий підхід узгоджується з Європейською хартією місцевого самоврядування 1985 року (ратифікована Законом України від 15 липня 1997 року №452/97-ВР), яка передбачає, що органи місцевого самоврядування при вирішенні відповідної частини публічних (суспільних) справ (public affairs) діють під власну відповідальність в інтересах місцевого населення, й у правовій системі держав-учасниць, зокрема у сфері адміністративного контролю за органами самоврядування, має забезпечуватись співмірність (баланс) між заходами контролю та важливістю інтересів, які контролюючий орган має намір захищати.

Вищезазначене щодо представництва прокурора є підставою для зміни мотивувальної частини рішення суду першої інстанції шляхом виключення висновку суду про відмову в позові з підстав недоведеності представництва прокурора та не зазначення органу, в інтересах якого подано позов.

Питання щодо того, хто (прокурор чи Держгеокадастр) має повноваження звертатися до суду у рамках здійснення державного контролю за використанням земель, в чергове розглянуто Великою Палатою Верховного Суду, яка у постанові від 20 липня 2022 року у справі №910/5201/19 дійшла висновку, що прокурор може здійснювати представництво інтересів держави замість Держгеокадастру, зокрема, у позові до ради про скасування рішення щодо земельної ділянки.

Щодо зміни виду використання земельної ділянки.

Склад земель визначено статтею 18 ЗК України, відповідно до положень частин 1, 2 даної статті до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії; категорії земель України мають особливий правовий режим.

Категорії земель визначено статтею 19 ЗК України, відповідно до положень частини 1 даної статті землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; г) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Земельні ділянки кожної категорії, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб, можуть перебувати у запасі (ч.2 ст.19 ЗК України).

Встановлення та зміна цільового призначення земельних ділянок врегульовані статтею 20 ЗК України, відповідно до положень частини 1 даної статті віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень; зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення.

Зміна цільового призначення земельних ділянок державної або комунальної власності провадиться Верховною Радою Автономної Республіки Крим, радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу цих ділянок у власність або надання у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу (ч.2 ст.20 ЗК України).

У статті 1 Закону України «Про землеустрій» зазначено, що цільове призначення земельної ділянки використання земельної ділянки за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому законодавством порядку.

Отже, основою для визначення цільового призначення земельної ділянки є її належність до відповідної категорії земель і відповідного способу використання.

Відповідно до абзаців 1, 2 частини 5 статті 20 ЗК України види використання земельної ділянки в межах певної категорії земель (крім земель сільськогосподарського призначення та земель оборони) визначаються її власником або користувачем самостійно в межах вимог, встановлених законом до використання земель цієї категорії, з урахуванням містобудівної документації та документації із землеустрою; земельні ділянки сільськогосподарського призначення використовуються їх власниками або користувачами виключно в межах вимог щодо користування землями певного виду використання.

Отже, за цільовим призначенням землі України поділяються на категорії; у межах кожної категорії земель виділяються види використання земельної ділянки, які визначаються її власником або користувачем самостійно (з урахуванням виключення).

До земель рекреаційного призначення належать землі, які використовуються для організації відпочинку населення, туризму та проведення спортивних заходів (ст.50 ЗК України).

Склад земель рекреаційного призначення визначено статтею 51 ЗК України, відповідно до якої до земель рекреаційного призначення належать земельні ділянки зелених зон і зелених насаджень міст та інших населених пунктів, навчально-туристських та екологічних стежок, маркованих трас, земельні ділянки, зайняті територіями будинків відпочинку, пансіонатів, об`єктів фізичної культури і спору, туристичних баз, кемпінгів, яхт-клубів, стаціонарних і наметових туристично-оздоровчих таборів, будинків рибалок і мисливців, дитячих туристичних станцій, дитячих та спортивних таборів, інших аналогічних об`єктів, а також земельні ділянки, надані для дачного будівництва і спорудження інших об`єктів стаціонарної рекреації.

Статтею 52 ЗК України визначено, що землі рекреаційного призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. На землях рекреаційного призначення забороняється діяльність, що перешкоджає або може перешкоджати використанню їх за призначенням, а також негативно впливає або може вплинути на природний стан цих земель. Порядок використання земель рекреаційного призначення визначається законом.

