Справа № 182/3701/17
Провадження № 2-п/0182/14/2022
У Х В А Л А

Іменем України

09.11.2022 року м. Нікополь

Суддя Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області Кобеляцька-Шаховал І.О., розглянувши заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 липня 2018 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства „Укрсоцбанк до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області перебувала цивільна справа за позовом Публічного акціонерного товариства „Укрсоцбанк до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Заочним рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 липня 2018 року позовні вимоги було задоволено та стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства „Укрсоцбанк суму заборгованості за кредитним договором 33 458, 00 доларів США (що складається з: суми заборгованості по кредиту - 22 675,44 доларів США; суми заборгованості за відсотками 10 782,56 доларів США.) та судові витрати в сумі 13 201 грн. 44 коп.

03 червня 2022 року на адресу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від ОСОБА_1 надійшла заява про перегляд заочного рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 липня 2018 року, оскільки він вважає, що рішення ухвалено з порушенням норм чинного законодавства, суд неповно дослідив обставини справи, порушив норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, оскільки задля прийняття обґрунтованого судового рішення, недостатньо розгорнутого розрахунку заборгованості за кредитним договором, оскільки цей документ не є первинним, тому заочне рішення підлягає скасуванню. Виписки з особових рахунків клієнтів, що є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Порядок, періодичність друкування та форма надання виписок (у паперовій чи електронній формі) із особових рахунків клієнтів обумовлюються договором банківського рахунку, що укладається між банком і клієнтом під час відкриття рахунку. З огляду на зазначене, суди погоджуються з тим, що банківська виписка по особовому рахунку відповідача є первинним документом, який підтверджує, що у відповідача перед позивачем обліковується заборгованість по поверненню кредитних коштів (Постанови Верховного Суду України від 14 липня 2015 року по справі № 910/14030/14; від 13.03.2017 року по справі № 910/19449/15 та від 10 квітня 2017 року по справі № 910/19450/15). При цьому, матеріали цивільної справи № 182/3701/17 не містять банківських виписок по особовому рахунку заявниці, лише довідка з банку щодо платежів, а, відтак, суд був позбавлений можливості встановити дійсний розмір заборгованості за тілом кредиту та процентами, нарахованими за користування кредитом. Тобто, за наявних в матеріалах справи документів суд був позбавлений можливості перевірити дотримання АТ «УКРСОЦБАНК» порядку визначення розміру процентів. За таких обставин, на моє переконання, суд першої Інстанції фактично був позбавлений можливості здійснити повний і всебічний аналіз обставин справи. Позивач направив Боржнику та Поручителю у березні 2013 року вимогу про дострокове погашення заборгованості за Кредитним договором № 110/11-0295, згідно якої необхідно сплатити тіло кредиту та відсотки протягом 30 днів з моменту пред`явлення вимоги, але не пізніше 30 квітня 2013 року. Верховний Суд у постанові від 06 березня 2019 року у справі №203/4947/15-ц (провадження № 61-19344ск18) зазначив, що: «Визначення правової природи письмової вимоги кредитора до боржника, та, відповідно правових наслідків, її надіслання залежить від змісту такої вимоги. Якщо вимога за своїм змістом є нагадуванням чи інформуванням про існування заборгованості, а також містить прохання про погашення поточної заборгованості, то така вимога є досудовою претензією. Якщо письмове звернення кредитора до боржника містить вимогу про дострокове повернення усієї суми заборгованості як простроченої, так і поточної, то таке звернення є вимогою про дострокове повернення кредиту, наслідком надіслання якої є зміна строку виконання основного зобов`язання відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України». Проаналізувавши умови кредитного договору, Верховний Суд у постанові від 30 липня 2020 року у справі № 200/27042/15-ц дійшов висновку про настання строку виконання основного зобов`язання, який пов`язується з отриманням боржником вимоги. Аналіз зазначених правових позицій Верховного Суду дає підстави для висновку, що сторонами кредитних договорів на власний розсуд можуть бути визначені певні конкретні умови виникнення права вимоги щодо настання строку повернення кредиту у повному обсязі. Таким чином, пред`явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом та сплати відсотків за користування кредитом, АТ «УКРСОЦБАНК», відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, змінив строк виконання основного зобов`язання з 16 вересня 2023 року на 30 квітня 2013 року (30 днів з моменту пред`явлення вимоги, але не пізніше 30 квітня 2013 року). Після зміни строку виконання зобов`язання усі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячних платежів, не мали правового значення, оскільки за вимогою банку позичальник зобов`язаний повернути кредит в повному обсязі й усі наступні щомісячні платежі за графіком після письмового повідомлення з вимогою про дострокове погашення всієї заборгованості не підлягають виконанню. Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постановах від 02 грудня 2015 року (№ 6-1707цс15 та № 6-249цс15). Таким чином, після направлення Позичальнику письмового повідомлення з вимогою про дострокове погашення всієї заборгованості, Кредитний договір № 110/11-0295 припинив свою дію та позивач втратив можливість нарахування та стягнення з Позичальника відсотків за Кредитним договором № 110/11-0295, оскільки, нарахування процентів за користування кредитними коштами, комісійних, неустойки поза строком дії кредитного договору не передбачено. Тобто, договірні проценти могли нараховуватись банком за кредитним договором від 17 вересня 2008 року до 30 квітня 2013 року, однак, як вбачається з Розрахунку заборгованості за Кредитним договором № 110/11-0295, який суд поклав в обґрунтування свого заочного рішення, банк нараховував проценти до 01 травня 2017 року. З огляду на це, проценти за користування кредитними коштами за період з 01 травня 2013 року до 01 травня 2017 року є такими, що стягнуті заочним рішенням з грубим порушенням норм матеріального права. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12 зазначила, що «…перш за все звертаємо увагу на те, що ВС акцентує увагу на тому, що потрібно розрізняти поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання». Судді зазначили, що «Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї етапі). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке відбувається під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України)» (пункт 32 Постанови). Окрім того, «строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання» (п.35 Постанови). Далі суд зазначає, що «згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін, проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики», (п.50 Постанови). На основі положень конкретно укладеного договору позики у даній справі, суд приходить до висновку, що «припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування» (пункт 53 Постанови). Як наслідок, суд зазначає, що «право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою етапі 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання» (п.54 Постанови). В забезпечення виконання зобов`язань позичальника, 17 вересня 2008 року ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 укладено Договір поруки № 110/11/2-061. Згідно п.2.1 Договору поруки, зміст забезпеченого порукою зобов`язання, його розмір строк та порядок виконання: 2.1.1. повернення кредиту в сумі 32 000 доларів США, з порядком погашення заборгованості за кредитом, визначеним в договорі кредиту, з кінцевим терміном погашення кредиту до 16 вересня 2023 року, а також дострокового погашення у випадках, передбачених договором кредиту; сплата процентів за користування кредитом у розмірі 13,50 % річних та комісій, у розмірі, в строки та в порядку, що визначені договором кредиту; сплата можливої неустойки (пені, штрафу), у розмірі, в строки та в порядку, що визначені договором кредиту. Відповідно до п.6.2. Договору поруки, цей Договір набирає чинності з дати його укладення та діє до повного виконання всіх вимог, забезпечених порукою, визначених п.п.2.1.1. - 2.1.3. цього Договору. Крім цього, заявниця зазначає, що в спростування умов, за яких суд мав право прийняти заочне рішення по справі № 182/3701/17, 17 липня 2017 року АТ «Укрсоцбанк» подало позовну заяву до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості. В позовній заяві АТ «Укрсоцбанк» зазначило адресу ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 , а ОСОБА_2 : АДРЕСА_2 липня 2017 року Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області відкрив провадження у справі № 182/3701/17. 04 серпня 2018 року до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшла довідка підрозділу ГУДМС УМВС України від 28 липня 2017 року, в якій чітко зазначено, що ОСОБА_1 з 26 вересня 2008 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 . В матеріалах справи № 182/3701/17 наявна ухвала Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 листопада 2017 року по справі № 182/3701/17 (Том 1 а.с.56), в якій суд зазначив, що, згідно отриманих відповідей на запит суду, ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . Тобто, вся кореспонденція направлялась на адресу, відмінну від адреси, яка зазначена в довідці ГУ ДМС України в Дніпропетровській області. За таких обставин, 12 липня 2018 року Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області ухвалив рішення та зазначив, що відповідач, будучи належним чином повідомленим про розгляд справи, в судове засідання не прибув. Таким чином, суд, розглянувши справу без участі заявника, порушив право останнього на справедливий суд, а тому заочне рішення підлягає скасуванню.

Суд, дослідивши матеріали справи та матеріали заяви про перегляд заочного рішення у їх сукупності, вважає, що вимоги заявниці про скасування заочного рішення необґрунтовані, обставини, викладені в заяві, не підтверджуються наявними в матеріалами справи доказами.

