Постанова

Іменем України

16 червня 2022 року

м. Київ

справа № 385/762/19

провадження № 61-11066св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Гайворонський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області,

особа, яка подала апеляційну скаргу - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Кропивницького апеляційного суду від 25 травня 2021 року у складі колегії суддів: Чельник О. І., Єгорової С. М., Черненка В. В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Гайворонського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області про визнання розірвання шлюбу недійсним та фіктивним.

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Гайворонського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області (далі - Гайворонський РВДРАЦС) про визнання розірвання шлюбу недійсним та фіктивним.

В обґрунтування поданого позову посилається на те, що 08 травня 2019 року під час прийому громадян начальник РВДРАЦС ОСОБА_3 їй усно повідомив про те, що згідно постанови відділу реєстрації актів цивільного стану Гайворонського районного управління юстиції від 13 вересня 2004 року № 26 припинено шлюб між нею та ОСОБА_4 , який ІНФОРМАЦІЯ_1 помер.

Вважає, що при винесенні зазначеної постанови відповідач порушив процедуру реєстрації розірвання шлюбу, оскільки така постанова має ухвалюватися за взаємною згодою подружжя та їх особистої присутності.

Так, при винесенні постанови відділу реєстрації актів цивільного стану Гайворонського районного управління юстиції від 13 вересня 2004 року № 26, ні позивача, ні ОСОБА_4 у приміщенні відділу РАЦС не було, їх не ставили до відома про ухвалення даної постанови, а тому вказана постанова винесена з порушенням вимог Правил реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року № 52/5.

Розірвання шлюбу між ОСОБА_4 та позивачем згідно з постановою відділу реєстрації актів цивільного стану Гайворонського районного управління юстиції від 13 вересня 2004 року № 26 вважає незаконним.

Вказувала, що 27 лютого 2002 року за № 26 у відділі реєстрації актів цивільного стану Гайворонського районного управління юстиції Кіровоградської області був зареєстрований шлюб між ОСОБА_4 та нею, своє прізвище ОСОБА_1 позивач змінила на ОСОБА_1 . З 27 лютого 2002 року по 13 вересня 2004 року вона не зверталася особисто із письмовою заявою до відповідача про припинення шлюбних відносин шляхом розірвання шлюбу.

З 27 лютого 2002 року по 09 серпня 2018 року вона проживала з ОСОБА_4 однією сім`єю, вони вели спільний побут, мали спільні кошти та майно, спілкувалися зі спільними друзями, спільно відпочивали. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.

Посилаючись на зазначені обставини просила визнати недійсним розірвання шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 згідно з постановою відділу реєстрації актів цивільного стану Гайворонського районного управління юстиції від 13 вересня 2004 року № 26.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 02 грудня 2019 року у складі судді Панасюка І. В. позов задоволено частково.

Визнано фіктивним розірвання шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , що зареєстроване постановою відділу реєстрації актів цивільного стану Гайворонського управління юстиції від 13 вересня 2004 року № 26 та анулювати вказану постанову. Відмовлено у задоволенні позовних вимог про визнання розірвання шлюбу недійсним.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із доведеності та обґрунтованості позовних вимог. Враховуючи, що після подання заяви про розірвання шлюбу подружжя продовжувало проживати однією сім`єю, не мали наміру припиняти подружні відносини, не отримували свідоцтва про розірвання шлюбу, тому суд першої інстанції вважав розірвання шлюбу фіктивним.

Вказане рішення оскаржила особа, яка не брала участі у справі ОСОБА_2 .

Вважала, що вказаним рішенням суд вирішив питання про її права та обов`язки, оскільки вона є спадкоємцем першої черги після смерті батька.

Постановою Кропивницького апеляційного суду від 25 травня 2021 року рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 02 грудня 2019 року, скасовано у задоволенні позову відмовлено.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що рішенням суду першої інстанції за позивачем визнано право на спадкування, як спадкоємцю першої черги за законом, що порушує право на частку спадкового майна скаржника ОСОБА_2 .

Отже, суд першої інстанції всупереч нормам чинного законодавства ухвалив рішення, яким порушив права особи, яка не була залучена до участі у справі, а саме ОСОБА_2 , яка є дочкою померлого.

У зв`язку з цим, Гайворонський РВДРАЦС помилково залучений у процесуальному статусі відповідача, оскільки його права жодним чином не порушені, а тому він мав бути залучений до участі у справі, як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у червні 2021 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 16 липня 2021 року відкрито касаційне провадження у зазначеній справі та витребувано її із Гайворонського районного суду Кіровоградської області.

09 червня 2022 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Як підставу для касаційного оскарження вказаного судового рішення заявник зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі № 318/89/18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Відзив на касаційну скаргу

У серпні 2021 року ОСОБА_2 подала відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що ОСОБА_4 та ОСОБА_1 одружились 27 квітня 2002 року (а. с. 8).

13 вересня 2004 року відділом реєстрації актів цивільного стану Гайворонського районного управління юстиції було складено постанову про розірвання шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 (а. с. 10).

Актовий запис про розірвання шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 не був складений, свідоцтво про розірвання шлюбу не видавалося (а. с. 42).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 10 серпня 2018 року серії НОМЕР_1 (а. с. 11).

Після смерті ОСОБА_4 у Гайворонській районній державній нотаріальній конторі була відкрита спадкова справа, спадкоємцем першої черги є дочка померлого ОСОБА_2 (а. с. 70, 89).

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції без змін, оскільки її ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Загальний перелік способів захисту цивільного права та інтересу визначені у статті 16 ЦК України.

У вказаній нормі зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Отже, при задоволенні позовних вимог у цій справі фактично за позивачем буде визнано право на спадкування, як спадкоємцем першої черги за законом, що порушує право на частку спадкового майна ОСОБА_2 .

Зі змісту статей 55, 175 ЦПК України на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі.

Суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем.

У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та повинен вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно особливостей спірних правовідносин), суд повинен відмовити у задоволенні позову.

Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав позову є правом позивача. Разом з тим установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Таким чином, пред`явлення позовних вимог до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц, від 05 травня 2019 року у справі № 554/10058/17.

Враховуючи викладене, апеляційний суд встановивши, що рішенням суду першої інстанції за позивачем фактично визнано право на спадкування, як спадкоємцем першої черги за законом, що порушує право на частку спадкового майна ОСОБА_2 , а тому позов пред`явлено до неналежного відповідача, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання у касаційній скарзі на неврахування судом апеляційної інстанції висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі № 318/89/18, оскільки встановлені судом у цій справі фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є іншими, ніж у справі, яка переглядається.

Доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладено у мотивувальній частині постанови суду апеляційної інстанції, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справі «Пономарьов проти України» та ін.) повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду апеляційної інстанції.

Вищевикладене свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, немає підстав для нового розподілу судових витрат.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З огляду на вищевказане колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Кропивницького апеляційного суду від 25 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. І. Грушицький
І. В. Литвиненко
Є. В. Петров