печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2022 року

Печерський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді Ільєвої Т.Г.,

при секретарі - Ємець Д.О.

представника відповідача - ОСОБА_4

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін цивільну справу 753/21296/20-ц за позовом Приватного акціонерного товариство «Страхова компанія «Українська страхова група» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди,-,

ВСТАНОВИВ:

У 15.12.2020 року позивач звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди.

Так, позивач, обґрунтовуючи свої вимоги, вказує, що 27.02.2019 між ПАТ "СК "УКРАЇНСЬКА СТРАХОВА ГРУПА"та ОСОБА_2 був укладений Договір добровільного страхування наземних транспортних засобів № 28-2800-19-00005, предметом якого є страхування транспортного засобу «БМВ», державний номерний знак НОМЕР_1 .

13.11.2019 в м. Києві відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «БМВ», державний № НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_3 та транспортного засобу «Мітсубіші» державний № НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1 .

Згідно постанови Дарницького районного суду м. Києва № 753/22666/19 від 02.12.2019 року вищевказана дорожньо-транспортна пригода відбулася внаслідок порушення ОСОБА_1 правил дорожнього руху України.

До ПАТ «СК «Українська страхова група» звернувся страхувальник із заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування і надав при цьому усі необхідні документи.

ПАТ «СК «Українська страхова група», на підставі рахунку №РМСРХ005568 від 14.11.2019 року, АВР № РМСН0000462 від 22.12.2019 року, було складено страхові акти № ДККА-68723 від 21.11.2019 року та № ДККА-68723/1 від 24.12.2019 року та розрахунки сум страхового відшкодування, що належить до виплати страхувальнику.

На підставі вищевказаних документів позивач здійснив виплату страхового відшкодування у розмірі: 129 986 грн. 41 коп., що підтверджується платіжними дорученнями №28103 від 21.11.2019 року, № 31368 від 24.12.2019 року.

Так, на момент дорожньо-транспортної пригоди цивільна відповідальність відповідача була застрахована у ПрАТ "СК "Альфа Страхування", яка сплатила на користь позивача страхове відшкодування вартості відновлювального ремонту, в розмірі 84 522 грн. 88 коп. Після чого позивач отримав залишок в розмірі: 129 986,41 - 84 522,88 = 45 463,53 гри. Даний залишок відшкодовується безпосередньо винуватцем ДТП, тобто відповідачем.

З врахуванням зазначеного, позивач просить суд:

- стягнути з ОСОБА_1 на користь ПРИВАТНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА "СТРАХОВА КОМПАНІЯ "УКРАЇНСЬКА СТРАХОВА ГРУПА", в якості відшкодування шкоди, суму в розмірі: 45 463 грн. 53 коп.

15.03.2021 ухвалою Дарницького районного суду м. Києва матеріали справи були направлені за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва.

15.07.2021 ухвалою суду було прийнято позовну заяву в провадження судді Ільєвої Т.Г. та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

02.09.2021 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що з договору добровільного страхування наземних транспортних засобів цивільно-правової відповідальності від нещасного випадку з водієм та пасажирами на транспорті від 27.02.2019 року №28-2800-19-00005 випливає, що страхувальником транспортного засобу BMW 520D номер кузова ТЗ НОМЕР_3 ДНЗ НОМЕР_1 є гр. ОСОБА_2 , страховиком є позивач, страхова сума 85 0000,00 грн.

Також за умовами договору добровільного страхування наземних транспортних засобів цивільно-правової відповідальності від нещасного випадку з водієм та пасажирами на транспорті від 27.02.2019 року №28-2800-19-00005 (т.1 а.с.6, зворот) зазначено, що найменший стаж осіб, допущених до керування застрахованого ТЗ на законних підставах від 10 років (пункт 11.5);франшиза по інших ризиках 0% (пункт 11.8);франшиза за умови перебування за кермом в момент настання ДТП особи, яка не відповідає вимогам, згідно з п.п. 11.4, 11.5 Частини 1 Договору - 2% (пункт 11.11); Примітки франшиза по Договору встановлюється безумовна, у % від страхової суми. Франшиза, передбачена п.п. 11.11 Частини 1 Договору в будь-якому випадку не може бути меншою, ніж зазначена в п. 11.8 Частини 1 Договору (примітка в Договорі, т.1 а.с.6 зворот).