Частина 1 статті 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст.284 ЦПК України, заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Згідно із положеннями ст.285 ЦПК України, у заяві про перегляд заочного рішення повинно бути зазначено, зокрема: обставини, що свідчать про поважність причин неявки в судове засідання і неповідомлення їх суду, посилання на докази, якими відповідач обґрунтовує свої заперечення проти вимог позивача.

Як встановлено судом, 17 липня 2017 року Публічне акціонерне товариство „Укрсоцбанк звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості (Том 1 а.с.1-3). Згідно із вимогами ч.6 ст.187 ЦПК України, суд звернувся до адресно-довідкового підрозділу ГУ ДМС в Дніпропетровській області з запитом стосовно надання відомостей про реєстрацію місця проживання відповідачів по справі. Згідно отриманої відповіді на запит суду, місцем реєстрації відповідача є адреса: АДРЕСА_3 (а.с.46). При цьому, у відповідності до відмітки, яка міститься в паспорті відповідача, адреса місця її реєстрації є: АДРЕСА_1 , тобто, адреса співпадає з адресою, яка вказана в позовній заяві та в кредитному договорі (а.с.7,14). Тому відповідачку про розгляд справи було повідомлено належним чином, конверт, який був направлений за адресою її місця проживання, повернувся з відмітками «за строками зберігання» (а.с.105). Таким чином, заочним рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 липня 2018 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства „Укрсоцбанк були задоволені повністю і стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства „Укрсоцбанк суму заборгованості за кредитним договором 33 458, 00 доларів США (що складається з: суми заборгованості по кредиту - 22 675,44 доларів США; суми заборгованості за відсотками 10 782,56 доларів США.) та судові витрати в сумі 13 201 грн. 44 коп. Що стосується посилань заявника на ту обставину, що вона є такою особою, яка належним чином не повідомлена про розгляд справи, суд до уваги дане твердження не приймає, виходячи з вищевикладеного. Також суд вважає за необхідне зазначити, що, виходячи з вимог п.2 ч.7 ст.128 ЦПК України та ч.8 ст.128 ЦПК України, згідно з якими судові повістки надсилаються фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованого у встановленому законом порядку; днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду. Матеріалами справи підтверджено, що на час ухвалення заочного рішення судові повістки про виклик із зазначенням місця, дати та часу розгляду справи направлялись за адресою місця перебування відповідача.

Відповідно до ст.288 ЦПК України, заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи, тобто, докази, якими відповідач обґрунтовує свої заперечення проти вимог позивача.

Скасування заочного рішення можливе за наявності обставин: поважні причини неявки в судове засідання, про які відповідач не зміг завчасно повідомити суд; наявність доказів, які мають істотне значення для правильного вирішення справи та можуть вплинути на ухвалене заочне рішення.

Поважними причинами неявки можуть бути хвороба, тривале відрядження, інші обставини (наприклад, неотримання судової повістки про виклик до суду), що об`єктивно перешкоджають явці до судового засідання, які, безумовно, повинні бути підтверджені документально відповідними доказами, тобто повинні додаватися до заяви про перегляд заочного рішення. Крім того, відповідач має подати документи, що свідчать про неможливість повідомити суд про причини неявки у судове засідання. Наявність вищенаведених обставин повинна бути у їх сукупності, при відсутності хоча б однієї з них, заочне рішення скасуванню не підлягає.

Тобто, підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що ним було вжито всіх можливих та передбачених процесуальним законодавством заходів щодо повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду даної цивільної справи по суті і перешкоди для заочного розгляду справи були відсутні. Всі доводи заявника щодо безпідставності позовних вимог ґрунтуються виключно на переоцінці доказів та припущеннях, суду не надано доказів істотних обставин, на які посилається заявник та які мають значення для вірного вирішення справи. Тобто, фактично заява про перегляд заочного рішення зводиться до того, що заявник зі змістом рішення не згоден, тому всі посилання в заяві, судом не беруться до уваги як підставу для задоволення заяви про перегляд заочного рішення. Встановлення факту правильного чи неправильного застосування судом першої інстанції матеріальних чи процесуальних норм при вирішенні справи належить до компетенції судів апеляційної інстанції.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, а також те, що всі посилання в заяві про скасування заочного рішення фактично зводяться до незгоди з рішенням суду, до переоцінки доказів, які були досліджені судом, суд вважає, що заяву про перегляд заочного рішення від 12 липня 2018 року слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст.280, 288 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 липня 2018 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства „Укрсоцбанк до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - залишити без задоволення.

Роз`яснити ОСОБА_2 , що у разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: І. О. Кобеляцька-Шаховал