Справа № 464/8044/21 Головуючий у 1 інстанції: Бойко О.М.
Провадження № 22-ц/811/1181/22 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2022 року м.Львів

Справа № 464/8044/21

Провадження № 22ц/811/1181/22

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Приколоти Т.І.,

суддів : Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.

секретар Іванова О.О.

з участю: ОСОБА_1

розглянув справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Сихівського районного суду м. Львова, ухвалене у м.Львові 21 березня 2022 року у складі судді Бойко О.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , з участю третьої особи: Органу опіки та піклування Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради про виділ ідеальної частки у квартирі із спільної сумісної власності та встановлення порядку користування, -

встановив:

17 листопада 2021 року позивач звернулася у суд з цим позовом. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що їй та відповідачці, яка є її матір`ю на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_1 . У даній квартирі, окрім співвласників, зареєстрована також її малолітня донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Внаслідок дій відповідача, яка виганяла її із сім`єю з квартири, вони були змушені залишити належну їй квартиру та винаймати житло. Натомість, відповідачка, скориставшись її відсутністю у квартирі, дві із кімнат у квартирі здала в оренду стороннім особам. Неодноразові спроби вселитися у квартиру призводили до чергових сварок, оскільки відповідач має зобов`язання перед наймачами і не може їх виселити. Таким чином, відповідачем порушується її право власності, оскільки вона позбавлена можливості користування квартирою. З огляду на складні, напружені, недоброзичливі стосунки між нею та відповідачем, з метою запобігання майбутніх конфліктів, а також враховуючи склад її сім`ї, наявність у неї неповнолітньої дитини, яка зареєстрована у спірній квартирі, просить встановити запропонований нею порядок користування спірною квартирою, виділивши ідеальну частку у спільній сумісній власності. Просить позов задовольнити.

Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 21 березня 2022 року позов задоволено. Визначено частки співвласників у праві спільної власності - по 1/2 частці у праві спільної власності на квартиру АДРЕСА_1 за кожним із співвласників. Встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , виділивши в користування ОСОБА_1 : кімнату, позначену в технічному паспорті літерою 5, площею 12 кв.м із лоджією, яка примикає до неї; кімнату, позначену в технічному паспорті літерою 8, площею 9,9 кв.м із лоджією, яка примикає до неї; в користування ОСОБА_2 - кімнату, позначену в технічному паспорті літерою 11, площею 19,6 кв.м. Приміщення кухні, вбиральні, ванни, коридорів, вбудованих шаф залишено в спільному користуванні. Проведено розподіл судових витрат.

Рішення суду оскаржує представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 . В апеляційній скарзі посилається на те, що не погоджується із рішенням в частині встановлення порядку користування квартирою, а також в частині розподілу судових витрат. Вважає, що спір є надуманим, оскільки вказане питання підлягало вирішенню шляхом укладення між сторонами нотаріально посвідченого договору про визначення часток у спільній сумісній власності, а тому судовий збір підлягав стягненню з відповідача в розмірі 1/2. Зазначає, що визначений судом першої інстанції варіант порядку користування квартирою містить відступлення від розміру житлової площі, що припадає на відповідача, в сторону зменшення на 2,3 кв.м. Просить скасувати рішення в частині встановлення порядку користування квартирою, а також в частині розподілу (стягнення) судових витрат та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в цій частині, судові витрати залишити за позивачкою.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Згідно з ч.ч.4,5 ст. 41 Конституції України, ч.ч. 1,2 ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Статтею 319 цього Кодексу передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Встановлення порядку користування приміщеннями квартири між співвласниками, відповідно до змісту статей 319, 358 ЦК України є складовою здійснення ними права спільної власності.

За положеннями ст. 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпоряджатись своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Співвласникам належить ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до ч.3 ст. 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Хоч при встановленні порядку спільного користування квартирою критерій необхідності виділення у користування кожному із співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим, але суд має виділити в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. Верховний Суд вказує, що при цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників (постанова від 3 жовтня 2018 року у справі № 363/928/16-ц).

Відповідно до ч.1 і ч.2 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Згідно із ст.372 цього Кодексу майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділено між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до ч. 1 і ч.2 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою і вони можуть домовитися про порядок володіння та користування спільним майном. При відсутності можливості добровільно встановити порядок користування спільним майном, порядок користування може встановити суд. Такого висновку дійшов Верховний Суд у справі № 641/3624/16-ц.

Згідно з ч.ч.1 і 2 ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок.

Не можуть бути самостійним предметом договору найму: жиле приміщення, яке хоч і є ізольованим, проте за розміром менше від встановленого для надання одній особі; частина кімнати або кімната, зв`язана з іншою кімнатою спільним входом, а також підсобні приміщення (кухня, коридор, комора тощо).

Норма жилої площі в встановлюється в розмірі 13,65 кв.м на одну особу (ст.47 ЖК України).

Пунктом 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року роз`яснено, що в силу статті 104 ЖК суд вправі задовольнити вимоги члена сім`ї наймача про поділ жилого приміщення, якщо жилу площу, що припадає на нього (або з урахуванням укладеної угоди про порядок користування жилим приміщенням), може бути виділено у вигляді ізольованого приміщення, яке складається з однієї або кількох кімнат, розмір якого не менше встановленого для надання одній особі. При поділі жилого приміщення за вимогою члена сім`ї наймача йому може бути виділено ізольоване жиле приміщення розміром меншим за жилу площу, що припадає на нього. Однак поділ не може бути допущений, коли це призведе до штучного погіршення житлових умов позивача і викличе необхідність постановки його на облік, як такого, що потребує поліпшення житлових умов.

Згідно із ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника квартири, які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_5 набули право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 внаслідок приватизації, що стверджується свідоцтвом про право власності на квартиру № НОМЕР_1 від 7 липня 2003 року.

На підставі аналізу наявних у справі доказів та встановлених обставин, суд належить визнати право на Ѕ частку у праві власності на спірну квартиру.

Порядок користування жилим приміщенням, що належить на праві спільної часткової власності, може бути встановлений у випадку, якщо такі приміщення відповідають за розміром часткам цих осіб у жилому приміщенні, а також з урахуванням їх часток у праві власності.

Судом встановлено, що між сторонами існують напружені відносини, спільне користування ними усіма жилими приміщення квартири може призвести до їх загострення. Між сторонами відсутні домовленості щодо порядку користування жилими приміщеннями. Суд прийшов до вірного висновку про задоволення вимог про встановлення порядку користування спірною квартирою.

Виходячи з розміру житлової площі та кількість власників житла, кожному із сторін припадає по 20,75 кв.м житлової площі (41,5 кв.м/2). Квартира складається з 3 кімнат, площею 12 кв.м; 9,9 кв.м та 19,6 кв.м. У позивача є дитина з інвалідністю, яка проживає разом з нею ( ОСОБА_1 ) та має право на користування житлом як член сім`ї позивача.

Упостанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15 зазначено, що оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим майна зберігається, суд виділяє у користування сторін частину майна у натурі, що співмірна розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Співвласникам належить ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Хоч при встановленні порядку спільного користування квартирою критерій необхідності виділення у користування кожному із співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим, але суд має виділити в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. Верховний Суд вказує, що при цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників (постанова від 3 жовтня 2018 року у справі № 363/928/16-ц).

Суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про можливість встановлення такого порядку користування, який є варіантом, що найбільш наближено відповідатиме розмірам житлової площі належної сторонам, а також відповідатиме інтересам сторін. Відхилення від розміру житлової площі, що припадає на кожного із співвласників, є незначним і не змінює розміру часток.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, які не спростовані доводами апеляційної скарги. Підстави для скасування рішення відсутні.

Відповідно до ст..375 ЦПК України апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, оскаржуване рішення - без змін.

Керуючись: ст. 367, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 21 березня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення його повного тексту безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 12 липня 2022 року.

Головуючий

Судді