Справа № 352/2033/19
Провадження № 22-ц/4808/1022/22
Головуючий у 1 інстанції Струтинський Р. Р.
Суддя-доповідач Василишин Л.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Василишин Л.В.

суддів: Фединяка В.Д., Максюти І.О.

секретаря Працун В.В.

за участю представника апелянта

адвоката Устинського А.В.

представника відповідача адвоката Шургот О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фінансового управління Івано-Франківської міської ради на рішення Тисменицького районного суду від 30 червня 2022 рокуу складі судді Струтинського Р.Р., ухвалене в м. Івано-Франківську, у справі за позовом Фінансового управління Івано-Франківської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради про визнання укладеним договору про пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури м. Івано-Франківська,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2019 року Фінансове управління Івано-Франківської міської ради звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради про визнання укладеним договору про пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури м. Івано-Франківська.

Позов мотивовано тим, що відповідно до містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва від 02 вересня 2016 року за № 138-51.2.1-01 та повідомлення про початок виконання будівельних робіт від 03 жовтня 2018 року за № ІФ83 ОСОБА_1 є замовником будівництва індивідуального житлового будинку з вбудованими приміщеннями громадського призначення в садовому товаристві «За мир» сад АДРЕСА_1 . На виконання вимог статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» замовник будівництва 11 липня 2019 pоку звернувся із заявою про укладення договору про пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Івано-Франківська. Однак, отримавши проект даного договору, не підписав його.

Посилаючись на наведене та положення статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», позивач просив визнати укладеним договір про пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури м. Івано-Франківська між Виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради, Фінансовим управлінням Івано-Франківської міської ради та ОСОБА_1 в редакції фінансового управління, що наведена в прохальній частині позову.

Рішенням Тисменицького районного суду від 30 червня 2022 року в задоволенні позову Фінансового управління Івано-Франківської міської ради відмовлено.

На вказане рішення Фінансове управління Івано-Франківської міської ради подало апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з`ясування судом обставин справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Зокрема, апелянт не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що на момент розгляду справи по суті, була відсутня пряма вказівка закону, яка б зобов`язувала замовника будівництва укласти договір про пайову участь, відтак суд не наділений повноваженнями визнавати укладеним договір, обов`язковість якого для замовника будівництва законом не передбачена.

Вказує, що стаття 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» в редакції до 01 січня 2020 року передбачала обов`язкову участь замовника будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту. На виконання вказаного обов`язку відповідач подав відповідну заяву про укладення договору про пайову участь замовника будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Івано-Франківська, однак договір у встановлений термін не підписав. Виходячи із факту невиконання відповідачем власного обов`язку щодо укладення вищевказаного договору, позивач в жовтні 2019 року звернувся з відповідним позовом до суду, використавши при цьому єдиний та ефективний спосіб захисту прав та інтересів, який існував на час виникнення спірних правовідносин. Тому при вирішенні спору підлягає застосуванню саме стаття 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин.

Також апелянт вважає помилковим застосування судом першої інстанції висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених в постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19, оскільки в даній справі мали місце інші правовідносини.

З цих підстав просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Представник відповідача - адвокат Шургот О.В. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому доводи скарги заперечила.

Зазначила, що на момент ухвалення оскаржуваного рішення приписи статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» вже не діяли, а тому у суду першої інстанції не було підстав для задоволення позову обраним позивачем способом.

Також представник відповідача зауважила, що суд першої інстанції вірно застосував правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений в постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19, та дійшов обґрунтованого висновку про те, що оскільки станом на час розгляду справи стаття 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», яка зобов`язувала взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, виключена, то суд не наділений повноваженнями визнати укладеним такий договір, обов`язковість якого для відповідача законом не передбачена.

Посилаючись на наведене, просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

Представник третьої особи правом на подання відзиву на апеляційну скаргу в порядку статті 360 ЦПК України не скористався.

В засіданні апеляційного суду представник апелянта доводи скарги підтримав з наведених у ній мотивів.

Представник відповідача скаргу заперечила, просила відмовити в її задоволенні.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причину неявки суду не повідомив.

З урахуванням положень частини другої статті 372 ЦПК України колегія суддів ухвалила про розгляд справи за його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №576530 від 14 липня 2010 року належить земельна ділянка площею 0,0880 га із кадастровим номером :23:001:0033, цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована в садовому товаристві «За мир» сад АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 162).