Так, з матеріалів справи під час дорожньо-транспортноїа пригоди (страхового випадку) застрахованим транспортним засобом керувала ОСОБА_3 , стаж якої на момент настання дорожньо-транспортна пригода становив менше 4 років, що підтверджується посвідченням водія на ОСОБА_3 від 11.05.2016 року (т.1 а.с.7), в які зазначено, що категорія «В» відкрита 28.04.2015 року, та заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування (т.1 а.с.9), в якій зазначено під час події ТЗ керувала ОСОБА_3 , вік 29, стаж 4.

Враховуючи наведене вище, за умовами договору добровільного страхування наземних транспортних засобів цивільно-правової відповідальності від нещасного випадку з водієм та пасажирами на транспорті від 27.02.2019 року №28-2800-19-00005 (т.1 а.с.6, зворот) до страхового випадку, який стався 13.11.2019 року внаслідок дорожньо-транспортна пригода між транспортними засобами, якими керували ОСОБА_1 керуючи ТЗ легковий Mitsubishi Outlander ДНЗ НОМЕР_2 та ОСОБА_3 , яка керувала ТЗ легковий BMW 520D номер кузова ТЗ НОМЕР_3 ДНЗ НОМЕР_1 , слід застосувати безумовну франшизу в розмірі 2% від страхової суми (пункти 11.11, 11.5, примітка), яка складає 17000,00 грн. Розрахунок: 850000,00 *0,02 = 17000,00 грн.

Представник відповідача вказує, що позивач, відповідно до укладеного ним договору добровільного страхування, зобов`язаний був застосувати до суми страхового відшкодування безумовну франшизу в розмірі 2% від страхової суми (пункти 11.11, 11.5, примітка), яка складає 17000,00 грн., а тому позадоговірна виплата позивачем зазначеної суми не є страховим відшкодуванням і до неї не застосовуються положення статті 27 Закону України «Про страхування».

Крім того, як випливає із розрахунку суми страхового відшкодування від 21.11.2019 року (т.1 а.с.16) страхове відшкодування станом на 21.11.2019 року було зменшене позивачем відповідно до п.35 цього розрахунку на 25 619,40 грн. (пункт 33, т.1 а.с.16), при цьому підставою для зменшення розміру страхового відшкодування стала умова «80/20» (пункт 33, т.1 а.с.16) і становило 128097,00 грн. (пункт 34, т.1 а.с.16).

При цьому, позивачем на 21.11.2019 року було враховано, що СТО зазначило вартість відновлювального ремонту в розмірі 153 716,40 грн. (пункт 20, т.1 а.с.16, а.с.12, зворот).

Того ж дня, 21.11.2019 року позивачем було перераховано СТО страхове відшкодування в розмірі 128 097,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням від 21.11.2019 року (т.1 а.с.19). 22.12.2019 року СТО було складено акт виконаних робіт (т.1 а.с.13-14, зворот), за яким вартість відновлювального ремонту склала 129 986,41 грн.

Таким чином, враховуючи підставу для зменшення розміру страхового відшкодування умову «80/20» (пункт 33, т.1 а.с.16), позивач мав зменшити страхове відшкодування на 25619,40 грн. і фактично сплатити СТО 104367,01 грн. Розрахунок: 129 986,41 - 25619,40 = 104367,01.

Відтак, позивач відповідно до укладеного ним договору добровільного страхування зобов`язаний був при остаточному розрахунку із СТО зменшити страхове відшкодування на 25619,40 грн. і фактично сплатити СТО 104367,01 грн., а тому позадоговірна виплата позивачем зазначеної суми в розмірі 25619,40 грн. не є страховим відшкодуванням і до неї не застосовуються положення статті 27 Закону України «Про страхування».