Отже, відповідно до закріпленого принципу раціонального використання та охорони земель земельні ділянки рекреаційного призначення підлягають використанню виключно відповідно до видів їх використання, які відповідають їх цільовому призначенню.

Відповідно до Класифікації видів цільового призначення земель, затвердженої наказом Державного комітету із земельних ресурсів від 23 липня 2010 року №548, землі рекреаційного призначення (секція Е 07) (земельні ділянки зелених зон і земельних насаджень міст та інших населених пунктів, навчально-туристських та екологічних стежок, маркованих трас, земельні ділянки, зайняті територіями будинків відпочинку, пансіонатів, об`єктів фізичної культури і спору, туристичних баз, кемпінгів, яхт-клубів, стаціонарних і наметових туристично-оздоровчих таборів, будинків рибалок і мисливців, дитячих туристичних станцій, дитячих та спортивних таборів, інших аналогічних об`єктів, а також земельні ділянки, надані для дачного будівництва і спорудження інших об`єктів стаціонарної рекреації):

07.01 Для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення;

07.02 Для будівництва та обслуговування об`єктів фізичної культури і спору;

07.03 Для індивідуального дачного будівництва;

07.04 Для колективного дачного будівництва;

07.05 Для цілей підрозділів 07.01-07.04 та для збереження та використання земель природно-заповідного фонду.

Велика Палата Верховного Суду постановою від 1 червня 2021 року у справі №925/929/19 відступила від висновку, викладеного в постановах Верховного Суду України від 5 березня 2013 року у справі №21-417а12, від 8 квітня 2015 року у справі №6-32цс15, постанові Великої палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі №712/10864/16-а та постановах Касаційного цивільного суду від 26 червня 2019 року у справі №701/902/17-ц, від 3 червня 2019 року у справі №708/933/17, від 24 лютого 2020 року у справі №701/473/17, про те, що зміна виду використання землі в межах її цільового призначення повинна проводитися в порядку, встановленому для зміни цільового призначення такої землі.

Відповідно до частини 2 статті 416 ЦПК України та частини 1 статті 417 ЦПК України висновок Великої Палати Верховного Суду про те, як саме повинна застосовуватися норма матеріального права, є обов`язковим для застосування судами.

Отже, земельним законодавством встановлено, що за проектами землеустрою та з дотриманням відповідної процедури здійснюється зміна цільового призначення земельних ділянок. Для зміни виду використання земельної ділянки без зміни її категорії цільового призначення такої процедури чинним законодавством не передбачено. Зміна виду використання земельної ділянки в межах однієї категорії земель не є зміною її цільового призначення, як наслідок, не потребує проходження процедур, які відповідно до земельного законодавства України застосовуються при зміні цільового призначення (розробки проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, його затвердження тощо).

Зміна використання земельної ділянки з виду «Для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення» (Розділ секція Е07 підрозділ 07.01) на вид використання «Для індивідуального дачного будівництва» (Розділ секція Е07 підрозділ 07.03) не призводить до зміни цільового призначення земельної ділянки та відбувається у межах однієї категорії земель (землі рекреаційного призначення).

Аналогічний висновок щодо застосування норм права у спірних подібних правовідносинах викладений у постановах Верховного Суді від 24 листопада 2021 року в справі №495/1439/18, від 4 травня 2022 року у справі №495/6-94/17.

Земельна ділянка площею 1,2 га кадастровий номер :02:001:0268, що перебувала в оренді ТОВ «Вояж-Сі», за категорією землі є землею рекреаційного призначення та мала вид використання «для будівництва бази відпочинку», що відповідно до Класифікації видів цільового призначення земель, затвердженої наказом Державного комітету із земельних ресурсів від 23 липня 2010 року №548, входить у вид 07.01 «Для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення» (в Державному земельному кадастрі дана земельна ділянка зареєстрована Відділом Держкомзему у м. Білгород-Дністровський Одеської області 5 липня 2011 року).

