ПОСТАНОВА

Іменем України

23 вересня 2022 року м. Кропивницький

справа № 394/75/21

провадження № 22-ц/4809/662/22

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Карпенка О. Л. (головуючий, доповідач), Голованя А. М., Єгорової С. М.,

за участю секретаря судового засідання Діманової Н. І.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Новоархангельського районного суду Кіровоградської області (суддя Партоліна І. П.) від 12 липня 2021 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

08 лютого 2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 пред`явили позов до ОСОБА_3 про відшкодування майнової та моральної шкоди.

ОСОБА_1 вимагав стягнути з відповідача на свою користь компенсацію витрат, понесених у зв`язку з похованням їхнього з ОСОБА_2 сина у розмірі 26720,00 грн та витрати на правову допомогу адвоката у розмірі 1000,00 грн, а також 200000,00 грн як відшкодування за завдану моральну шкоду.

ОСОБА_2 вимагала стягнути з відповідача на свою користь 200000,00 грн як відшкодування за завдану моральну шкоду.

Позовні вимоги мотивовано тим, що ухвалою Нововархангельського районного суду Кіровоградської області від 18 січня 2021 року ОСОБА_3 , з вини якого сталася ДТП, внаслідок якої загинув син позивачів ОСОБА_4 . звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 3 ст. 286 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених п. 4 ч. 1 ст. 49 КК України, а кримінальне провадження № 0000087 відносно нього закрито на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України.

В цьому кримінальному провадженні позивачі були визнані потерпілими, але у зв`язку із закриттям кримінального провадження їх цивільний позов залишено без розгляду.

У зв`язку зі смертю їх сина вони понесли витрати на його поховання та встановлення намогильного пам`ятника.

Крім того, вони зазнали тяжких моральних страждань у зв`язку з втратою неповнолітнього сина, а також тривалим кримінальним провадженням.

Короткий зміст рішення суду

Рішенням Новоархангельський районний суд Кіровоградської області від 12 липня 2021 року позов задоволено. Суд ухвалив стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 18843,00 грн, витрати на правничу допомогу у розмірі 1000,00 грн, а також відшкодування моральної шкоди 200000,00 грн. Суд також ухвалив стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 відшкодування матеріальної шкоди 200000,00 грн. Суд вирішив питання судових витрат у цій справі.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ухвали суду про закриття кримінального провадження відповідач обвинувачувався у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть двох осіб, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України. Відповідач на продовженні кримінального провадження та ухваленні виправдувального вироку не наполягав, кримінальне провадження в справі закрито саме за його клопотанням, підстава закриття кримінального провадження не є реабілітуючою, між протиправними діями відповідача, їх наслідками у виді заподіяння позивачам, як потерпілим у кримінальному правопорушенні, моральної та матеріальної шкоди є причинно-наслідковий зв`язок.

При визначенні розміру моральної шкоди суд виходив зі ступеня вини відповідача, взяв до уваги характер правопорушення, ступінь душевних страждань, характеру та обсягу заподіяних позивачам моральних страждань, оскільки смерть дитини є непоправним горем батьків, неможливості жити їм повноцінним життям у зв`язку з постійним пригніченим психологічним станом, а також з врахуванням вимог розумності та справедливості вважав за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачів по 200000 грн кожному у відшкодування моральної шкоди.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Відповідач ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій з підстав неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права ставить питання про скасування вказаного рішення суду і ухвалення нового про відмову у задоволенні позовних вимог.

Зазначає, що про наявність цивільної справи відповідач був обізнаний, але до суду він не був виплаканий, а про рішення дізнався згодом.

Він стверджує, що суд неповно з`ясував усі факти у справи внаслідок належної оцінки наявних у матеріалах справи доказів.

Стягуючи компенсацію матеріальної шкоди в сумі 18843,00 грн на користь ОСОБА_1 , тобто частково задовольняючи відповідну вимогу, суд не вказав, які ж саме матеріальні витрати стягнуті та що входить у стягувану суму, її обгрунтованість. Наявність матеріальних витрат позивача, на його думку. не підтверджено доказами.

Стосовно витрат на правову допомогу в сумі 1000,00 грн, то відповідач стверджує, що вони не підлягають до стягнення, оскільки наданий позивачами договір на правову допомогу стосується ОСОБА_3 , його ім`я ОСОБА_3 .

Відносно відшкодування моральної шкоди на користь позивачів в розмірі по 200000,00 грн кожному, відповідач вважає розмір компенсації необгрунтовано великою. Злочин, передбачений ч. 3 ст. 286 КК України, не є умисним, тому суд мав би зважити на всі обставини врахувавши, що відповідач отримує мінімальну заробітну плату з якої сплачує аліменти на утримання дитини, утримує маму-пенсіонерку.

Крім того, суд не взято до уваги, що автомобіль, яким керував відповідач в момент ДТП був застрахований за договором цивільноправової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладеним з АТ СК «Провідна», а тому в межах страхової суми відповідальність з завдану шкоду несе страховик.