Позивач мав зменшити страхове відшкодування на безумовну франшизу в розмірі 2% від страхової суми, яка складає 17000,00 грн., і зменшити розмір страхового відшкодування за умовою «80/20» (пункт 33, т.1 а.с.16) на 25619,40 грн., що в загальному розмірі становить 42619,40 грн. Розрахунок: 17000,00 + 25619,40 = 42619,40

Таким чином, позивач зобов`язаний був зменшити страхове відшкодування на 42619,40 грн. і сплатити СТО 87367,01 грн. Розрахунок: 129986,41 - 42619,40 = 87367,01

Позивач відповідно до укладеного ним договору добровільного страхування зобов`язаний був при остаточному розрахунку із СТО зменшити страхове відшкодування на 42619,40 грн. і сплатити СТО 87367,01 грн., а тому позадоговірна виплата позивачем зазначеної суми в розмірі 42 619,40 грн. не є страховим відшкодуванням і до неї не застосовуються положення статті 27 Закону України «Про страхування».

Крім того, представник вказує, що цивільно-правова відповідальність відповідача на дату ДТП була застрахована в ПрАТ СК «Арсенал страхування», що підтверджується полісом №АО/3973157 від 30.05.2019 року обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відповідно до названого полісу страхова сума цивільно-правової відповідальності відповідача, яка була застрахована за шкоду, заподіяну майну, становила 100000,00 грн.

У встановленому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку відповідач 14.11.2019 року подала страховику ПрАТ СК «Арсенал страхування» повідомлення про дорожно-транспортну пригоду, що має ознаки страхового випадку по договору ОСЦПВВНТЗ, а тому у відповідності до приписів статті 36 названого Закону ПрАТ СК «Арсенал страхування» мало здійснити страхове відшкодування в межах страхової суми, тобто 100 000,00 грн.

Враховуючи те, що позивачем в позовній заяві зазначається про отримання страхового відшкодування, то ПрАТ СК «Арсенал страхування» здійснило страхове відшкодування.

Усі суми страхового відшкодування, які покриваються страховою сумою за полісом відповідача повинні бути стягнуті із страховика, тобто з ПрАТ СК «Арсенал страхування», а не з відповідача, оскільки її відповідальність за нанесену шкоду в ДТП була застрахована.

Крім того, враховуючи, що відповідно до наведених вище пунктів цього відзиву позивач мав зменшити страхове відшкодування на 42 619,40 грн. і сплатити СТО 87367,01 грн., а фактично позивачем було отримано відшкодування від ПрАТ СК «Арсенал страхування» в розмірі 84522,88 грн., то несплаченим ПрАТ СК «Арсенал страхування» залишається 2844,13 грн. Розрахунок: 87367,01 - 84522,88 = 2844,13.

З врахуванням зазначених обставин справи, представник відповідача просив відмовити в задоволенні позовних вимог та стягнути витрати на правову допомогу.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся, шляхом направлення судових повісток та розміщенням оголошення на сайті Печерського районного суду м. Києва, тому в силу положень ст. 131 ЦПК України.

Разом з цим, в прохальній частині позову зазначено про розгляд справи за відсутності позивача, вимоги підтримали.

В судовому засіданні представник відповідача заперечував щодо задоволення вимог, оскільки вони є безпідставними.

Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків.

Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно ч.3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно ч. ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про страхування» № 85/96-ВР від 07.03.1996 року, договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»).

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (ст. 979 ЦК України).

Страхувальник вносить страховику згідно з договором страхування певну плату, яка називається страховим платежем (страховим внеском, страховою премією) (ч. 1 ст. 10 Закону України «Про страхування»).

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (ст. 980 ЦК України).

Розрізняють добровільну та обов`язкову форми страхування (ст. 5 Закону України «Про страхування»). Добровільним може бути, зокрема, страхування наземного транспорту (п. 6 ч. 4 ст. 6 Закону України «Про страхування»). Втім, законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування) (ч. 1 ст. 999 ЦК України).