Земельна ділянка площею 0,0402 га кадастровий номер :02:001:0329, що сформована на підставі технічної документації щодо поділу земельної ділянки, яка раніше перебувала в оренді ТОВ «Вояж-Сі», за категорією землі є землею рекреаційного призначення та мала вид використання «для будівництва бази відпочинку», що відповідно до Класифікації видів цільового призначення земель, затвердженої наказом Державного комітету із земельних ресурсів від 23 липня 2010 року №548, входить у вид 07.01 «Для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення» (в Державному земельному кадастрі дана земельна ділянка зареєстрована Відділом Держземагенства у м. Білгороді-Дністровському 24 квітня 2015 року, тобто у період після розірвання договору оренди та до передачі у приватну власність).

Земельна ділянка площею 0,0402 га кадастровий номер :02:001:0329, що передана рішенням ради від 5 червня 2015 року №3019 у приватну власність ОСОБА_1 , за категорією землі є землею рекреаційного призначення та має вид використання «Для індивідуального дачного будівництва», що відповідно до Класифікації видів цільового призначення земель, затвердженої наказом Державного комітету із земельних ресурсів від 23 липня 2010 року №548, входить у вид 07.03 «Для індивідуального дачного будівництва» (в Державному земельному кадастрі, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно дана земельна ділянка на праві приватної власності зареєстрована під видом використання «Для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення», проте дане не є підставою для визнання незаконним рішення ради від 5 червня 2015 року №3019 та визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно №51596049 від 13 січня 2016 року, оскільки приведення даних у Кадастрі та Реєстрі щодо виду використання переданої ОСОБА_1 у власність земельної ділянки у відповідність до рішення ради має відбуватися в позасудовий спосіб та не має наслідком спір про право на землю).

В даному випадку зміна цільового призначення землі не відбулася, змінився вид використання землі в межах однієї категорії землі (землі рекреаційного призначення), що не призвело до зміни цільового призначення земельної ділянки та, відповідно, не вимагало розробки проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та його затвердження.

Затоківська селищна рада як власник земельної ділянки кадастровий номер :02:001:0268 мала право визначати вид її використання в межах категорії землі рекреаційного призначення. На підставі технічної документації щодо поділу земельної ділянки кадастровий номер :02:001:0268, яка раніше перебувала в оренду ТОВ «Вояж-Сі», були сформовані земельні ділянки з присвоєнням таким кадастрових номерів та реєстрацією в Державному земельному кадастрі. Лише потому ці сформовані та зареєстровані земельні ділянки були передані громадянам у власність.

Технічна документація щодо поділу земельної ділянки кадастровий номер :02:001:0268 була затверджена рішення Затоківської селищної ради від 3 грудня 2014 року №2606 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки Затоківської селищної ради для індивідуального дачного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 ».

Рішення Затоківської селищної ради від 3 грудня 2014 року №2606 не було предметом оскарження у справі №815/4904/14, на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2014 року у якій як на доказ посилається прокурор.

Генеральним планом смт. Затока (зі змінами від 16 березня 2015 року) спірна земельна ділянка віднесена до земель рекреаційного призначення об`єктів стаціонарної рекреації, дачного будівництва.

Отже, прийняття Затоківською селищною радою рішення від 5 червня 2015 року №3019, яким передано ОСОБА_1 у власність земельну ділянку кадастровий номер :02:001:0329 для індивідуального дачного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 , відповідало як документації із землеустрою, так і містобудівній документації.

Щодо способу захисту порушених прав, застосованого позивачем.

Велика Палата Верховного суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цим діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі №338/180/17, від 22 жовтня 2019 року №923/876/16.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі №910/3009/18, від 16 лютого 2021 року у справі №910/2861/18.

Позовна заява у цій справі подана прокурором у зв`язку із незаконним, на його думку, заволодінням земельною ділянкою комунальної власності фізичною особою відповідачем ОСОБА_1 .

Велика Палата Верховного Суду у справі №359/3373/16-ц у постанові від 23 листопада 2021 року вказувала, що набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою.