02 вересня 2016 року Департаментом містобудування, архітектури та культурної спадщини Івано-Франківської міської ради видано містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки № 138-51.1-01 на об`єкт будівництва - індивідуальний житловий будинок з вбудованими приміщеннями громадського призначення за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 7-8).

Відповідно до листа Управління з питань державного архітектурно-будівельного контролю виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 22 жовтня 2018 року за № 35/32.2-04/1412, відповідачу 03 жовтня 2018 року зареєстровано повідомлення про початок виконання будівельних робіт за № ІФ83 (т. 1 а.с. 9).

11 липня 2019 року відповідачем подано заяву про укладення договору про пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Івано-Франківська (т. 1 а.с. 6).

Однак, договір між сторонами не було укладено, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що станом на час розгляду справи стаття 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», яка зобов`язувала взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, виключена, тому суд не наділений повноваженнями визнати укладеним такий договір, обов`язковість якого для відповідача законом не передбачена.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Правові та організаційні основи містобудівної діяльності в Україні визначені Законом України № 3038-VI «Про регулювання містобудівної діяльності» (далі - Закон № 3038-VI).

Статтею 1 Закону № 3038-VI в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, визначено, що замовником будівництва є фізична або юридична особа, яка має намір забудови території (однієї чи декількох земельних ділянок) і подала в установленому законодавством порядку відповідну заяву.

Згідно з частиною першою статті 2 Закону № 3038-VIплануванням і забудовою територій є діяльність державних органів, органів місцевого самоврядування, юридичних та фізичних осіб, яка передбачає, зокрема, розроблення містобудівної та проектної документації, будівництво об`єктів; реконструкцію існуючої забудови та територій; створення та розвиток інженерно-транспортної інфраструктури.

Станом на момент виникнення спірних правовідносин була чинною стаття 40 Закону № 3038-VI. Відповідно до частини другої зазначеної статті замовник будівництва, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, згідно з частиною третьою статті 40 Закону № 3038-VI, полягає у перерахуванні замовником до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури.

Величина пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування (відповідно до встановленого органом місцевого самоврядування розміру пайової участі у розвитку інфраструктури), з урахуванням загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта, визначеної згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами (частина п`ята статті 40 Закону № 3038-VI).

Договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію (частина дев`ята статті 40 Закону № 3038-VI).

Зі змісту статті 40 Закону № 3038-VI, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин та на момент звернення з цим позовом до суду, випливає, що у наведених у цьому Законі випадках перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту є обов`язком, а не правом забудовника, який виникає на підставі положень закону, а положення договору лише визначають суму, що належить до перерахування. Тому укладення в таких випадках договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, який опосередковує відповідний платіж, було обов`язковим на підставі закону.

Аналогічні за змістом висновки були викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 08 жовтня 2019 року у справі № 911/594/18, від 22 серпня 2018 року у справі № 339/388/16-ц, від 22 вересня 2021 року у справі № 904/2258/20.

За змістом зазначених норм, відсутність укладеного договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту не усуває зобов`язання забудовника сплатити визначені суми, таке зобов`язання повинне бути виконане до прийнятті новозбудованого об`єкта в експлуатацію і спір у правовідносинах щодо сплати таких сум може виникнути лише щодо їх розміру.

Разом з тим, 01 січня 2020 набули чинності норми Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» від 20 вересня 2019 року № 132-IX, якими статтю 40 Закону № 3038-VI виключено.

Згідно з пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» договори про сплату пайової участі, укладені до 01 січня 2020 року, є дійсними та продовжують свою дію до моменту їх повного виконання.

За змістом цього Закону та Прикінцевих та перехідних положень до нього, з 01 січня 2020 року у замовників будівництва відсутній обов`язок укладати з органом місцевого самоврядування відповідний договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту. Дійсними та такими, що продовжують свою дію до моменту їх виконання, є лише договори про пайову участь, укладені до 01 січня 2020 року. Саме у цьому випадку правовідносини з оплати участі в інфраструктурі населеного пункту є триваючими та до них можуть застосовуватись положення норми права, що втратила чинність. Якщо ж договори під час дії цієї норми укладено не було, то немає підстав вважати, що такі правовідносини виникли та тривають.

Частиною 2 статті 631 ЦК України встановлено, що договір набирає чинності з моменту його укладення, якщо інше не визначено законом або договором.