Види обов`язкового страхування в Україні визначені у ст. 7 Закону України «Про страхування». До них п. 9 ч. 1 вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у цій сфері регламентує, зокрема, Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Так, учасники справи згідно з її матеріалами мають декілька зобов`язань: договірне зобов`язання між позивачем і потерпілою - за договором добровільного майнового страхування; деліктне зобов`язання між потерпілою та відповідачем - із завдання шкоди внаслідок ДТП; договірне зобов`язання між відповідачем і третьою особою - за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Відповідно до частини першої статті 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Стаття 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачає право страховика подати після виплати страхового відшкодування регресний позов до страхувальника за наявності певних умов.

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у ст. 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (ст. 5 вказаного Закону).

Обмеження набуття страховиком завдавача шкоди права зворотної вимоги (регресу) випадками, які визначені у ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», зумовлене тим, що набуття вказаного права щоразу після відшкодування цим страховиком шкоди потерпілому суперечило би меті страхування цивільно-правової відповідальності, об`єктом якого є майнові інтереси завдавача шкоди та яке забезпечує, зокрема, їх захист.

Вимога позивача (страховика потерпілої) до завдавача шкоди не є регресною та заснована на інших приписах законодавства.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок виконання обов`язку боржника третьою особою.

Отже, кредитор у деліктному зобов`язанні (потерпіла) може бути замінений його страховиком (позивачем) внаслідок виконання ним обов`язку завдавача шкоди (відповідача) з відшкодування останньої.

Згідно зі ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією.

Відповідно до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у ст. 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі ст.ст. 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Аналізуючи положення вищезазначених процесуальних норм, під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Враховуючи зазначене, суд вважає, що обставини, на які посилалась сторона позивача у позовній заяві не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, оскільки стороною відповідача було спростовано доводи позивача, які вказують, що до відповідача страхова компанія звернувся передчасно. Оскільки, відповідальність ОСОБА_1 була застрахована на суму 100 000,00 грн., то на думку суду, посилання позивача на норми статті 1194 ЦК України є хибними, оскільки дана норма регламентує цивільну відповідальність винної особи лише у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди.

З огляду на вказане, суд вважає, що саме на ПрАТ СК «Арсенал страхування», як страховика відповідача, покладений відповідний обов`язок у межах суми страхового відшкодування.

З врахуванням зазначеного, позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Окрім цього, стороною відповідача були заявлено про стягнення судових витрат у розмірі 10 000,00 грн.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в позові підлягають стягненню судові витрати на позивача.

Згідно ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 84 ЦПК України витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим, граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах".

Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді, як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84,89 ЦПК України.

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента у судовому процесі, сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження та ін.); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.

Верховний Суд у постанові від 03.05.2018 у справі № 372/1010/16-ц зазначив, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат, стороні на користь якої ухвалено судове рішення.

Відповідно до судової практики у питанні стягнення витрат на правову допомогу, заявник має довести, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір - обґрунтованим. При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. У випадку відсутності документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, це є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу відповідачем надано ордер на надання правової допомоги, акт прийому-передачі, та квитанції від 05.03.2021 на суму 2000,00 грн., від 20.08.2021 на суму 4 000,00 грн., від 23.11.2021 на суму 2000,00 грн., від 05.09.2022 на суму від 2000,00 грн., що разом становить 10 000, 00 грн.

Відтак, суд прийшов до висновку, що стороною відповідача підтверджені витрати на правову допомогу, підлягають стягненню з позивача.

Керуючись Законами України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та «Про страхування», ст.ст. 11, 526, 610, 993, 1166, 1187, 1191, 1194 Цивільного кодексу України, ст.ст. 1-23, 76-81, 89, 95, 131, 141, 258-259, 263-265, 274-279, 352, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог Приватного акціонерного товариство «Страхова компанія «Українська страхова група» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди - відмовити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариство «Страхова компанія «Українська страхова група» (03038, м. Київ, вул. Федорова Івана, буд. 32 літ. А, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 , РНКОПП НОМЕР_4 ) судові витрати на правову допомогу у розмірі 10 000 (десять тисяч) грн. 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду або через Печерський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення, а особою яка була відсутня при проголошенні рішення протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлений 16.09.2022.

Суддя Т.Г. Ільєва