Таким чином, належним відповідачем за позовом про витребування від (стягнення з) особи земельної ділянки є особа, за якою зареєстроване право власності на таку ділянку. Якщо земельною ділянкою неправомірно (на думку позивача, який вважає себе власником) заволодів відповідач, то віндикаційний позов відповідає належному способу захисту прав позивача: власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16, від 21 серпня 2019 року у справі №911/36817, від 22 січня 2020 року у справі №910/1809/18, від 22 червня 2021 року у справі №200/606/18.

Отже, вимоги про визнання незаконним рішення ради та визнання недійсним свідоцтва про право власності на спірну земельну ділянку не відповідають належному способу захисту.

Так, для витребування нерухомого майна оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування не є ефективним способом захисту права власника (подібні висновки викладено у постанові Великої палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16). Вимога про визнання рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування недійсними (незаконними) та їх скасування не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не призвело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою (подібні висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі №911/3681/17, від 11 лютого 2020 року у справі №922/614/19).

Визнання недійсним свідоцтва про право власності на земельну ділянку, яке видане на підставі відповідного оспорюваного рішення про передачу у власність земельної ділянки, також не є необхідним для вирішення питання про належність права власності на земельну ділянку та для її витребування з чужого володіння, а тому в задоволенні цієї позовної вимоги слід відмовити (подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021року у справі №359/3373/16-ц зазначено, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У таких випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Ураховуючи викладене, заявлені в цій справі прокурором позовні вимоги про визнання незаконним рішення Затоківської селищної ради від 5 червня 2015 року №3019 «Про передачу гр. ОСОБА_1 у власність земельної ділянки площею 0,0402 га, кадастровий номер :02:001:0329 для індивідуального дачного будівництва, розташованої за адресом: АДРЕСА_1 ; визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно № НОМЕР_1 від 13 січня 2016 року щодо земельної ділянки площею 0,0402 га, кадастровий номер :02:001:0329, для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення, розташованої за адресом: АДРЕСА_1 ; визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 13 січня 2016 року, індексний номер 27807463, на підставі якого за ОСОБА_1 проведено державну реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 0,0402 га кадастровий номер :02:001:0329 для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення, розташованої за адресом: АДРЕСА_1 , не відповідають належному способу захисту.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові. Такий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19, від 2 лютого 2021 року у справі №925/642/19, від 22 червня 2021 року у справі №200/606/18.

Відповідно до положень статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

При виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст.263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №755/10947/17 зазначено, що суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

Оскільки висновок суду першої інстанції не відповідає актуальному правовому висновку, сформульованому у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі №359/373/16-ц (офіційно оприлюднено 14 грудня 2021 року, тобто після розгляду справи судом першої інстанції) зі спору, що виник з подібних правовідносин, апеляційний суд вважає за необхідне вийти за межі доводів апеляційної скарги з метою врахування висновків щодо застосування норм права у подібних спірних правовідносинах.

На дане орієнтує й остання практика Верховного Суду у справах за позовами прокурора до Затоківської селищної ради, громадян, реєстраторів щодо набуття громадянами у власність земельних ділянок (постанови Верховного суду від 24 листопада 2021 року у справі №495/1439/18, від 4 травня 2022 року у справі №495/6094/17).

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, однак застосував інші мотиви при ухваленні рішення. Зазначені обставини є підставою для зміни мотивувальної частини рішення суду в редакції цієї постанови та залишення без змін резолютивної частини рішення суду.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.ст.376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу заступника прокурора Одеської області (після зміни назви Одеська обласна прокуратура) - задовольнити частково.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 14 листопада 2018 року в справі за позовом прокурора в особі першого заступника керівника Білгород-Дністровської місцевої прокуратури в інтересах держави до Затоківської селищної ради, ОСОБА_1 , Головного територіального управління юстиції в Одеській області про визнання незаконним рішення, недійсним свідоцтва про право власності, визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора змінити в його мотивувальній частині та залишити без змін в його резолютивній частині.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 жовтня 2022 року.

Головуючий Л.М.Вадовська

Судді Г.Я.Колесніков

Є.С.Сєвєрова