Справа № 943/472/22 Головуючий у 1 інстанції: Кос І.Б.
Провадження № 22-ц/811/1763/22 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М. Цяцяка Р.П.

секретаря: Цьони С.Ю.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Буського районного суду Львівської області від 23 червня 2022 року, -

ВСТАНОВИВ:

в травні 2022 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

В червні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 , третя особа орган опіки та піклування Буської районної державної адміністрації про стягнення аліментів, поділ майна подружжя, визнання права користування і встановлення порядку користування житловим приміщенням (приватним будинком).

Ухвалою Буського районного суду Львівської області від 23 червня 2022 року відмовлено у прийнятті зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа орган опіки та піклування Буської районної державної адміністрації про стягнення аліментів, поділ майна подружжя, про визнання права користування і встановлення порядку користування житловим приміщенням (приватним будинком).

Матеріали зустрічної позовної заяви повернуто ОСОБА_1 .

Роз`яснено, що відмова у прийнятті зустрічного позову не перешкоджає зверненню до суду із зазначеним позовом у загальному порядку.

Не погоджуючись з ухвалою Буського районного суду Львівської області від 23 червня 2022 року про відмову у прийнятті зустрічного позову, таку в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі зазначає, що оскаржуваною ухвалою порушено її право на захист, оскільки суд в мотивувальній частині ухали цілком безпідставно визнав пріоритетним якнайшвидший розгляд первісної позовної заяви про розірвання шлюбу, а вирішення спірних питань щодо права користування житлом апелянта та малолітньої дитини, про стягнення аліментів та поділ майна подружжя фактично визнав другорядними. Вказує, що перелік підстав для відмови у відкритті провадження у справі наведено у статті 186 ЦПК України, цей перелік є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню, а відтак підстав для повернення позовної заяви, таких як «можливе затягування справи», «ускладнення розгляду», пріоритетність розгляду вимог позивача за первісним позовом не існує.

Вважає, що в оскаржуваній ухвалі суд безпідставно застосував положення статті 193 ЦПК України та покликався на непередбачені ЦПК України підстави для об`єднання позовів однорідність вимог, регулювання вимог однаковими нормами права та обов`язковість взаємовиключного задоволення позовів.

На думку апелянта суд першої інстанції не звернув уваги на те, що вимоги, зазначені в позовній заяві про розірвання шлюбу, так і в зустрічному позові, виникають з однакових правовідносин, оскільки сторони спору обгрунтовують свої вимоги тим, що вони перебували в зареєстрованому шлюбі, мають спільну дитину та посилаються на норми Сімейного кодексу України, якими врегульовано спірні правовідносини.

Крім того, ОСОБА_2 в позовній заяві стверджує, що спір про поділ майна між сторонами на момент звернення до суду з позовом про розірвання шлюбу, відсутній, однак такі твердження позивача не відповідають дійсності та є неправдивими. Звертає увагу на те, що дії суду першої інстанції щодо відмови у прийнятті зустрічного позову та об`єднання в одне провадження із первісним, тоді як вимоги за обома позовами випливають з одних правовідносин суперечить принципу процесуальної економії. Також апелянт вважає необхідним розгляд первісного та зустрічного позовів в одному провадженні також з тих підстав, що ухвалення рішення про розірвання шлюбу зробить можливим відчуження позивачем за первісним позовом майна подружжя, яке є спільною сумісною власністю подружжя, що в подальшому утруднить захист прав апелянта щодо половини цього майна та потягне за собою додаткові фінансові витрати.

Просить ухвалу Буського районного суду Львівської області від 23 червня 2022 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 19 липня 2022 року про відкриття апеляційного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Буського районного суду Львівської області від 23 червня 2022 року ухвалено розглядати без повідомлення учасників справи відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України.

Розгляд апеляційної скарги ОСОБА_1 на ухвалу Буського районного суду Львівської області від 23 червня 2022 року призначено на 16 год. 00 хв. 03 жовтня 2022 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Частиною 4 ст. 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Оскільки текст постанови складено 12 жовтня 2022 року, то незважаючи на те, що розгляд справи призначено на 03 жовтня 2022 року, датою ухвалення постанови є саме 12 жовтня 2022 року.

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

З матеріалів справи вбачається, що в травні 2022 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

Ухвалою Буського районного суду Львівської області від 25 травня 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та ухвалено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження. Судове засідання призначено на 23 червня 2022 року. Разом з тим, відповідачу визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву.

Матеріалами справи підтверджується, що 16 червня 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 , третя особа орган опіки та піклування Буської районної державної адміністрації про стягнення аліментів, поділ майна подружжя, визнання права користування і встановлення порядку користування житловим приміщенням (приватним будинком) в порядку, передбаченому ст. 193 ЦПК України.

Оскаржуваною ухвалою Буського районного суду Львівської області від 23 червня 2022 року відмовлено у прийнятті зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа орган опіки та піклування Буської районної державної адміністрації про стягнення аліментів, поділ майна подружжя, про визнання права користування і встановлення порядку користування житловим приміщенням (приватним будинком). При цьому судом роз`яснено, що ОСОБА_1 не позбавлена можливості у разі наявності спору звернутись до суду в загальному порядку.