Відзив на апеляційну скаргу

Від позивачів відзиви на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшли.

Позиції сторін в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції

Відповідач ОСОБА_3 та його представник - адвокат Мельник О. Ф. підтримали апеляційну скаргу.

Позивачі в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись відповідно до вимог ст. 128-131 ЦПК України.

Частиною 2 ст. 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Суд першої інстанції встановив такі неоспорювані обставини справи:

Позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 являлися батьками ОСОБА_4 , який помер за таких обставин.

26 вересня .2010 близько 00 годин 10 хвилин ОСОБА_3 , керуючи автомобілем ВАЗ - 2109, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить на праві приватної власності ОСОБА_5 , рухаючись вулицею Слави в смт Новоархангельськ Кіровоградської області, по проїзній частині дороги яка має підйом, на перехресті з вул. Ліщеновського, біля будинку № 100, грубо порушив вимоги п. п. 1.5., 2.3 (б) і (д) Правил дорожнього руху України, в момент виникнення небезпеки для руху, яка полягала в наявності мотоцикла, що рухався у зустрічному напрямку, своєчасно не вжив заходів для зменшення швидкості аж до повної зупинки транспортного засобу, не надав переваги у русі мотоциклу реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_6 , допустив з ним зіткнення.

В результаті ДТП ОСОБА_6 а також пасажир керованого ним транспортного засобу ОСОБА_4 отримали тяжкі тілесні ушкодження, які є небезпечними для життя в момент їх спричинення, що призвели до смерті ОСОБА_6 та ОСОБА_4 .

Ухвалою Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 18 січня 2021 року, яка набрала законної сили 01 лютого 2021 року, клопотання обвинуваченого ОСОБА_3 про закриття кримінального провадження задоволено, обвинуваченого звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 3 ст. 286 КК України, у зв`язку з закінченням строків давності, передбачених п. 4 ч. 1 ст. 49 КК України, а кримінальне провадження № 0000087 відносно нього закрито на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України. Цивільний позов залишено без розгляду.

Позиція апеляційного суду.

Відповідно до ст. 367, ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно з нормами ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК).

Частинами 1 та 3 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частиною 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У ч. 1 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанови суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

За змістом положень ст. 44 КК України звільнення від кримінальної відповідальності це врегульована кримінальним і кримінальним процесуальним законодавством відмова держави від засудження особи, яка вчинила злочин, і від застосування щодо неї примусу у формі покарання. Звільнення особи від кримінальної відповідальності не свідчить про виправдання особи, про визнання її невинуватою у вчиненні злочину. У цьому випадку кримінальний закон виходить зі встановлення факту вчинення особою кримінально караного діяння, а тому передбачені КК України підстави для звільнення від кримінальної відповідальності відповідно до положень ст. 49 КК України не є реабілітуючими.

Відсутність складу злочину, наприклад, у разі відмови у порушенні кримінальної справи, закриття кримінальної справи за правилами КПК України 1960 року чи закриття кримінального провадження за правилами КПК України 2012 року не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності.

Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого порушеного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до положень статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини (ч. 1, ч. 2 ст. 1166 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини (ст. 1188 ЦК України).

За змістом п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Згідно ч. 2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Частинами 1 - 3 ст. 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Крім того, відповідно до положень ст. 1021 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати. Допомога на поховання, одержана фізичною особою, яка зробила ці витрати, до суми відшкодування шкоди не зараховується.

Суд першої інстанції, належно оцінивши наявні у матеріалах справи докази в їх сукупності, дійшов обгрунтованого висновку про задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди та часткове відшкодування витрат на поховання сина позивачів.

Суд правильно зазначив про доведеність вини ОСОБА_3 у вчинені ДТП, внаслідок якої загинув син позивачів, що відповідачем не оспорюється, та наявність підстав для відшкодування за рахунок винної особи заподіяної потерпілим шкоди.

Розглядаючи спір в частині позовних вимог про відшкодування моральної шкоди та витрат на поховання, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм оцінку, встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення суду у цих частинах ухвалене без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, які знайшли свою належну оцінку у мотивувальній частині оскарженого судового рішення.

При визначенні розміру витрат на поховання, які поніс ОСОБА_1 суд об`єктивно і повно дослідив надані докази та дав їм належну оцінив щодо реальності понесених витрат та їх розміру. Наведену в мотивувальній частині рішення суду оцінку доказів ОСОБА_3 не спростував, інший розмір шкоди ним не доведено, що є його процесуальним обов`язком, а тому доводи апеляційної скарги про недоведеність розміру витрат на поховання є необґрунтованими.

Місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про заподіяння позивачам з вини відповідача, який спричинив ДТП, що мала наслідком смерть сина позивачів, моральних страждань.

Визначаючи розмір грошової компенсації завданої моральної шкоди, суд дотримався приписів ч. 3 ст. 23 ЦК України.

Доводи відповідача про те, що фінансовий тягар для нього буде надмірним, є безпідставними та не беруться судом до уваги через норму ч. 4 ст. 1193 ЦК України за змістом якої суд позбавлений можливості зменшити розмір відшкодування шкоди, завданої фізичною особою вчиненням кримінального правопорушення.

Не заслуговують на увагу суду доводи відповідача про те, що суд ухвалив рішення без його виклику в судове засідання, оскільки вони спростовуються матеріалами справи.

Згідно з протоколом судового засідання від 12 липня 2021 року відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином (а. с. 38).

Факт вручення 24 червня 2021 року відповідачу судової повістки підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 123 (а. с. 37).

Крім того, у справі містяться докази того, що суд викликав відповідача у підготовче судове засідання, яке відбулося 17 червня 2021 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення понтового відправлення № 159, вручене йому 26 травня 2021 (а. с. 33). Однак, як вбачається з протоколу підготовчого судового засідання від 17 червня 2021 року відповідач до суду не з`явився (а. с 34).

Про обізнаність стосовно існування цієї справи в суді першої інстанції позивач сам вказав в апеляційній скарзі.

То ж, аргументи відповідача про порушення його права на участь у розгляді справи в суді першої інстанції є безпідставними.

У зв`язку з тим, що права відповідача на участь у судових засіданнях, подання доказів, участь у їх дослідженні, наводити відзив не було порушено, суд апеляційної інстанції, керуючись ст. 83, 367 ЦПК України, не приймає до уваги викладені в апеляційній скарзі доводи про те, що цивільно-правова відповідальність відповідача на час спричинення ним ДТП була застрахована, а також не приймає до розгляду наданий ним разом з апеляційною скаргою доказ - світлокопію поліса № ВС/7103154 (а. с. 71).

Свідоме невикористання відповідачем своїх процесуальних прав щодо надання відзиву на позов та доказів на спростування позовних вимог позбавляє його можливості посилатися на нові обставини та нові докази, які ним не надані без поважних причин до суду першої інстанції.

Однак оскаржуване рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1000,00 грн компенсації витрат на правничу допомогу ухвалене з порушенням правил юрисдикції загальних судів, що згідно з 2 ст. 377 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Спір в цій частині виник з приводу стягнення з відповідача процесуальних витрат, понесених ОСОБА_1 під час досудового слідства і судового розгляду справи № 394/696/15-к щодо обвинувачення ОСОБА_3 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України (а. с. 14).

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 118 КПК України процесуальні витрати складаються, зокрема, із витрат на правову допомогу.

Відповідно до ч. 1 ст. 126 КПК України суд вирішує питання щодо процесуальних витрат у вироку суду або ухвалою.

Згідно з ч. 2 ст. 126 КПК України сторони кримінального провадження, свідки, експерти, спеціалісти, перекладачі мають право оскаржити судове рішення щодо процесуальних витрат, якщо це стосується їхніх інтересів.

Керуючись ч. 4 ст. 263 ЦПК України колегія суддів апеляційного суду враховує висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений в. п. 21, п. 27, п. 29 постанови від 21 листопада 2018 у справі № 462/6473/16-к, а саме: «Отже, питання про розподіл процесуальних витрат за результатами судового розгляду у кримінальному провадженні вирішується, у тій справі, в якій вони були понесені, за правилами КПК України. Якщо ж це питання суд не вирішив, сторона кримінального провадження має можливість оскаржити в цій частині ухвалене у справі судове рішення в апеляційному та касаційному порядку. А тому такі витрати не можуть бути стягнуті з обвинуваченого за позовом, поданим за правилами цивільного судочинства. […] за правилами цивільного судочинства можуть стягуватися судові витрати, які сторона понесла у зв`язку з розглядом її цивільної справи. […] Процесуальні витрати, понесені, зокрема, у кримінальному провадженні, не є збитками, що можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позову до обвинуваченого».

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України підлягає закриттю провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Встановивши, що суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення суду (ч. 1, 2 ст. 377 ЦПК України), суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, а тому скасовує помилкове судове рішення в частині стягнення з відповідача компенсації витрат на правничу допомогу, які понесла сторона у кримінальному провадженні, й закриває провадження у справі в цій частині.

При цьому суд не дає оцінку доводам відповідач, викладеним в апеляційній скарзі про недоведеність реальності таких витрат позивача так, як вони підлягають перевірці належним судом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

В частині вирішення спору про відшкодування майнового шкоди у формі витрат на правничу допомогу в кримінальному провадженні суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, яке є обов`язковою підставою для скасування судового рішення, а тому в цій частині рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про закриття провадження у справі.

В інших частинах суд ухвалив законне і обґрунтоване рішення, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення - без змін.

Керуючись п. 1 ст. 255, ст.ст. 367, 374, 375, 377, 382 - 384ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Вимоги апеляційної скарги ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 12 липня 2021 року в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1000,00 грн як компенсації витрат на правничу допомогу у кримінальному провадженні скасувати і провадження в цій частині закрити.

В інших частинах рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст цієї постанови складено 12 жовтня 2022 року.

Головуючий О. Л. Карпенко

Судді: А. М. Головань

С. М. Єгорова