Відповідно до частини першої статті 649 ЦК України розбіжності, що виникли між сторонами при укладенні договору на підставі правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування та в інших випадках, встановлених законом, вирішуються судом.

Зі змісту зазначених норм слідує, що судом розглядаються спори, що виникають при укладанні договорів, укладення яких є обов`язковим на підставі закону. При цьому день набрання чинності рішенням суду, яким вирішено питання щодо переддоговірного спору, вважається днем укладення відповідного договору, якщо рішенням суду не визначено інше.

Вирішивши такий спір, суд вказує в резолютивній частині рішення умови, на яких сторони зобов`язані укласти договір, з посиланням на поданий позивачем проект договору.

Тобто з моментом набрання чинності рішенням суду (укладенням договору) пов`язується початок дії договору, відбувається набуття сторонами договору цивільних прав та обов`язків, встановлюється відповідальність сторін - правовідносини фактично регулюються на майбутнє.

Однак з 01 січня 2020 року скасовано дію статті 40 Закону № 3038-VI, яка передбачала обов`язкове укладення договору, тому визнання судом договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладеним та встановлення цивільних прав та обов`язків сторін договору на майбутнє на підставі нормативно-правового акта, який було скасовано, суперечитиме принципу правової визначеності та не дозволить суду захистити право сторони належним способом.

Відтак, якщо на час здачі новозбудованого об`єкта до експлуатації або ухвалення судового рішення було скасовано норму статті закону, яка зобов`язувала укласти договір про участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, то суд не має підстав для задоволення позову обраним позивачем способом, а саме зобов`язати укласти договір або визнати договір укладеним.

Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19.

Суд першої інстанції правильно врахував зазначені висновки Великої Палати Верховного Суду та дійшов обґрунтованого висновку про те, що оскільки станом на час розгляду справи стаття 40 Закону № 3038-VI, яка зобов`язувала взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, вже виключена, то суд не наділений повноваженнями визнати укладеним такий договір, обов`язковість якого для відповідача законом не передбачена.

Доводи апеляційної скарги про те, що звернувшись в жовтні 2019 року з даним позовом до суду, позивач фактично використав єдиний та ефективний спосіб захисту прав та інтересів, який існував на час виникнення спірних правовідносин, а тому при вирішенні спору підлягає застосуванню саме стаття 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, колегія суддів відхиляє, оскільки такі суперечать положенням Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні».

Крім того, колегія суддів зауважує, що у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 30 липня 2020 року у справі № 909/1143/19, від 30 вересня 2020 року у справі № 904/4442/19, від 04 лютого 2021 року у справі № 904/2468/19 та Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 27 травня 2021 року у справі № 201/14195/18 суди розглянули спори про визнання укладеним договору про пайову участь замовника будівництва у створенні та розвитку інфраструктури населеного пункту при чинності на час виникнення спірних правовідносин та на момент звернення позивача до суду норми статті 40 Закону № 3038-VI,яка зобов`язувала замовника будівництва укласти вказаний договір, однак за відсутності вказаної норми на час розгляду справи. Водночас у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі № 922/267/20 та від 23 березня 2021 року у справі № 904/454/18 суди розглянули вказані вище спори при втраті чинності норми статті 40 Закону № 3038-VI ще на час звернення позивача до суду, однак вона також була чинною на час виникнення спірних правовідносин.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, касаційні суди дійшли висновку про те, що необхідною умовою для укладення договору за рішенням суду є наявність на час виникнення правовідносин відповідних положень закону про обов`язковість укладення договору. Однак, оскільки станом на час розгляду справи відсутнє положення закону, яке б зобов`язувало відповідача укласти з позивачем договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, суд не наділений повноваженнями визнати укладеним такий договір, обов`язковість якого для відповідача законом не передбачена.

Від зазначених висновків не відступила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19.

Колегія суддів вважає безпідставними посилання апелянта на помилковість застосування судом першої інстанції висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених в зазначеній вище постанові, з тих підстав, що у даній справі мали місце інші правовідносини, оскільки правовідносини у даній справі та у справі № 643/21744/19 є подібними щодо їх суб`єктного складу, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» після втрати нею чинності.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, відсутні, а отже, апеляційну скаргу Фінансового управління Івано-Франківської міської ради слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Фінансового управління Івано-Франківської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Тисменицького районного суду від 30 червня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 21 листопада 2022 року.

Суддя-доповідач Л.В. Василишин

Судді: В.Д. Фединяк

І.О. Максюта