Відмовляючи ОСОБА_1 у прийнятті її зустрічного позову про стягнення аліментів, поділ майна подружжя, про визнання права користування і встановлення порядку користування житловим приміщенням (приватним будинком) до спільного розгляду з первісним позовом, суд першої інстанції свій висновок мотивував тим, що спірні правовідносини, які виникли між сторонами, не є однорідними між собою, їх спільний розгляд є недоцільним, так як стосуються різних предметів спору та призведе до затягування вирішення спору про розірвання шлюбу.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

За своєю суттю зустрічний позов є матеріально-правовою вимогою відповідача до позивача, яка заявляється для сумісного розгляду з первісним позовом.

Частина 1 ст. 193 ЦПК України передбачає, що відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву.

Відповідно до ч. 2 ст. 193 ЦПК України зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову.

Вимоги за зустрічним позовом ухвалою суду об`єднуються в одне провадження з первісним позовом. (ч. 3 ст. 193 ЦПК України).

Тобто, за приписами ч. 2 ст. 193 ЦПК України умовами прийняття зустрічного позову до спільного розгляду з первісним позовом є:

1) взаємопов`язаність зустрічного позову з первісним, що виявляється у тому, що вони виникають з одних правовідносин;

2) доцільність сумісного розгляду основного і зустрічного позовів, оскільки це дозволяє більш повно і об`єктивно дослідити обставини справи, встановити фактичні взаємовідносини сторін, виключити ухвалення взаємосуперечливих чи взаємовиключних судових рішень.

Як вбачається зі ст. 193 ЦПК України, прийняття зустрічного позову до спільного розгляду з первісним не є обов`язком суду, що розглядає справу, а навпаки відноситься до його дискреційних повноважень, при цьому сам суд першої інстанції визначає взаємопов`язаність позовів (зокрема, виникнення із одних правовідносин, випадок коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову, тощо), а, крім цього, додатково повинен визначитися із доцільністю такого спільного розгляду, що є оціночним поняттям у кожній окремій справі та оцінку цьому може дати виключно суд, що розглядає справу як суд першої інстанції.

Вирішуючи питання щодо прийняття зустрічного позову до спільного розгляду з первісним позовом, суд повинен виходити з наявності підстав, передбачених законом, як умови прийняття зустрічного позову, встановити наявність певного зв`язку між первісною і зустрічною вимогами, відсутність такого зв`язку не виправдала б можливість спільного розгляду цих вимог в одному процесі.

Недоцільно спільно розглядати первісний і зустрічний позови, якщо це призведе до затягування розгляду справи та вирішення позовних вимог, зокрема, що стосуються інтересів дітей, істотно розширить предмет доказування, призведе до необхідності залучення нових учасників процесу.

Судом встановлено, що у первісному позові позивач ОСОБА_2 просить розірвати шлюб між ним та ОСОБА_1 , строк для примирення не надавати, оскільки категорично заперечує щодо примирення та вважає, що шлюб між сторонами зберегти неможливо, позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 просить суд стягнути аліменти, поділити майно подружжя, визнати право користування і встановити порядок користування житловим приміщенням (приватним будинком).

Враховуючи позовні вимоги первинного позову, якими є розірвання шлюбу, при розгляді і вирішенні яких судом, незважаючи на заперечення позивача щодо надання терміну на примирення, може бути надано термін на примирення до шести місяців, а також враховуючи вимоги зустрічного позову, якими, серед інших, є стягнення аліментів на дитину сторін, встановлення порядку користування житловим будинком, в тому числі і дитиною сторін, колегія суддів, з врахуванням інтересів дитини, вважає, що спільний розгляд первинного і зустрічного позовів є недоцільним.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Тобто, перебування батьків у шлюбі або його розірвання не впливає на обов`язок батьків утримувати дитину.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Вищенаведене спростовує доводи апелянта про те, що ухвалення рішення про розірвання шлюбу зробить можливим відчуження позивачем за первісним позовом спільного майна подружжя.

Аналізуючи вимоги первісного позову про розірвання шлюбу та зустрічного позову про стягнення аліментів, поділ майна подружжя, визнання права користування і встановлення порядку користування житловим приміщенням (приватним будинком), колегія суддів вважає спільний їх розгляд недоцільним, з огляду на те, що хоч правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються, в тому числі і Сімейним Кодексом України, однак такі можуть бути розглянуті окремо, незалежно одна від іншої, дані позови не є взаємопов`язані, а задоволення зустрічного позову не виключає повністю чи частково задоволення первісного позову.

Колегія суддів погоджується з правильними та обгрунтованими висновками суду першої інстанції, який постановляючи оскаржувану ухвалу про відмову в прийнятті зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 , виходив з того, що позовні вимоги первісного і зустрічного позовів не взаємопов`язані між собою, їх спільний розгляд не є доцільним, а задоволення зустрічного позову не виключає повністю чи частково задоволення первісного позову.

Оскільки оскаржуваною ухвалою не вирішувалося питання про відкриття провадження у справі, безпідставним є покликання апелянта на ст. 186 ЦПК України, яка передбачає підстави для відмови у відкритті провадження у справі, а судом вирішувалося питання про прийняття зустрічного позову ОСОБА_1 до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_2 .

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржувана ухвала суду постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Буського районного суду Львівської області від 23 червня 2022 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Постанова складена 12.10.2022 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк